Колвин/Гибсън
ТРЕНИРОВКА
по християнство - 4
Ученичество

clv

ДЖшш Гибсън
Тренировка
по християнство 4
Издателстбо ВЕРЕН
п.к. 91, София 1408
cLv
Christliche
Literatur-Verbreitung e.V.
Postfach 110135.33661 Bielefeld

© by Fairhaven Bible Chapel
San Leandro, California, USA
© на немското издание, 1991
CLV • Christliche Literatur-Verbreitung
Postfach 110135 • 33661 Bielefeld
© на българското издание, 1994
CLV • Christliche Literatur-Verbreitung
Postfach 110135 • 33661 Bielefeld
ПреВод от немски: Ваня ДимитроВа
Предпечатна подготовка: ИздателстВо ВЕРЕН
п. к. 91, София 1408
Корица: Dieter Otten, Bergneustadt
Типография: Ebner Ulm
ISBN 3-89397-241-2

Съдържание
Предговор към българското издание		7
Предговор към немското издание		9
ВЪВЕДЕНИЕ
Призивът за следване		11
Учебно ръководство към въведението		17
ЛЕКЦИЯ 1
Цената на следването		19
Учебно ръководство към лекция 1		27
ЛЕКЦИЯ 2
Исус Христос - истинският Ученик		29
Учебно ръководство към лекция 2		37
ЛЕКЦИЯ 3
Исус Христос - Човекът с мисия		39
Учебно ръководство към лекция 3		45
ЛЕКЦИЯ 4
Приоритетите в ученичеството		47
Учебно ръководство към лекция 4		57
ЛЕКЦИЯ 5
Ученикът като роб на Исус Христос		61
Учебно ръководство към лекция 5		69
ЛЕКЦИЯ 6
Ученикът в БоЖието училище		71
Учебно ръководство към лекция 6		83
ЛЕКЦИЯ 7
Отношението на ученика към неспасения свят		85
Учебно ръководство към лекция 7		95
5

ЛЕКЦИЯ 8
Отношението на ученика към църкВата		97
Учебно ръкоВодстВо към лекция 8		105
ЛЕКЦИЯ 9
Ученикът като работник		109
Учебно ръкоВодстВо към лекция 9		117
ЛЕКЦИЯ 10
Печелене на ученици		119
Учебно ръкоВодстВо към лекция 10		129
ЛЕКЦИЯ 11
Духовната борба В ученичеството		131
Учебно ръкоВодстВо към лекция 11		139
ЛЕКЦИЯ 12
ЖертВоготоВният Живот на ученика		141
Учебно ръкоВодстВо към лекция 12		153
ЛЕКЦИЯ 13
ИзграЖдането на характера при ученичеството		157
Учебно ръкоВодстВо към лекция 13		165
Послеслов		169
ПрилоЖение		174

Предговор към българското издание
Драги читателк), радВам се да Ви представя днес този труд Вър-
ху Библията, който е имал, има и, надяВам се, ще има значение
за ЖиВота на много хора и В нашата страна. Пиша „ЖиВота"
с глабно „Ж" за разлика от ЖиВота с малко „Ж" - нашето същес-
твуване на тази земя, което ние по наВик наричаме със същата
дума. В Евангелието на Йоан 1:4 е казано следното: „В Него (В
Исус Христос) бе ЖиВотът и ЖиВотът бе светлина на човеци-
те." Това означава, че Животът не моЖе да съществува отдел-
но от Христос. Този, който не познава и няма Христа в себе си,
не притеЖава и Живота.
Животът, за който говоря, е пряко свързан с вярата в БоЖия
Син. Тази Вяра започва със слушане на БоЖието Слово - на Еван-
гелието. Тази книга е едно пътуване из цялата Библия, едно пъ-
туване по теми, които са всъщност отговори на въпросите на
Живота. А целта на тази книга е Вашето запознаване с този
Живот или по-дълбокото му опознаване. В 13-те глаВи-теми ду-
мата се gaßa на Библията, обясненията са кратки, лаконични и
gaßam изцяло възможността на читателя сам да си извади зак-
лкзченията-отговори по посочения огромен библейски факти-
чески материал. Това изклк>чва възмоЖността за преднамере-
но влияние върху читателя.
За много християни, които вече са намерили спасение чрез вяра
в БоЖия Син, тази книга моЖе да бъде едно помощно средство
за тренировка по християнство, а именно: знанията, получени
от Словото, да станат част от еЖедневието им, да им дадат
увереност и стабилност, повече доверие и упование в Бога и Не-
говия Христос, „за да не бъдем вече деца, блъскани и завличани
от всеки вятър на учение". Задълбочаването на вярата на хрис-
тиянина, опознаването и всеотдайното следване на Христа са
невъзможни без тази еЖеднеВна „тренировка" - т. е. четене на
Словото и прилагане на практика на прочетеното. Тази книга,
която е предназначена както за самостоятелни, така и за гру-
пови занимания със Словото, е един подходящ инструмент или
„тренировъчен уред" за целта.

Най-сърдечно Ви поЖелавам успех и БоЖие благословение по пъ-
тя към целта.
Посочените 8 курса места от Библията са по българския й пре-
вод от 1924 година. За ръководители и обучавани ще бъде из-
дадено и едно ръководство към курса с много практически ука-
зания и съвети, което ще моЖе да се получи безплатно от
изд ателството.
Здравко Ненов

Предговор към немското издание
„Цялото Писание е боговдъхновено и полезно за поучение... за
наставление ß правдата, за да бъде БоЖият човек усъвършенс-
тван, съвършено приготвен за всяко добро дело" (2. Тим. 3:16,
17). Тук Бог поставя пред нас една ясна цел - християнинът ка-
то „съвършен", израснал „БоЖи човек", чиято духовна зрелост
се изразява в практическите му способности „за всяко добро де-
ло". Той ни дава и едно-единствено изкл1очително средство за
постигането на тази цел - „цялото Писание", прилоЖено за по-
учение и практическо „наставление в правдата".
Днес тази задача отново излиза на преден план. За това свиде-
телстват многобройните излизащи библейски учебни матери-
али, както и растящият брой на Вътрешноцърковните семина-
ри и меЖдуцърковните съботно-неделни курсове.
Една изпитана от много участници и ръководители слабост
обаче е, че много неща остават В рамките на теорията, защо-
то липсват време и възмоЖност за практическото им упраЖ-
няване и прилагане. Също така Всички по-дългосрочни библейс-
ки курсове, редовни и задочни, са ограничени и насочени към пре-
подаване на теоретични познания по Въпроси на учението и Жи-
вота.
Настоящият курс - последен в поредицата от пет курса - се
опитва да запълни и реши този проблем. Той не трябва да бъде
разбиран като „курс", който периодично се изучава и писмено
се проверява, а както казва и заглавието, като част от една
„тренировъчна програма" в християнската Вяра, която чрез ед-
но последователно свързване на учение и практически задачи по-
мага на младия християнин при усвояване на обучението и раз-
биването на практически духовни способности.
Настоящият материал е разработен и изпитан преди повече
от десет години във Fairhaven Bible Chapel, San Leandro, Кали-
форния - една независима местна църква по новозаветен обра-
зец, в която меЖду другото като сътрудник е работил У. Мак-
доналд, световно известен автор на многобройни публикации на

тема ученичество, църква и тълкуване на Библията. Междув-
ременно тези курсове са преведени на доста езици и в първона-
чалния си вид още преди години са прилагани с голямо благосло-
вение в редица църкви - преди всичко в Австрия и ЮЖна Герма-
ния. Нарастващото търсене доведе до тяхното издаване в по-
добрен и преработен вариант.
Все пак не трябва да се забравя едно. Никой материал, вклкзчи-
телно и настоящият, не е „чудотворно средство". Решаващи са
характерът и духовната всеотдайност на човека, който пред-
ставя материала, както и мотивацията и ентусиазмът на те-
зи, които ще да работят с него. Но ако тези предпоставки са
налице, този тренировъчен курс моЖе да бъде една много полез-
на крачка към голямата цел - обучени, духовно зрели и способни
работници.
Алоис Вагнер
10

ВЪВЕДЕНИЕ В КУРСА ЗА УЧЕНИЧЕСТВО
ПризиВът за следбане
„Следвайте Ме" - им каза Той (Йоан 1:43; Лука 5:27) и те изос-
maßuxa мреЖите си, лодките си и домовете си, за да се отпра-
Вят на едно пътуване, което щеше да разтърси cßema. МноЖес-
mßa от хора обсаЖдаха Господ Исус, но moßa не изглеЖдаше да
Му npaßu голямо Впечатление. По-голяма част от скъпоценно-
то Си Време Той прекарваше насаме с тези, които призова при
Себе Си и които станаха известни като НегоВи ученици. Исус
изрече един уникален призиВ - „Вървете след Мен" (Марк 1:17-
20). Действителната прицелна точка беше Сам Господ. Той бе-
ше целта, центърът и единствената привличаща сила. Всичко,
което те ценяха, преди да Ги познаят, се стопи в нищото. Не
християнството, което по-късно стана известно, а Самият
Христос действаше като магнит.
Отначало Той призова дванадесетте да Го последват, после се-
демдесетте (Лука 10:1), а накрая заповяда този призив да се раз-
пространява по целия свят. Той стана известен като мисионер-
ската заповед: „И така, идете, правете ученици всичките на-
роди и ги кръщавайте в името на Отца и Сина и Светия Дух, ка-
то ги учите да пазят Всичко, което съм Ви заповядал" (Мат.
28:19-20). Всички Вярващи, а не само една избрана група от осо-
бено предани последователи, са призовани към ученичество и
към това да обучават ученици. Това беше призив, който включ-
ваше всичко, което те бяха и което имаха. Принципите на уче-
ничеството щяха да ги направят способни да Живеят правилно
пред Бога и така да повлияят на един град, на един народ и нак-
рая на целия свят. Неговият план е да достигне до целия свят,
като призовава мъЖе и Жени за Свои ученици, които да Го пред-
ставят пред цялото човечество.
Същността на ученичеството
Думата „ученик" е била употребявана дълго преди времето на
Исус. С нея е бил обозначаван всеки, който открито следва един
учител. Гърците я използвали за отношението меЖду учителя
11

u ученика при cßoume прочути учители и философи и тези, кои-
то следВали техните принципи и начина им на Живот. Гръцка-
та дума матетес (обучаем) отговаря на латинската дисципу-
лус (на английски: disciple). В четирите Евангелия тя се изпол-
зва доста често, както и думата „следвам", с която често е
свързана. Последната се употребяВа и В други части на Новия
Завет: „Бъдете подраЖатели на мен, както съм и аз на Хрис-
тос" (1. Кор. 11:1; Ефес. 5:1; 1. Сол. 1:6). В Светото писание се
споменават последователите на различни учители: а) ученици-
те на Йоан Кръстител (Мат. 9:14; Лука 7:18; Йоан 3:25); б) уче-
ниците на фарисеите (Мат. 22:15,16; Марк 2:18; Лука 5:33); в) фа-
рисеите, които твърдяха, че са ученици на Мойсей (Йоан 9:28).
Ето защо тази дума се употребява и за учениците на Исус. Но
не всички ученици имаха едно и също отношение към Него. Има-
ше тайни ученици като Йосиф от Ариматея (Йоан 19:38). Има-
ше такива, които следваха Исус само за кратко време, с което
доказаха, че не са истински ученици (Йоан 6:66). Те счетоха Не-
говите изисквания за твърде теЖки и неразбираеми, напуснаха
Го и повече не Го последваха. Изразът се използва по особен на-
чин и за дванадесетте, които бяха наречени и апостоли (Мат.
10:1,2; Лука 6:13). ИзглеЖда, Библията използва думата „ученик"
в три различни смисъла:
1.	Широк смисъл. Тя се отнася за всички, които твърдяха, че
следват Исус, или които дойдоха, за да се учат от Него
(Мат. 5:1,2). Някои от тях, изглеЖда, бяха просто лк)бопит-
ни, които нямаха лично отношение към Исус.
2.	Общ смисъл. Тя се употребява като синоним на християни.
Учениците бяха наречени за първи път християни в Антио-
хия (Деян. 11:26). В този смисъл думата се използва многок-
ратно (Деян. 6:1; 11:29; 21:16). Тя обхваща както истински-
те вярващи, така и тези, които само твърдяха, че Го след-
ват.
3.	Тесен смисъл. В тесен смисъл тя обозначава тези, които от-
говарят на поставените от Господа изискванията за истин-
ско отдаване. Те бяха наречени от Спасителя истински уче-
ници (Йоан 8:31). Тези истински ученици трябваше да „сто-
12

ят В Неговото слово" u ga Го следват с необходимото себе-
отрицание, разбирано в буквалния смисъл на думата. В нас-
тоящия курс ще се занимаваме предимно с този вид ученици,
признати от Исус за истински. За ученик в тесния смисъл на
думата се предлагат следните дефиниции:
A)	„Някой, който следва учението на друг не просто като
ученик, а като привърженик. Поради това той бива наре-
чен подраЖател на учителя си (Йоан 8:31; 15:8)" (Вайн,
Обяснителен речник).
Б) „То означава, че една личност не само възприема възгле-
дите на учителя си, но че ги прилага и на практика като
привърЖеник" (МеЖдународна стандартна библейска ен-
циклопедия).
B)	„Някой, който всецяло е отдаден на личността на Исус
Христос и Неговото слово. Той признава, че Исус има пра-
вото да управлява Живота му и е изцяло на Негово разпо-
лоЖение, не претендира за никакви собствени права" (Ду-
айт Пентекост).
Г) „Ученик е християнинът, който Все поВече се уподобява
на Христос; който принася плод в евангелизацията и се
старае да опази този плод, като работи за утВърЖдава-
нето му" (Гари Куун, ЕВангелизация, а след moßa?). Това
бихме могли да наречем динамична и съвременна дефини-
ция за ученик.
Очевидно тези дефиниции съдърЖат нещо поВече от твърдени-
ето, че сме християни, от редовното ходене на църкВа и също
поВече от някой и друг ангаЖимент от Време на Време. Те взе-
мат npegßug изискванията, поставени от Господа към тези, ко-
ито искат да бъдат Негови истински ученици. Тук става дума
за нещо поВече от просто спасението.
Съпротивата срещу ученичеството
Няма причина, поради която призивът към такъВ Вид следВане
на Христос да бъде харесван. Той не се хареса на отстъпници-
13

me om Йоан 6, както u на голяма част от мноЖестВото, което
чу Неговата покана, но не я последва (Лука 14:25). Перспекти-
вата да се откаЖем от собствения си Живот заради Христос и
да поЖертваме всичко заради Него не е особено привлекателна
за естествения човек или пък за плътта.
Нашият начин на Живот, свързан с удобства, излишества и са-
модоволство, е напълно противоположен на Живота в ученичес-
твото. В институционализираното християнство този вид
следване няма място - нито по пътя на слуЖението, нито в из-
дигането след това. Това би било дори шокиращо. Съществу-
ват доводи срещу ученичеството от различни източници и по-
ради различни причини:
1.	„Дулата „ученик" не се среща в Посланията." Думите „след-
вам" и „последовател" обаче, както вече посочихме, се изпол-
зват в този смисъл в други части на Новия Завет. Освен то-
ва хора като Павел, Тимотей и някои други ученици с Живо-
та си дадоха пример за ученичество. Трябва ли липсата на
тези дума в Писмата да поставя под въпрос валидността на
призива на Господа в Евангелията? Има ли библейско осно-
вание за това?
2.	„Думата се отнася само за дванадесетте или засяга само из-
клЬчително преданите." Мисионерската заповед се отнася
за всички народи. Господ говореше за ученичество пред мно-
Жества от хора. Дори изрично каза, че нашата задача е да
правим хората ученици.
3.	Подробности от учението за ученичеството се оспорват или
отричат. Това, че някой отхвърля възгледите на определе-
ни автори или оспорва различни понятия, които Господ ни е
дал, далеч не означава, че ученичеството като учение е ста-
нало несъстоятелно. То трябва да бъде разбрано, прието и
последвано от всеки ученик.
МоЖе би обезценяването на това понятие спада към най-голе-
мите врагове на ученичеството в днешно време. В много общес-
тва то се използва като лозунг, с който се привличат лкзбопит-
ни. Често погрешно ученичество бива наричано група за изуча-
14

Ване на Библията или затвърЖдаващ курс за новоповярвали, или
някоя особена програма, при което обаче не се изследва задълбо-
чено и не се прилага moßa, което Исус е казал за следването.
Една от причините, поради които Израел изгуби слабата си, бе-
ше упадъкът на назарейстВото, една група от посветени БоЖии
последоВатели (Числа 6). Те бяха отделени, „cßemu на Господа",
принадлежаха изцяло на Него и бяха посВетени да Му слуЖат.
От Времето на Самуил (1. Царе 1:11) до Йоан Кръстител (Лу-
ка 1:15) те бяха част от духовната слаба на нацията (Плач. 4:7;
Амос2:11).
Когато нацията се отВърна от Бога, изчезнаха и назареите. По
същия начин и истинското ученичество изчезна от църквата,
когато дръзноВението на апостолското Време охладня до мър-
твешка застиналост. Днес това ученичество се възраЖда за ноВ
ЖиВот, особено сред младите хора, които искат благата Вест
да достигне до целия сВят.
Необходимостта от ученичество
Както В пророчеството, така и при изпълнението му В Новия
Завет Господ извиква: „Ревността за Твоя дом Ме изяде" (Пс.
69:9; Йоан 2:17). Огънят на БоЖия Дух гореше в Него, докато
Той слуЖеше на Отца. Господ каза за Йоан Кръстител: „Той бе-
ше светилото, което гореше и светеше" (Йоан 5:35). Тези, ко-
ито В отдаването си на Бога горят, светейки, могат да разтър-
сят света със силата на Светия Дух. Този вид духовна енергия
и благословение съществува само при условията, определени от
Бога.
Библията ни казва със сигурност, че нашите духовни против-
ници са силни. „Защото нашата борба не е срещу кръв и плът, а
срещу началствата, срещу властите, срещу световните вла-
детели на мрака на тоя свят, срещу духовете на злото В небес-
ните места" (Ефес. 6:12). Как моЖем да устоим срещу тях, ако
не следваме Господа като верни ученици? Ние сме призовани да
„вокзваме В добрата война" (1. Тим. 1:18) и да бъдем добри вой-
ници на Исус Христос (2. Тим. 2:3-4). Как моЖем бъдем такива,
15

без да следВаме нашия Военачалник? МоЖе ли духовната битка
да бъде спечелена от Войници, които не са предани? Когато Гос-
под Исус обясняваше сериозните условия за ученичеството, Той
знаеше какво ни е необходимо, за да бъдем победители. Призи-
Вът, който Той отправи преди 2000 години, днес отноВо тряб-
ва да бъде оповестен. Ние трябва да призоваваме мъЖе и Жени,
които да поемат кръста си и да се откаЖат от себе си. Също
както тогава, и сега са малцина тези, които са готови на това.
Но малцината могат да станат мощни инструменти в БоЖи-
ите ръце, хора, които да обърнат света или поне местата, къ-
дето работят „с краката нагоре".
Ако днес Исус каЖеше: „Върви след Мен" - бихте ли Го послед-
вали? Бихте ли работили с Него за великата цел- спечелването
на ученици? Или и за вас биха се чули тъЖните думи: „той не мо-
Же да бъде Мой ученик", защото не сте последвали призива Му?
16

УЧЕБНО РЪКОВОДСТВО КЪМ ВЪВЕДЕНИЕТО
ПризиВът за следване
1. Защо решихте да изучавате този курс?
2. КакВо означаВа, според Вас, да бъдеш ученик на Исус Хрис-
тос?
3. Кого призоВа Господ Исус да бъде НегоВ ученик? ОбосноВе-
те отговора си с цитати от Библията.
4. ОтгоВорете на твърдението „Не Всички сме призовани да
бъдем ученици."
17

5. Необходимо ли е да сме ученици на Исус? Да или не, и защо?
6. Кое от наученото от тази лекция Вие лично бихте прилоЖи-
ли на практика?
18

ЛЕКЦИЯ 1
Цената на следването
„Ако някой е Жаден, нека дойде при Мен и да пие" (Йоан 7:37).
„Елате при Мен Всички, които сте отрудени и обременени, и Аз
ще Ви успокоя" (Мат. 11:28). Без да поставя условия, Господ ка-
ни Всеки, който иска да намери покой, мир, прошка и Вечен Жи-
Вот, да дойде при Него. За спасението ни е необходима само го-
тоВността да дойдем при Господ Исус като изгубени грешници
(Лука 19:10; Йоан 1:12). Но когато призоВаВа хората да станат
наистина НегоВи ученици, Той постаВя Високи изисквания. То-
зи, който не иска да ги изпълни, „не моЖе да бъде Мой ученик" -
казВа Господ (Лука 14:26-27,33). Тези изисквания са наистина Ви-
соки. За тяхното изпълнение е необходимо пълно подчинение на
авторитета на Господ Исус Христос, без да запазваме kakßu-
то и да било npaßa за себе си. Тук не cmaßa дума за moßa, да зас-
луЖим спасението си. В Библията няма нито едно указание, че
трябва да заслуЖим БоЖията лЬбов, ставайки Негови истинс-
ки ученици. Ученичеството е доброволно. Тези, които послед-
ват Неговия призив, изразяват с това, че уповават на Негова-
та мъдрост. Те Му omgaßam ЖиВота си, за да изразят л1обяща-
та си преданост към Него.
Една от главните цели в света е успехът в различни области
на ЖиВота. В професията, В спорта, в икономическия и общес-
твения ЖиВот се постаВят най-високи изисквания към всички,
които искат да получат изключително признание. Един бегач
на дълги разстояния моЖе да измине 80 или повече километра в
еЖедневните тренировки. Един бизнесмен моЖе да има 16-часов
работен ден 7 дни в седмицата. Музиканти репетират по мно-
го часове всеки ден в продълЖение на години или дори през целия
си Живот. Тези изклкзчително високи изисквания трябва да бъ-
дат изпълнени, за да се постигне успех. Но когато Господ Исус
поставя Своите високи изисквания, те ни се струват твърде
фанатични и крайни. Това, което хората от този свят смятат
за логично и необходимо, за да имат успех, става нелогично и не-
нуЖно, когато в светлината на Вечността става въпрос за то-
ва, да поставим БоЖието царство на първо място. Действи-
19

телният духовен успех, за който говори Божието слово, идва
чрез силата и дръзновението, почерпени от ежедневното зани-
мание с него и стриктното послушание (Ис. Нав. 1:7-8). Също-
то това слово от устата на Господ Исус показва u високата це-
на на истинското ученичество.
Един от най-обширните откъси относно ученичеството се на-
мира в Лука 14. Съмнителните религиозни критици на нашия
Господ отказаха да дойдат при Него (Лука 14:1-4). По този по-
вод Той разказа притчата за голямата вечеря (cm. 16-24). Мно-
зина бяха поканени, но те отклониха поканата с празни извине-
ния. Той очевидно имаше предвид празните извинения на свои-
те критици, които не искаха да Го приемат. Затова в притча-
та господарят заповядва на слугите Си да излязат по пътища-
та и оградите ида поканят на вечерята слепите и недъгавите.
Това беше ясен намек за презираните от евреите езичници. Те-
зи, които първоначално лекомислено бяха отклонили поканата,
сега бяха отхвърлени. На това място Исус се обръща към мно-
жеството и обяснява условията за ученичеството. Той не се
обърна към една избрана група, а към цялото насъбрало се мно-
жество. Поради това не можем да ограничим призива Му само
върху една малка група особено предани християни. Призивът е
отправен към всички, които твърдят, че вярват в Господ Исус.
Не конкуренция, а Вярност към Христос
„Ако дойде някой при Мен и не намрази баща си и майка си, же-
на си и децата си, братята си и сестрите си, а и още и собстве-
ния си живот, не може да бъде Мой ученик"(Лука 14:26).
Господ Исус Христос помоли тези, които искаха да станат Не-
гови ученици, за тяхната първа лкзбов. В привързаността и ло-
ялността ни Спасителят трябва да бъде далеч над всички ос-
танали. Лк)бовта ни към Него трябва да бъде много по-дълбо-
ка от лк>бовта ни към най-милите и скъпи хора от семейства-
та ни. Тук Господ не ни дава разрешение да мразим другите в
смисъла, който ние влагаме. В израза „обичам и мразя" „да мра-
зиш" означава no-скоро „да обичаш някого по-малко". Става ду-
ма за избор - кого да предпочетем. Точно тази възможност за
20

избор се има npegßug с думите „обичам" и „мразя". Господ пока-
за moßa много ясно В земния Си Живот. Когато Му казаха, че са
дошли майка Му и братята Му, за да говорят с Него, Той даде
смайващия отговор: „Коя е майка Ми и кои се братята Ми? И
като простря ръка към учениците Си, каза: Ето майка Ми и бра-
тята Ми! Защото, който Върши Волята на Моя Отец, който е
на небесата, той Ми е брат и сестра, и майка" (Мат. 12:48-50).
Тези, които изпълняват покорно Волята на Отца, са Му най-
близки, по-близки дори от роднините Му по плът. Често cmaßa
така, че най-силната съпротива срещу следването на БоЖията
Воля ugßa тъкмо от членове на собственото ни семейство. Исус
казва: „И неприятели на човека ще бъдат домашните му" (Мат.
10:36). Господ трябва да бъде на първо място. Той трябва да бъ-
де нашата първа л1обов, преди лк>бовта ни към всички остана-
ли хора.
Дори собственото ни Аз не бива да стои по-високо от Христос.
Ученикът трябва да постави Христос и над собствения си Жи-
Вот. В Живота на един ученик реализацията 6 семейство, про-
фесия, пътувания, образование, обществено полоЖение и разг-
ръщане на собствените способности не могат никога да бъдат
оценени по-високо, отколкото Христос. Той трябва да бъде
Първият и Най-големият и не моЖе да има никаква конкурен-
ция.
Не отказване, а подчинение на Христос
„Който не носи своя кръст и не върви след Мен, не моЖе да бъ-
де Мой ученик" (Лука 14:27).
Исус Христос изискваше от Своите ученици пълно подчинение.
Те трябваше да вървят по всеки път, който Той им покаЖеше.
В онова време кръстът е бил най-често използваното от дър-
ЖаВата средство за екзекуция. Когато някой е носел кръста си
- инструмента за собствената си екзекуция - към мястото за
изпълнението й, Всеки страничен наблк>дател е разбирал, че то-
зи човек е осъден на смърт. В това не е имало нищо приятно,
удобно или славно. Това е означавало край на земния Живот.
21

Ужасна бе u сцената, когато Исус носеше СВоя кръст към хъл-
ма Голгота, за да бъде прикован на него. Тъй като слугата не
стои по-Високо от господаря си, ние не можем да очакВаме не-
що приятно, когато Той ни призоВаВа да Вземем кръста си
(Мат. 10:38; 16:24). Той казВа: „Ако иска някой да дойде след Ме-
н, нека се отрече от себе си, нека носи кръста си Всеки ден и не-
ка Ме следВа. Защото, който иска да спаси живота си, ще го из-
губи; а който изгуби живота си заради Мен, той ще го спаси" (Лу-
ка 9:23-24).
Предлагал ли е някой друг от големите Водачи на този сВят ня-
кога кръст на cßoume последователи? ТоВа със сигурност не е
призив към лек живот. Но Исус никога не е обещавал на учени-
ците си лек живот. „В света имате скръб" (Йоан 16:33). Него-
вият кръст не беше лек. Как би могъл тогаВа нашият да бъде
лек? Той призоВаВа учениците си да умрат към собстВеното си
Аз и npaßu това Въпрос на свободен избор. Доброволците са най-
добрите войници. По собствено желание те участват в опасни
задачи, при които трябва да срещнат смъртта лице в лице. Ге-
роите са винаги на предния фронт. Това е мястото на слабата,
но същевременно и лобното място. Каквото и да изисква Гос-
под от Своите ученици, те трябва да се подчинят. Той ни при-
зовава „да се съразпнем с Него" и ние не можем да откажем.
Не връщане назад, а постоянство докрай за Христос
След като Господ Исус предупреди учениците Си предварител-
но за високата цена на следването, Той очакваше от тях да се
задължат да Го следват неотклонно. Много призиви за следва-
не са били отправяни, но при това са били забравяни предупреж-
денията, които е съдържал Неговият призив. Исус каза ясно:
пресметни си разходите (Лука 14:28)! Да станем християни не
ни струва нищо. Ние биваме спасени, без да плащаме пари или
каквато и да било друга цена (Исая 55:1). Спасението се основа-
ва на благодатта, а не на делата (Ефес. 2:8-9). Но следването на
Господа струва много скъпо. Преди да решим да станем Него-
ви истински ученици, трябва да сме готови да платим цената
за това. Една илкзстрация, която Господ даде, беше примерът
с човека, който искал да построи кула, без да има необходими-
22

me napu за строеЖа. Той не могъл да я довърши и му се присми-
вали. В друг пример разказа за един цар, който неразумно тръг-
нал на Война, без да прецени, че се изправя пред двойно по-силен
противник. Щом осъзнал това, той помолил за мир още преди
да е започнала войната (Лука 14:28-32). Този урок е недвусмис-
лен. Никой не трябва да се обявява за ученик на Исус, без пред-
варително да е размислил дали е готов да плати необходимата
цена, за да не се връща никога назад.
В този откъс Господ обяснява и третото изискване - че учени-
кът трябва да приеме факта, че никога повече не моЖе да се вър-
не назад. „И така, ако някой от вас не се отрече от всичко,
което има, не моЖе да бъде Мой ученик" (Лука 14:33).
Да се отречем от всичко, означава да разрушим всички мосто-
ве зад себе си, така че никога повече да не моЖем да се върнем.
Не трябва да остава нищо, към което бихме могли да се върнем.
Всичко, което сме имали, го няма вече, освен Самия Господ. Все-
ки вярващ трябва да си изясни пред Господа какво означава да
се отрече от всичко в своята конкретна ситуация. Дванадесет-
те навремето оставиха лодките си, мреЖите, професията, до-
ма и семействата си, за да Го последват. Петър каза: „Ето, ние
оставихме всичко и Те последвахме" (Марк 10:28). Господ отго-
вори, че всеки, който заради Него и Евангелието би оставил се-
мейство и имот, ще бъде възнаграден за това стократно в то-
зи Живот, а в бъдещия свят ще получи вечен Живот. Много вяр-
ващи трябваше да напуснат домовете и родината си, за да слу-
Жат на Господа. Те оставиха зад себе си добри постове и запла-
ти. Те дори продадоха имота си, за да го използват за БоЖието
дело. Каквото и да поиска Господ, ученикът ще го даде. За него
няма връщане назад към стария Живот.
Обобщение на условията
В своята известна книга „Истинско ученичество" У. Макдоналд
е изброил седем условия за следване на Христос:
1. Л1обов към Исус, която да надвишава всичко (Лука 14:26).
23

2.	Отричане от себе си (Мат. 16:24).
3.	Добре обмислен избор на кръста (Мат. 16:24).
4.	ЖиВот 6 следване на Христос (Мат. 16:24).
5.	Искрена лк>боВ към Всички, които принадлежат на Христос
(Йоан 13:35).
6.	Постоянно стоене В Неговото слово (Йоан 8:31).
7.	Отказване от Всичко заради следването на Христос (Лука
14:33).
Имаше хора, които дойдоха при Исус и предложиха да Го след-
ват, където и да отиде (Лука 9:57). Исус, разбира се, Веднага Ви-
дя В какво бяха подценили задачата. Те искаха удобен Живот, но
самият Той нямаше укмпен дом (cm. 58). Когато ги призова, те
Веднага си помислиха за предимството на материалните неща
(cm. 59), но Той каза, че Той самият трябва да стои на първо мяс-
то. Те мислеха за семейните си задължения (ст.61), но Той от-
говори: „Никой, който е слоЖил ръката си на плуга и гледа назад,
не е годен за БоЖието царство" (cm. 62). Изискванията на Гос-
пода трябва да са на първо място в Живота на ученика. Ако той
веднъЖ е тръгнал по този път, няма връщане назад към стария
ЖиВот.
Заключение
Един разсъдлив човек веднъЖ попитал: „А каква е наградата за
следването?" Ако цената за него е толкова Висока, то заслуЖа-
ва ли си въобще да я плащаме? Преди много време апостол Пе-
тър зададе подобен въпрос: „Ето, ние оставихме всичко и Те пос-
ледвахме. А Той им рече: Истина ви казвам: няма никой, който
да е оставил къща или родители, или братя, или Жена, или деца
заради БоЖието царство и който не ще получи многократно по-
вече в сегашно време, а в идващия свят - Вечен ЖиВот" (Лука
18:28-30).
24

Ако се абстрахираме от мисълта за съкроВищата на небето и
наградата при Христовото съдилище, какво ще получим тук?
Отдаденият на Бога ЖиВот моЖе да Вклк>чВа страдания, прес-
ледване и Жертви. Има ли изобщо предимстВа в този Живот за
тези, които следват Господа в постоянно послушание? Зависи
от това дали отдаваме значение на духовните благословения,
на които моЖем да се наслаЖдаваме в БоЖието присъствие. Си-
лата в молитва, мирът, радостта, успешното слуЖение, пло-
довете на Духа и христоподобният характер са тясно свърза-
ни с един Живот на посвещение, святост и послушание. Разбира
се, благословенията на един истински ученик излизат далеч из-
вън рамките на този земен, преходен Живот. Тези, които само
затоплят столовете в църковната зала, нямат тези благосло-
вения. Те „претърпяват загуба" (1. Кор. 3:15). Следователно,
има предимстВа и тук, на земята. Но дори да нямаше никакви
земни благословения, за мнозина щеше да е достатъчно да Му
слуЖат просто от лкзбов и благодарност (2. Кор. 5:14-15), кол-
кото и да е Висока цената.
25

УЧЕБНО РЪКОВОДСТВО КЪМ ЛЕКЦИЯ 1
Цената на следването
1. Най-ваЖната поука от Лука 14:28-33 се отнася до цената на
следването. Какво означава това за вашия Живот?
2. Мат. 10:38; 16:24 и Лука 9:23-26 показват условия за ученичес-
твото. С помощта на стиховете определете тези условия
и ги прилоЖете към собствения си Живот.
„своя кръст"
„следвай Ме"
„да изгубиш Живота си"
3. Кои са принципите, на които ни учат следните стихове?
Лука 14:26
Лука 14:33
27

Йоан 8:31-32
Йоан 13:35
4. Kakßu пречки за след Ването на Исус Христос намирате В Лу-
ка 9:57-62?
5. Отделете си Време и премислете цената на следВането. Ко-
гато размишляВате Върху отгоВорите на Въпрос 3 и 4, запи-
тайте се какВо би попречило най-много на съВършеното Ви
отдаване?
Обяснете как искате да преодолеете тези пречки.
28

ЛЕКЦИЯ2
Исус Христос - истинският Ученик
Той беше истинският Ученик, Въплъщението на БоЖиите изис-
квания, какъв трябва да бъде човек във всяка област на Живо-
та си. Исус беше съвършеният пример за това, което Бог раз-
бира под понятието истински ученик. Както каза Йоан Кръс-
тител, дори най-великите и изтъкнати БоЖии слуги не бяха дос-
тойни дори да развърЖат ремъците на сандалите Му. Никой не
моЖе да се сравнява с Него в която и да било област. И въпреки
това ние сме призовани да следваме Неговия пример и да Живе-
ем така, както Той Живя (1. Йоан. 2:6). Въпреки че Той ни пре-
възхоЖда във всяко отношение и не моЖем да Го достигнем, ние
трябва да се преобразяваме съобразно с Неговия образ (Рим.
8:29). Ние трябва да бъдем подраЖатели на Бога (Ефес. 5:1). Бог
стана човек в Исус Христос и Той е примерът за истинско уче-
ничество.
Месианските пророчества говорят за този аспект от Неговия
Живот като истински Ученик, също както и за слуЖението Му
като Пророк, Свещеник и Цар. „Господ Иеова ми даде език на
учените, за да зная как да помогна с дума на уморения; всяка за-
ран Той събуЖда ухото ми, за да слушам като учащите се" (Исая
50:4). Когато Господ призова учениците Си, Той им обясни теЖ-
ките условия, съпътстващи ученичеството. За Него беше при-
също да Живее това, което проповядваше. Призова ги към кръс-
та и Сам извървя този път, без нито веднъЖ да погледне назад.
Призова ги към себеотрицание и Сам бе олицетворение на себе-
отрицанието, като Живееше винаги с целта да изпълни волята
на Отца ида слуЖи на другите. Той ги призова и към Жертвого-
товен Живот (Лука 9:58) и Сам „нямаше къде глава да подсло-
ни", докато дори „лисиците имаха леговища и небесните птици
- гнезда". Учеше ги да напуснат всичко и сам не притеЖаваше
нищо друго освен дрехите на Себе Си. Задоволяваше се с най-
обикновена храна и водеше Живот на пътуващ проповедник. Той
Живееше всичко, което проповядваше. Животът Му беше Жи-
вот на истински Ученик.
29

Humo едно описание на характерните Му черти като ученик не
би могло да бъде изчерпателно: „Има още и много други дела, ко-
ито избърши Исус; но ако се напишеха едно по едно, cmpyßa ми
се, че цял сВят нямаше да побере написаните книги" (Йоан 21:25).
Въпреки тоВа В нашия курс ще разгледаме седем аспекта на уче-
ничеството, които Той показа с невероятния Си ЖиВот.
Неговата мотивация
Защо Исус трябваше да напусне небесните палати и да дойде
на земята? Там Той бе радостта на Отца (Пр. 8:30). Ангелите
Му слуЖеха и небесното великолепие Го обграждаше. Защо тряб-
ваше да посети мястото на страданията, за да бъде презрян и
отхвърлен от хората? На първо място Той стори това, защо-
то обичаше Отца и искаше да върши Неговата воля. „Защото
слязох от небето не Моята воля да върша, а волята на Този,
Който Ме е пратил" (Йоан 6:38). „Ето, дойдох да изпълня воля-
та Ти" (Евр. 10:9). Истинският ученик е готов да изпълни воля-
та на Отца независимо от цената, която трябва да плати за
това (Лука 22:42). Той не търсеше Своята слава, а славата на
Отца (Йоан 7:18; 8:50). Волята на Отца Му разкри нуЖдата на
изгубения свят и Той дойде, за „да потърси и спаси изгубеното"
(Лука 19:10). Исус даде Живота Си за другите, вклЬчително и
за равнодушните, отвратителните и за тези, които отхвърли-
ха Неговата л1обов. Той обичаше тези, които не отвърнаха на
лк>бовта Му. Но много повече обичаше Отца и търсеше Него-
вата слава. Накрая Той умря, за да прослави Бога (Йоан 21:19).
Всичко това Той извършено доброволно, без принуЖдение, защо-
то истинското ученичество никога не е насила. БоЖият глас го-
Вори пророчески за Христос: „Кого да пратя и кой ще отиде за
Нас? Тогава рекох: Ето ме, изпрати мене" (Исая 6:8).
Неговото покорство
Едно от качествата на доброволния последовател и ученик е,
че той винаги се подчинява и подраЖава на своя учител. Това
беше и пътят на Исус, погледнат откъм човешката Му стра-
на. Той Живееше като Човешки син под ръководството на Своя
30

Баща. През цялото Време Вършеше тоВа, което бе богоугодно
(Йоан 8:29). Исус никога не прояВи непокорство, Той беше пос-
лушен до смърт (Филип. 2:8). „Въпреки че беше Син, пак се нау-
чи на послушание от тоВа, което пострада" - гласи учудВащо-
то твърдение В ЕВр. 5:8. ТоВа означава, че Той също е придобил
опит В тази област. Той не е трябвало да се учи на послушание,
защото някога е бил непокорен. Един неподчиняВащ се чоВек не
може да бъде ученик. Това би било в противоречие с идеята за
ученичеството. Ученикът се научава да угажда на Бога, а не на
себе си. Дори Христос „не угоди на себе Си" (Рим. 15:3). Учени-
кът се старае да чува и да предава на други Божието слово, а не
своите собствени думи. „Защото Този, когото Бог е пратил, го-
вори Божиите думи" (Йоан 3:34). „Думите, които Аз ви казвам,
не ги говоря от Себе Си" (Йоан 14:10). „Защото думите, които
Ми даде Ти, Аз ги предадох на тях" (Йоан 17:8). Един ученик е
призован да върши това, което му е Възложено от Господа, а не
собствената си воля. Така казва и Господ: „извърших делото,
което Ти Ми даде да върша" (Йоан 17:4). „Защото делата, кои-
то Отец Ми е дал да извърша, самите дела, които върша, сви-
детелстват за Мен, че Отец Ме е пратил" (Йоан 5:36). Харак-
терна черта за един ученик е неговото пълно подчинение. Това
бе характерно и за Господ Исус.
Неговото слуЖение
Всеки вярващ е призован да служи най-напред на Бога (Лука 4:8);
Второзак. 6:13). Ние дори сме изрично предупредени, че не мо-
жем да служим на двама господари едновременно (Лука 16:13;
Мат. 6:24). Не само проповедникът или пасторът е Божи слу-
жител. Всички ние сме призовани на това, но само ученикът
действително разбира значението на това призвание за собст-
вения си живот. Да служим на Господа, означава да Го следваме
(Йоан 12:26). Това е ученичеството. Нашият Господ беше съ-
вършеният Божи служител. Евангелието според Марк е посве-
тено на тази тема и ни разкрива различни нейни аспекти. „Но
Аз съм сред вас като Онзи, който слугува" (Лука 22:27). Той ка-
за това в смисъл, че те трябВа да заемат най-ниското положе-
ние (Лука 22:25-26). Служението е призвание за нещо ниско, а не
високо. Ако искаме да сме първи и да се издигнем, трябва да слу-
31

Жим на Всички. Toßa поучаваше Господ и го показа чрез Живота
Си: „Защото и Човешкият Син не дойде да Му слуЖат, а за да
слуЖи" (Марк 10:45). При измиването на краката той взе кър-
пата и коленичи, за да извърши най-унизителната работа, коя-
то Неговите ученици волно или неволно бяха пропуснали. Като
роб Той извърши делата, предвидени от БоЖията воля. Той от-
ново показа на практика moßa, което поучаваше, защото слуга-
та не е по-горен от господаря си. Чрез примера на Господа, как
Той слуЯш на учениците Си, те бяха призвани да правят също-
то за другите и да заемат мястото си на слуги. Същото ваЖи
и за нас.
Неговата лк)бов
Йоан е този, който ни посочва едно от най-ваЖните качества
на християнина. „ВъзлЬбени, да се л1обим един друг, защото лк>
бовта е от Бога; и всеки, който лкзби, е роден от Бога и позна-
ва Бога. Който не лкзби, не познава Бога; защото Бог е лк>бов"
(1. Йоан. 4:7-8). Всички ученици са призовани към лк>бов. Ние
трябва да обичаме Господа (Мат. 22:37; Марк 12:30; Лука 10:27),
блиЖните си (Мат. 22:39), братята и сестрите си по Вяра (1.Йо-
ан. 3:14) и дори враговете си (Мат. 5:44; Лука 6:27). Господ Исус
е Въплъщението на лк>боВта. Той беше съвършено праведен,
свят и верен ВъВ всяко Свое изявление или действие, но преди
всичко Той олицетВоряваше лк>боВта. Милиони деца пеят пес-
ничката: „Исус обича малките деца на този свят." Не смъмри
ли Той учениците Си и не повика ли децата при себе Си с думи-
те: „На такива е БоЖието царство" (Марк 10:14)? Примерите
са безброй. Той обичаше богатия младеЖ, който натъЖен си
отиде от Него (Марк 10:21). Той показа лк)бов към отхвърле-
ните от обществото. Той обичаше Враговете и преследвачи-
те Си и дори на кръста се молеше за тях (Лука 23:34). Но най-
много от Всичко Той обичаше Бог Отец и открито изразяВаше
това (Йоан 14:31). Ученикът трябва първо истински да обича
Бога, преди да моЖе да обича блиЖните си. Голямата лкзбоВ, ага-
пе, БоЖията лкзбоВ, е действена и самопоЖертВувателна, а не
сантиментална лкзбоВ. Тя е израз на Волята, а не на чуВствата.
Тя избира от едно огромно сърце и не се основава на това, че дру-
гият я заслуЖава. Хората от света не я разбират (Йоан 1:5-10).
32

Намеренията и старанието на ученика трябВа Винаги да са про-
диктуВани от тази лкзбоВ. Истинският Ученик беше съвърше-
ният пример и за истинска лк>боВ.
Неговото съчувствие
Бихме могли да си помислим, че съчувствието и лк»бовта са ед-
но и също нещо, но меЖду тях има разлика. Разбира се, меЖду тях
съществува и връзка. Съчувствието е състрадание и Жалост,
които изпитваме към другите, когато осъзнаем мъката им. То
пораЖда Желанието да им помогнем. Ученикът не моЖе да ос-
тане недокоснат от страданията и нуЖдите на околните. Със-
траданието на Исус беше силно Вътрешно съчувствие към нуЖ-
дите и гриЖите на хората. То Го подтикваше към дела. Исус съ-
чуВстВаше на мноЖествата, които бяха като „овце, които
нямат пастир" (Мат. 9:36). Сърцето Му не се отвръщаше от
болните (Мат. 14:14), гладните (Мат. 2:32), слепите (Мат.
20:34), прокаЖените (Марк 2:41) и изоставените (Лука 7:13). Той
работеше много, за да облекчи страданията им. Нашият Бог е
Бог на съчувствието, за разлика от езическите богове от ми-
тологията. Той проявява дълбок личен интерес към неизброи-
мите нуЖди на този свят. УЖасяващите сцени на страдания и
мъки са следствието на болестта на този свят, наречена грях,
а не част от съвършената воля на нашия Творец, Който е съз-
дал всичко, за да бъде красиво и добро. Това, че грехът е опусто-
шил света, засяга дълбоко нашия Господ. Също така и ученикът
трябва да бъде загриЖен и изпълнен със съчувствие към слабос-
тите на другите. Така както нашият Спасител действаше на
земята, по същия начин Той продълЖава слуЖението Си и на не-
бето като наш Първосвещеник (Евр. 4:15). Господ Исус изпит-
ваше съчувствие както никой друг човек, Живял някога на земя-
та.
Неговата молитва
Ученикът трябВа често да споделя с Учителя си и да слуша Вни-
мателно. Понякога трябва да чака за указания, да докладва и да
си прави равносметка за извършеното, както и да благодари на
33

Учителя си за оказаната помощ. Ученикът трябВа много да раз-
мишляВа за сВоя Господ. Поради Всички тези причини молитВа-
та е жизнената артерия за ученика. Господ Исус беше ЧоВек на
молитВата: „А сутринта, когато беше още тъмно, стана и из-
лезе, и отиде на уединено място, и там се молеше" (Марк 1:35).
Учениците наблк>даВаха молитвения жиВот на сВоя Господ. „И
когато Той се молеше на едно място, като престана, един от
неговите ученици Му рече: Господи, научи ни да се молим, как-
то и Йоан е научил cßoume ученици" (Лука 11:1). Тъй като Той
беше ЧоВек на молитВата, те разбраха, че като НегоВи учени-
ци те също трябВа да станат хора на молитВата. Исус ги уче-
ше да се молят чрез примера Си, а не само чрез обяснения. Той
се молеше, когато започна общественото Му служение (Лука
3:21), молеше се и преди вземането на важни решения (Лука 6:12-
13), молеше се, търсейки Божията воля, когато беше изкушавай
(Лука 22:44). Той се молеше и за Своите ученици, да не преста-
ва Вярата им (Лука 22:32). Чудесно е, че Той продължава насто-
ящото Си служение на небето, молейки се за Своите Си (Евр.
7:25). Никой друг ученик не е пребъдвал толкова в молитва как-
то Господ Исус.
Неговата вяра
Животът на един ученик е живот на Вяра. „А без Вяра, не е Въз-
можно да се угоди на Бога" (ЕВр. 11:6). „ПраВедният чрез Вяра
ще живее" (Рим. 1:17). ТоВа изречение се повтаря 4 пъти в Биб-
лията. Основата на вярата е Божието слово, а вярата е насо-
чена към Господ Исус. Да вярВаме означаВа да бъдем заВисими
от Него, да гледаме към Него, да се опираме на Него и да разчи-
таме на Него за всяка нужда, която е в съгласие с Божието сло-
во. Тази зависимост се вижда ясно В живота на истинския Уче-
ник: „Аз не мога да върша нищо от себе Си" (Йоан 5:30). Той уче-
ше учениците Си да се молят: „Дай ни днес ежедневния хляб"
(Мат. 6:11). От каквото и да имаше нужда, Исус го очакваше от
Отца. Той разчиташе на Отца, когато беше нужен хляб за тъл-
пите от хора (Мат. 14:19), когато Му трябваха пари, за да пла-
ти данъка за Себе Си и Петър (Мат. 17:27) и когато Му тряб-
ваше магаре, за да влезе в Ерусалим (Мат. 21:2). Ние нито Вед-
нъж не чухме Исус да изрази някаква лична нужда и въпреки то-
34

Ва нито на Него, нито на учениците Му липсваше нещо. Той ни-
кога не показа загриженост дали ще бъдат задоволени личните
Му нуЖди и поучаваше учениците Си да не се безпокоят за бъде-
щето си (Мат. 6:25,34). Срещите В Неговото слуЖение бяха уго-
ворени от Бога, без да Му бъдат съобщавани предварително
(Йоан 4:4-7). НегоВото бъдеще беше планирано от Бога и Той
почиваше в този план. Живееше ден за ден.
Заключение
Господ е съвършеният пример за всичко, което Той очаква от
Своите последователи. Неговата мотивация идваше от лкзбов-
та Му към Отца. Послушанието Му доказа тази лк>бов. Слу-
Жението Му беше ръководство чрез личен пример. Шобовта Му
както към Бога, така и към блиЖните Му беше единствена по
рода си. Тя се характеризираше със състрадание и съчувствие.
Той водеше духовната битка с молитва, с вяра и с БоЖието сло-
во. Ние трябва да Му подраЖаваме във всичко, което Той беше
и което вършеше. Понякога се успокояваме с това, че Той безк-
райно ни превъзхоЖда, и по този начин извиняваме собствени-
те си слабости и липса на стремеЖ да Му подраЖаваме. Това е
доста едностранчиво поведение. Другата крайност е да се чув-
стваме виновни за това, че не сме точно такива, какъвто е Той.
Това също няма да ни помогне. Неговият Живот е съвършена-
та мярка, която не бива да променяме. Когато ние съзнателно
се стремим да достигнем тази мярка, моЖем да бъдем сигурни,
че сме угодни на Бога. Едва на небето ще бъдем съвършени. Но
ние трябва да се стремим към тези боЖествени характерни
черти и да ги направим наша цел, която да преследваме в сила-
та на Светия Дух.
35

УЧЕБНО РЪКОВОДСТВО КЪМ ЛЕКЦИЯ 2
Исус Христос - истинският Ученик
1. Животът на Исус беше Живот на подчинение на Отца (Фи-
лип. 2:8; Йоан 17:4). Какво ви пречи да се подчинявате съвър-
шено на Господа и Неговото слово? Как бихте могли да пре-
одолеете тези пречки?
2. Животът на нашия Господ показа ясно какво означава да бъ-
дем ученици. Ние трябва да Живеем така, както Живя Той
(1. Йоан. 2:6). Кои черти от характера на Господ Исус най-
много ви предизвикаха към промени в Живота и слуЖението
ви, докато разработвахте тази лекция?
3. Господът на господарите, Царят на царете зае най-долното
място, като дойде на земята (Лука 22:27; Марк 10:45). Кое ви
затруднява да развивате постоянно смирение?
4. Прочетете 1.Коринтяни 13, особено 4-7 cm. Kak Исус изрази
тази л!обов в собствения Си Живот като пример за вас?
37

5. Kakßo представлява истинското съчувствие така, както то
бе показано ß Живота на Исус? В кои области на Живота си
усещате липса на съчувствие?
6. Намерете най-малко три примера от молитвения Живот на
Исус, които да представляват области, в които бихте мог-
ли да направите молитвения си Живот по-резултатен и ди-
намичен. Помислете върху стиховете от Марк 1:35, Лука
22:32 и Йоан 17:1-26.
7. Къде се разкрива вярата в Живота на Исус? Посочете и за-
пишете най-малко три молитви или действия, при които
ВиЖдаме Неговата зависимост от Отца.
В кои области на Живота си сте склонни да се притеснява-
те и тревоЖите, вместо да възлоЖите гриЖите си на Гос-
пода?
38

ЛЕКЦИЯ 3
Исус Христос - ЧоВекът с мисия
„Ето, дойдох... да изпълня Твоята Воля, о, БоЖе" (ЕВр. 10:7; Пс.
40:7). Исус имаше мисия В този Живот. НегоВият Живот беше
решаВащ за съдбата на човечеството и ВъВ Всеки един момент
Той осъзнаваше с kakßa цел беше дошъл. НегоВият Живот има-
ше тВърде голяма цел, за да бъде пропиляВан В ядене и пиене, ку-
пуВане и продаване, садене и копане. С moßa се занимават изгу-
бените и осъдените (Лука 17:28-29). Той каза: „Ние трябва да
вършим делата на Този, Който Ме е пратил, докато е ден; иде
нощ, когато никой не моЖе да работи" (Йоан 9:4). Някои се
страхуваха и бяха загриЖени поради Житейските нуЖди, но Той
призова учениците Си първо да търсят БоЖието царство, а не
нещата от еЖедневието (Лука 12:22-31). Исус остана верен на
тази Си мисия.
Той беше воден от един вътрешен подтик да извърши велико-
то Си дело на кръста. „Но имам кръщение, с което трябВа да се
кръстя, и колко се измъчвам, докато то се извърши" (Лука
12:50). Той твърдо обърна лицето Си към тази цел (Лука 9:51).
Непрекъснато говореше за „Своя час". Те не моЖеха да Му от-
немат Живота преди това, защото Неговият час още не беше
дошъл, но когато дойде, Той знаеше това (Йоан 12:23). Тогава
извика: „Сега душата Ми е развълнувана; и какво да каЖа? От-
че, избави ме от тоя час. Но затова дойдох до тоя час" (Йоан
12:27). Вечерта преди да умре, каза: „Извърших делото, което
Ти Ми даде да върша" (Йоан 17:4).
На кръста Той извика: „Свърши се!" (Йоан 19:30). Той беше чо-
век с мисия и я изпълни за вечната БоЖия слава.
Неговата цел: Той дойде с мисия
Преди 2000 години БоЖият Син прекрачи прага на вечността и
стана Човешкият Син. Той беше изпратен от Отца като из-
пълнение на всички месиански пророчества. Неговото име Исус
39

(„Господ е спасение") изразяВаше целта, с която Той стана чо-
Век. Той наистина беше ЕМАНУИЛ („Бог е с нас"). Синът каза:
„Но приготВил си Ми тяло" (ЕВр. 10:5), което Той трябВаше да
използВа със съзнанието за Вечния план на Бога. Той дойде:
1.	за да извърши изкуплението. Господ Исус беше представен на
бъдещите Си ученици като „БоЖия Агнец, който Взема гре-
ха на cßema" (Йоан 1:29). „ПонеЖе ЧоВешкият Син дойде да
потърси и да спаси изгубеното" (Лука 19:10). Той дойде, за „да
даде Живота Си в откуп за мнозина" (Марк 10:45). Господ пог-
ледна на страдащото, умиращо и отиВащо към ада чоВечес-
mßo и изпрати Възл1обения Си Син, за да ни спаси. „Който да-
де Себе Си заради нас, за да ни изкупи от Всяко беззаконие"
(Turn 2:14).
2.	за да отнеме греха. „ЗатоВа се яВи БоЖият Син - за да
унищоЖи делата на дяВола" (1. Йоан. 3:8). Мисията на Месия
беше „да довърши грехоВете" и „да ВъВеде Вечна npaßga" (Дан.
9:24). Чрез Своята смърт Той унищоЖи дявола, който има-
ше властта на смъртта (Евр. 2:14); унищоЖи смъртта и
чрез Евангелието „извади на светлина Живота и нетление-
то" (2. Тим. 1:10). Нашият Спасител нанесе съкрушително
пораЖение на греха, смъртта и дявола.
3.	за да изпълни Писанията. Господ винаги съзнаваше, че БоЖи-
ето слоВо е сВято и трябВа да бъде изпълнено. Всеки детайл
от Живота Му отговаряше на пророчествата. Арестуване-
то Му от зли хора беше ваЖно, „за да се изпълнят Писания-
та" (Марк 14:49). Когато висеше на кръста, това съзнание
Го накара да извика: „Жаден съм" (Йоан 19:28). Той каза, че
дванадесет легиона ангели са на Негово разполоЖение, за да
Го спасят от нападателите Му, но за Него moßa беше морал-
но неВъзмоЖно. „Но как биха се сбъднали Писанията, че mo-
ßa трябВа да бъде така?" (Мат. 26:54).
4.	за да основе църквата Си. Като Живя сред хората, Исус из-
пълни още една част от небесната Си мисия - полоЖи основ-
ния камък за строеЖа на Своята църква. ВъВ Връхната точ-
ка на проповедническото Си слуЖение, когато учениците Му
изповядаха, че Той е Месия и БоЖият Син, Исус каза: „на тая
40

канара ще съградя Моята църква" (Мат. 16:18). Като про-
поВядбаше, поучаваше u образоваше учениците Си, Исус ги
подготвяше да участват заедно с Него в изграждането на
Неговия духовен дом. Нашият Господ даде Живота Си за ов-
цете, които дойдоха от много кошари, за да бъдат „едно ста-
до с един пастир" (Йоан 10:14-16).
Неговата перспектива: познаване на мисията
Исус никога на страдаше от вътрешна празнота или отчаяние,
от които днес страдат много хора, защото не познават целта
и смисъла на своя Живот. Съзнанието за мисия действително
дава смисъл на Живота, особено когато тя е свързана с БоЖии-
те цели и има стойност В светлината на реалности извън прос-
транството и времето. Вечността бе в сърцето на Исус в най-
истинския смисъл (сравни Плач. Ерем. 3:11). Неговият Живот
беше Живот с перспектива във вечността, с поглед за това, до-
колко събитията и действията имат стойност извън граница-
та на времето. Той знаеше, че изпълнението на мисията Му е
от извънредно значение. Това съзнание беше силно мотивира-
ща сила и съдърЖаше различни елементи.
1. Неговите приоритети. Господ Исус учеше за абсолкзтния
приоритет на БоЖието царстВо В Живота на вярващия и сам
Живееше според това (Мат. 6:33). Той подчиняваше Живота
Си на принципа „Търсете най-напред БоЖието царство".
Постоянно се гриЖеше за работите на Своя Отец (Лука
2:49); никога не говореше излишни думи и не действаше нас-
луки. Той не преценяваше действията си според собствени-
те Си Желания или евентуалните неприятни последици, а Жи-
вееше така, че всяко Негово действие да бъде от полза за из-
пълнението на мисията Му. Тя придаваше значение на пос-
тъпките Му. Неща, които сами по себе си бяха добри или бе-
зобидни, не биваше да заемат мястото на най-доброто. Той
счете за пречка или бреме всичко, което щеше да Го откло-
ни от изпълнението на целта Му. Въпреки че Исус изпълня-
ваше еЖедневните задълЖения като добър войник Той нико-
га не се остави да бъде оплетен в тях (2. Тим 2:3-4).
41

2.	Гршката Му за хората. Има три Вида хора: такиба, които
са безразлични към околните, makußa, които ги използват, и
такива, които се грижат за тях. Господ имаше сърце за дру-
гите. На практика можем да обобщим целия Му живот и слу-
жение с една дума: другите. ДВа примера ще ни покажат как
Той гледаше на хората. „А когато Видя множествата, сми-
ли се над-тях, защото бяха изнемощели и пръснати като ов-
це, които нямат пастир" (Мат. 9:36). Той скърбеше и за те-
зи, които Го бяха отхвърлили: „Ерусалиме, Ерусалиме! Ти,
който избиВаш пророците и с камъни убиВаш пратените до
теб! Колко пъти съм искал да събера mßoume деца, както ко-
кошката прибира пилците си под крилата си, но не искахте!"
(Мат. 23:37). Копнееше те да бъдат на „зелените пасища"
като ß псалм 23 и Той да се грижи за техните нужди. Възна-
меряваше да ги заведе при „тихите Води", където да освежи
душите им. Той наистина имаше сърце за другите!
3.	Неговото видение за работниците. „Тогава рече на ученици-
те Си: Жетвата е изобилна, а работниците - малко; зато-
Ва, молете се на Господаря на жетвата да изпрати работни-
ци на жетвата Си" (Мат. 9:37-38). Грижата, която Му те-
жеше на сърцето, Му напомняше за НегоВата мисия - да по-
търси и спаси погиналото. Той съзнаваше спешността на за-
дачата Си. Реколтата не биваше да изгние на полето, тя
трябваше да бъде прибрана. Проблемът тогава, както и се-
га, беше, че работниците бяха малко - твърде малко за ог-
ромните полета. Господ имаше видение за работници, кои-
то да бъдат подготвени и изпратени (буквално: изхвърлени).
Неговите ученици бяха призовани да се молят за тази цел.
По-късно Той изпрати тези, които преди беше призовал да се
молят за това (Мат. 10).
Неговото постоянство: изпълнение на мисията
Смелостта и издръжливостта са от решаВащо значение за ус-
пешното изпълнение на една мисия. Господ поучаВаше moßa ВъВ
Връзка с молитВата В притчите за настойчиВия съсед и несп-
раведливия съдия (Лука 11:5-8; 18:2-7). Велики и славни начинания
са били изоставяни поради трудности. Но никой не е имал по-
42

ваЖна задача от нашия Спасител. Той не се предаде. Пророкът
казВа за Него: „Няма да отслабне, нито да се съкруши, догдето
установи правосъдие на земята" (Исая 42:4).
1.	Неговата непоколебимост. Господ Исус беше чоВек с тВър-
ди убеЖдения. Той имаше дълбоко съзнание да moßa, което бе
В БоЖието сърце, и беше изцяло отдаден на изпълнението на
БоЖието поръчение. Нищо, дори кръстът, не моЖеше да поп-
речи на смелата Му решителност да изпълни СВоята мисия.
„И аз не се разбунтувах, нито се обърнах назад. Гърба си да-
дох на биене и бузите на скубачите на косми; не скрих лице-
то си от безчестие и заплк>Вания. ПонеЖе Господ ЙеоВа ще
ми помогне. ЗатоВа не се смущавам, затова съм Втвърдил ли-
цето си като кремък и зная, че не ще бъда посрамен" (Исая
50:5-7). Нашият несравним Предводител полоЖи ръка на ра-
лото и въпреки цената отказа да се предаде или да погледне
назад.
2.	Неговата работа. По време на земния Си Живот Господ при-
лоЖи убеЖденията Си на дело. Неговата Вътрешна нагласа
Водеше към действия. Той виЖдаше Себе Си като работник
и изпълняваше мисията Си с твърда решителност. „И Исус
обикаляше всичките градове и села и поучаваше в синагогите
им, и проповядваше благовестието на царството, и изцеля-
ваше всякаква болест и всякаква немощ" (Мат. 9:35).
„Защото мнозина идваха и си отиваха, а те нямаха Време
даЖе да ядат" (Марк 6:31). Четем и следното: „Исус, измо-
рен от пътуване, седеше така на кладенеца" (Йоан 4:6). Съ-
щия вид изтощение виЖдаме и когато Исус заспа в лодката
посред бушуващото бурно море (Марк 4:38). Работата Му
често продълЖаваше и през нощта. Упоритостта и теЖки-
ят труд бяха присъщи за Живота на Исус, истинския Ученик.
3.	Неговото себеотрицание. Исус отказа да предпочете собст-
вените Си интереси пред БоЖиите. Той се гриЖеше повече за
интересите на другите, отколкото за своите. Това поведе-
ние на Господ Исус се посочва като пример Във Филип. 2:5-8.
Неговото доброволно униЖение Го доведе дотам, че Той дой-
де на земята, за да бъде убит за другите като криминален
43

престъпник. Презрението Му към собственото Му благопо-
лучие е разкрито и В четирите Евангелия. Исус каза: „Лиси-
ците си имат легоВища, и небесните птици - гнезда, а ЧоВеш-
кият Син няма къде глаВа да подслони" (Лука 9:58). ПонеЖе
бяха притеснявани от човешките множества, Исус и учени-
ците Му понякога нямаха Време ида ядат. Неговите родни-
ни по плът казваха дори, че Той „не е на Себе Си" (Марк 3:20-
21), и се питаха дали нещо не е полудял. Но Неговата храна
беше да Върши волята на Този, Който Го беше изпратил (Йо-
ан 4:34). Той се отказа от всичко така, както поучаваше уче-
ниците Си. Господ Исус беше, както повечето тогавашни и
днешни, беден човек. Той стана беден, идвайки на земята (2.
Кор. 8:9). В подножието на кръста войниците хвърляха Жре-
бий за единствената Му собственост - дрехите, които но-
сеше.
Закл1очение
Новият Завет разказВа за Всичко, което „Исус Вършеше и уче-
ше, откак започна" (Деян.1:1). Днес Господ продълзкаВа да изпъл-
нява мисията Си чрез Своите ученици. След като изпълни по-
ръчението, дадено Му от Отца, Той поръча на учениците Си:
„Както Отец изпрати Мен, така и Аз изпращам вас"(Йоан
20:21).
Възкръсналият Христос ни заповяда: „Идете, правете ученици
всичките народи, и кръщаВайте ги В името на Отца и Сина и
Светия Дух, като ги учите да пазят всичко, което съм ви запо-
вядал. И ето, Аз съм с Вас през всичките дни до свършека на све-
та" (Мат. 28:19-20). Чрез СВоя народ днес Той продълЖава да ра-
боти. Така ние сме „БоЖиите съработници" при строеЖа на Не-
говия духовен дом (1. Кор. 3:9; 1. Петр. 2:5).
44

УЧЕБНО РЪКОВОДСТВО КЪМ ЛЕКЦИЯ 3
Исус Христос - ЧоВекът с мисия
1. КакВа беше мисията на Исус на земята според следните сти-
xoße:
Мат. 16:18
Марк 14:49
Лука 19:10
2. Тим. 1:10
2. КакВо означаВа лично за Вас да имате Видение за Господа и
НегоВите цели за Вашия ЖиВот? Под Видение разбираме осъз-
наването на БоЖия план за Вашия бъдещ ЖиВот и слуЖение В
светлината на Вечността. С moßa имаме npegßug също и неп-
реодолимия стремеЖ да погледнем отвъд настоящите обс-
тоятелства и нуЖди.
45

3. Какво научавате от Мат. 6:33 за приоритетите по отноше-
ние на сегашния ви начин на Живот? Сравнете го с начина на
Живот, който би трябвало да водите като последовател на
Господ Исус.
4. Какво качество на характера откривате в Лука 11:5-8? Как
то би могло да се отрази благотворно върху нашите цели и
да повлияе върху действията ни като ученици?
5. Как се промени съзнанието ви за задачата на вашия Живот
чрез тази лекция (в случай че нещо се е променило)? Какви
промени в Живота си искате да предприемете?
46

ЛЕКЦИЯ 4
Приоритетите ß ученичеството
Последователите на Господа бързо ще забелеЖат, че съзнани-
ето на Исус за приоритетите Го доведе до забележителен Жи-
Вот, изпълнен с големи успехи. Той знаеше точно kakßo означа-
Ва определянето на приоритети. ТоВа означава да се гршким
най-напред за най-ВаЖжипе неща. Ден след ден Той поставяше
най-ВаЖните неща на пърВо място. Той знаеше кои са те от Бо-
Жия гледна точка и знаеше, че се ЖиВее само ВеднъЖ и че ЖиВо-
тът не моЖе да се повтори. Всички библейски cmuxoße, които
гоВорят за продължителността на ЖиВота, Винаги наблягат на
moßa, че той е много кратък. Господ не отлагаше, не пилееше
Времето Си, нито остаВяше някоя ситуация неизползвана, за-
нимавайки се с по-малоВаЖни неща. В Еклисиаст се казва: „Има
време за всяко нещо" (Екл. 3:1-8), но няма достатъчно време за
всичко, което би било възмоЖно и което би ни се искало да нап-
равим. Умният човек решава кои са приоритетите в Живота му
и Живее според тях. Глупавият човек се отнася небреЖно към
тези неща. Внимателният човек използва енергията си целена-
сочено, захващайки се най-напред с най-ваЖните неща, а немар-
ливия не го е гриЖа. Господ Исус беше човек, Който подреди Жи-
вота Си мъдро. Ученикът трябва да бъде като Учителя си. То-
ва се отнася както до личните му решения, така и до използва-
нето на личното време.
Да поставим Бог на първо място
„Да възлкзбиш Господа, твоя Бог, с цялото си сърце, с цялата
си душа и с всичкия си ум. Това е най-голямата и първа заповед"
(Мат. 22:37-38). Марк 12:30 добавя и „с всичката си сила". Това
най-висше задълЖение на човека разкрива кое е най-ваЖното. За-
поведта да обичаме блиЖния като себе си идва egßa на Второ
място. И gßeme са наши задълЖения, но първото трябва да бъ-
де преди второто. Това е приоритетът. „Да нямаш други бо-
гове освен Мене" (Изх. 20:3). Каквото u да цени човек, било то
нещо реално, или нещо от областта на своите Желания и пла-
47

ноВе, нищо не моЖе да бъде над единия истинен Бог. Той тряб-
Ва да има предимство. ТоВа е един приоритет. Както Бог В Ста-
рия заВет, така и Исус В НоВия заВет е наречен ПърВият и Пос-
ледният (Исая 41:4; 44:6; 48:12; Omkp.lrll, 17; 2:8; 22:13). Той е
„Началото и Краят" (Откр.22:13). Той има npaßomo да бъде
ПърВият, Той е „ПърВородният" (Рим. 8:29; Пс. 89:27), защото
ВъВ Всичко Той трябва да има пърбенстВо (Колос. 1:18). Той е
ПърВият ВъВ Времето и ВъВ Вечността. Ние трябВа да поста-
вим Неговото царстВо и НегоВите интереси на първо място
(Мат. 6:33). Жертвите, които Му отдаВаме, трябВа да са от
първите плодове (Изх. 13:2). Ръскин беше изразил това по след-
ния начин: „Който не предостави първото място на Бога, няма
изобщо никакво място за Него." Ние обшкдаме Всевишния, ако
не Му отдадем пърВото място В Живота си.
Да развием БоЖиите приоритети
Принципът „първо Бог" е трудно да се прилоЖи на практика, ако
не разбираме БоЖиите перспективи. Какви са Неговите прио-
ритети? Следващите общи разсъЖдения дават принципи, от
които трябва да се ръководим, когато ни се налоЖи да преценя-
ваме различни отговорности и да вземаме решения. Тези прин-
ципи се основават на БоЖия характер.
1. Приоритетът на Вечното пред временното. Бог е вечно съ-
щестВо. Той съществува извън всякакви времеви ограниче-
ния, за разлика от нас, които сме подчинени на времето и ори-
ентираме мисленето си според него. Следните неща имат
значение само в това време: светска слава и почести, капи-
таловлоЖения и недВиЖими имоти, комфорт, пътувания,
земни развлечения, приклк>чения, сензации и романтични пре-
Живявания. За разлика от това БоЖието слобо (Исая 40:8; 1.
Петр. 1:23,25), Вършенето на БоЖията Воля (1. Йоан 2:17),
спасението на човешки души и работата В БоЖието царст-
Во - това са нещата, чиято стойност има значение във веч-
ността. Ученикът трябва да разбере това превъзходство
на вечното над временното, като не гледа на видимите, а на
невидимите неща; защото видимите са временни, а невиди-
мите - вечни (2. Кор. 4:18). Банковата сметка в небето, ко-
48

ято не губи стойността си във вечността, струва много по-
вече от тази, която моЖе да се обезцени за миг. Тъй като в
края на краищата само вечните стойности имат значение,
би трябвало да посветим целия си Живот само на тях.
2.	Приоритетът на духовното пред материалното. „Бог е Дух"
(Йоан 4:24). Ние сме склонни да се гриЖим повече за тялото,
отколкото за душата. Исус каза на самарянката при кладе-
неца: „Всеки, който пие от тая вода, пак ще оЖаднее; а кой-
то пие от водата, която Аз ще му дам, няма да оЖаднее вове-
ки, а водата, която ще му дам, ще стане в него извор на во-
да, която извира за вечен Живот" (Йоан 4:13-14). Духовната
вода има по-голямо и трайно значение, отколкото матери-
алната. В този Живот е по-ваЖно да построим сграда чрез
работа, която ще устои пред Господа (1. Кор. 3:11-15), от-
колкото да инвестираме времето си в недвиЖими имоти.
„Небето и земята ще преминат, но Моите думи няма да пре-
минат" (Мат. 24:35). Неговите думи са дух и Живот (Йоан
6:36). Те са по-различни от най-добрите думи на другите хо-
ра. Тези сравнения показват, че по природа духовните неща
стоят над нещата от света. Затова по всякакъв начин
трябва да се стараем да използваме Живота си за духовните
приоритети.
3.	Приоритетът на хората пред нещата. Господ разказа исто-
рията на един богат човек, който Живял само за да натрупа
възмоЖно повече имот. Той нарече този човек безумен (Лу-
ка 12:16-21). Нещата от този свят са подвластни на упадък,
разрушение и гниене. Всичко, което принадлеЖи на сегашния
материален свят, е преходно. За разлика от тях човекът е
безсмъртна душа. Той никога няма да престане да същест-
вува. Ето защо Исус попита: „ПонеЖе какво се ползва човек,
като спечели целия свят, а изгуби Живота си? Защото, как-
во би дал човек в замяна на Живота си?" (Марк 8:36-37). Ду-
шата на човека е толкова ценна, че Исус даде своя Живот, за
да я спаси. Той не извърши това заради материални неща. Ос-
вен това Той ни каза, че този, който окаЖе услуга на други
(даде чаша вода), или помогне на затворници, Жадни, голи,
болни, и чуЖденци заради Неговото име, няма да изгуби наг-
радата си (Мат. 10:42; 25:35-40). Господ винаги се интересу-
49

Ваше най-Вече от хората и тбърде малко от нещата. Вина-
ги, когато е възмоЖно, и ние би трябвало да се интересува-
ме и да работим преди Всичко за хората! Човекът е такъВ,
обича нещата и използва хората. Господ обаче обичаше хора-
та и използваше нещата. Неговите ученици трябва да пос-
тъпват по същия начин.
Да изпълним отговорността си
Светото писание не създава Впечатление, че човек трябва да
използва цялото си време, за да размишлява за Господа. Още от
първите дни на Сътворението човекът си имаше задачи
(Бит.2:15). Имаше също и привилегии и благословения. За съжа-
ление човекът постави на мястото, запазено за Бога, задачи и
привилегии като Женене, ядене и пиене, купуване и продаване, са-
дене и Жънене и така Го отстрани от първото място в Живо-
та си (Лука 17:27-32; Мат. 24:38-39). БоЖият съд над човека дой-
де, когато той нямаше вече време за Бога. Как моЖем да разп-
ределяме съразмерно времето си? БоЖието слово поставя след-
ните отговорности по реда на тяхната ваЖност:
1.	Отговорност пред Бога. По принцип Бог би трябвало да бъ-
де ваЖен във всяка една област от Живота ни. Но тук идва-
ме до въпроса за личната ни близка връзка с Него. Псалмис-
тът възкликва: „Лицето Ти ще търся , Господи" (Пс. 27:8).
И също: „Копнее и даЖе премира душата ми за дворовете
Господни; сърцето ми и плътта ми Викат към ЖиВия Бог"
(Пс. 84:2). Учениците прекарваха много време насаме с Гос-
пода, дори тогава, когато Той искаше да е насаме с Отца
(Марк 1:35). Понякога ние се безпокоим за различни маловаЖ-
ни неща, но „едно е нуЖно" (Лука 10:41-42). В действителност
едно-единствено нещо има истинско значение, и то е да се-
дим при нозете на Исус дори когато сме много заети учени-
ци.
2.	Отговорност за Бойкия народ. „И тъй, доколкото имаме слу-
чай, нека струваме добро на всички, а най-Вече на своите по
вяра" (Галат. 6:10). Христовата църква е нашето духовно се-
мейство. Вярващите са наши братя и сестри и едно БоЖие
50

gerne би трябвало да усеща moßa. Духовните дарби са ни да-
дени, за да се назидават другите ВярВащи и те от сВоя стра-
на да добиВат способности, необходими за слуЖението им
(Ефес. 4:12). Целта на Павел беше Всеки ВярВащ да стане съ-
Вършен и зрял В Христос (Колос. 1:28). Господ попита Петър
дали Го обича. Когато Петър отгоВори с „да", Господ три
пъти му noßmopu да пази и пасе „овцете Му" (Йоан 21:15-17).
Ние сме предупредени „да не преставаме да се събираме"
(Евр. 10:25), да слуЖим на другите вярващи и да бъдем актив-
ни християни.
3.	Нашата отговорност за невярващите. Когато еЖеднеВно
милиони хора умират без Христос, Неговите ученици не мо-
гат да останат равнодушни. Още в началото на тяхното
слуЖение Господ призова учениците Си да станат „ловци на
чоВеци" (Марк 1:17; Мат. 4:19). Тяхното поръчение беше да
идат по целия сВят и да проповядват Евангелието на всич-
ки създания. След възкресението Си Господ ги призова да бъ-
дат „Негови свидетели" (Деян. 1:8). Ние трябва да предуп-
реЖдаваме изгубените за тяхната предстояща гибел (Езек.
3:18-19; 33:8-11). Затова задачата на Всеки ученик е постоян-
но да свидетелства на неспасените за Господа, вместо да ос-
тавя тази работа само на малцина.
4.	Отговорностите на еЖедневния Живот. Определени задачи
са нормални и обичайни за всеки човек. Те изискват Време. Ед-
но разумно отношение към тези задълЖения ще ни предпази
от moßa да бъдем така обсебени от тях, че горните приори-
тети в Живота ни изцяло да отпаднат. Примери за това са:
а) Жена, деца, семейство. Отношенията ни към най-близки-
те ни на земята трябва да имат висок приоритет. Ако
пренебрегнем семействата си, действаме „по-лошо и от
невярващ" (1. Тим. 5:8). Семействата ни се нуЖдаят от
време и Жертвоготовна лк>бов (Ефес. 5:25; Turn 2:4). Въп-
реки това Христос и Неговото духовно семейство, цър-
квата, стоят дори и над най-интимните ни човешки вза-
имоотношения. Как иначе бихме могли да обясним Лука
14:26 и Лука 8:19-21? Някои, които смятат тези стихове
твърде Жестоки, използват Битие 2 като довод против
51

52

тях. Те твърдят, че семейството е съществувало още
преди църкВата и затоВа трябВа да има по-голямо значе-
ние. Но църквата е съществувала В Божиите мисли още
преди създаването на света (Ефес. 1:4; 3:10-11). Освен то-
ва Бог ни е открил чрез апостол Павел действителното
значение на Битие 2 - вечната връзка между Христос и
Неговата църква (Ефес. 5:31-32). Тъй като Павел Вижда-
ше преходността на този свят и краткото време, през
което можем да служим на Господа, той предупреди те-
зи, които имаха жени, да живеят така, сякаш нямат (1.
Кор. 7:29). Всичко това ни показва ясно кои са по-Важни-
те приоритети. Нека си припомним, че когато история-
та свърши своя ход, преходните връзки вече няма да съ-
ществуват. Но Христовата невяста, Божието семейст-
Во, ще остане и ще жиВее В слаба.
б)	Професия. Професионалните задължения често Възпре-
пятстват службата ни за Господа много повече, откол-
кото семейните Връзки. Вярващият християнин трябва
винаги да бъде полезен работник (Колос. 3:22-24), тъй ка-
то знае, че работата трябВа да се Върши като за Госпо-
да. Той трябВа да бъде честен и справедлив (Лука 3:12-14).
Въпреки това ще бъде обида за Господа, ако ние жертва-
ме твърде много Време извън необходимата мярка за про-
фесията си, пренебрегвайки работата за Бога. На първо
място трябва да се грижим за Божиите дела (Лука 2:49)
и не бива да сме роби нито на хора, нито на професията (1.
Кор. 7:23).
в)	Рутинни дейности. Често тези дейности ни отнемат
твърде много Време. Да слушаме Господа обаче е много
по-Важно, отколкото да изпълняваме домакинските за-
дължения (Лука 10:39-41), Въпреки че те също трябва да
се свършат. Дори жизнено необходимото не бива да ста-
ва повод за страх и грижи (Мат. 6:31). Много вярващи се
спраВят идеално с ежеднеВните си задължения, но затоВа
пък пренебрегват Божиите дела.
г)	Отдих и почивка. На тези, които непрекъснато усилено
работят за Него, Господ препоръчва от Време на Време

почивка (Марк 6:31). Той растеше на ръст и ß благоволе-
ние пред хората (Лука 2:52). Но от Евангелията В никакъв
случай не моЖем да направим извода, че Той си е Живял без-
гршкно или че е изразходвал времето Си предимно за спор-
тни развлечения. Добре е да поддържаме добра физическа
форма. Една пауза за отдих моЖе да повиши резултат-
ността ни в слуЖението за Него. Почивката обаче тряб-
ва да е с мярка.
Вземане на правилни решения
Високите Житейски принципи трябва всеки ден да се прилагат
на дело. За да моЖем да разпознаем БоЖиите принципи и да ги
прилоЖим в еЖедневието, трябва да вземаме решения.
1. Използване на Времето. Много решения зависят от нашето
време. Ние нямаме време за всичко, което бихме искали да
свършим или което други биха ни възлоЖили. Но всеки ден
имаме време за това, което трябва да свършим, а и успява-
ме да го свършим. Това ни се удава само когато в молитва из-
купваме времето си и използваме всяка добра възмоЖност.
Следните разсъЖдения биха могли да са ни от полза:
а)	Анализирайте начина, по който в момента изразходвате
времето си, като в продълЖение на една обикновена сед-
мица си записвате какво правите.
б)	Започнете да пропускате по-маловаЖните дейности и по-
мислете как бихте могли да оползотворите по-добре
престоите и пролуките.
в)	Помислете как бихте могли да комбинирате определени
дейности, които не се изклкзчват взаимно (например яде-
не и четене, пътуване и слушане, спорт и общуване, мие-
не на съдове и учене на библейски стихове).
г)	Внимавайте с обещанията. Когато обещаете нещо, из-
пълнявайте го, но давайте обещания само възоснова на
правилните приоритети. Научете се да казвате „не".
53

2.	Области, в които често се налага да вземаме решения. В из-
броените no-долу области обикноВено проличава кои са В
действителност нашите приоритети. Погрешните приори-
тети В тези области ще ограничат или даЖе разрушат ра-
ботата ни за Бога.
а)	Решения за образованието или професията. Те трябва да
се Вземат Въз осноВа на БоЖиите приоритети, а не с ог-
лед праВене на кариера. КакВо бих решил, ако разглеждах
работата за Господа като най-ВаЯша?
б)	Промени на местоживеенето. Те трябва да се преценят
от същата гледна точка, независимо дали се касае за пре-
местване в рамките на едно населено място, отдалечен
град или друга дърЖава. Йона не искаше да отиде В Нине-
вия, но това бе мястото, където Бог искаше той да бъ-
де. ВъзлоЖеното от Господа е по-ваЖно от личните пред-
почитания по отношение на климат, близост до семейс-
твото или приятелите и т. н. Трябва да се вземат пред-
вид ВъзмоЖностите за слуЖение и лично израстване.
в)	Отношения. Те трябва да се преценяват в светлината на
БоЖиите интереси, а не на личните предпочитания. Апос-
тол Павел по всяка Вероятност би предпочел компания-
та на евреи пред тази на езичници, но той беше призоВан
да бъде апостол на езичниците, а не апостол на евреите.
Гостоприемството в Новия Завет ясно се противопос-
тавя на личните предпочитания (Лука 14:12-13). НеЖене-
ните трябва да обмислят също и плановете си за Женит-
ба от тази гледна точка.
3.	Преценка на решенията. Когато стоим пред трудно решение,
ще ни бъде от полза, ако си представим възмоЖните после-
дици от него. Ще издърЖа ли докрай? Доколко трябва да се
ангаЖирам? В съгласие ли е то с постоянните ми задълЖения
към Господа и слуЖението ми? Високата цена на ученичест-
Вото се усеща най-ясно, когато трябва да вземаме решения.
Приоритетите ни се познават по делата ни, а не по красиви-
те думи в разговори и дискусии.
54

Закл1очение
Нека отново разгледаме осноВните точки от Лекция 3. В „Тре-
нировка по християнство 1" - „Христос като Господ":
-	Започва ли Всеки ден от Живота ми с ново отдаване на Не-
го?
-	Поставям ли всички мои интереси на второ място след Не-
говите?
-	Питам ли първо Него, преди да Взема всяко решение?
-	Съответства ли всяко мое задължение на задълЖенията ми
към Него?
-	Има ли всяка моя връзка Неговото одобрение?
-	МоЖе ли Той с радост да присъства на всяко мое действие и
постъпка?
-	Той ли е Господар на всички области от моя Живот?
Когато Животът сВърши, на повечето християни ще им се ис-
ка да са Живели по друг начин и да са изпълнявали по-добре отго-
ворностите си. Като вземем npegßug kakßo ни е поверил Бог и
това, че когато един ден застанем пред Христовото съдилище
(2. Кор. 5:10), ще трябва да отговаряме за повереното (Мат.
25:15-30; Лука 19,12-27; 16:9-13), твърде възмоЖно е да имаме ос-
нования за съЖаление, че на тази земя не сме поставили приори-
тетите си в правилния ред. Но тогава ще бъде твърде късно.
Сега е времето да направим това и да Живеем по подходящия на-
чин. Така ще бъдем мъдри мъЖе и Жени, а не глупаци.
55

УЧЕБНО РЪКОВОДСТВО КЪМ ЛЕКЦИЯ 4
Приоритетите ß ученичеството
Прочетете Внимателно Мат. 6:19-34 и отговорете на следни-
те Въпроси:
1. Нашите приоритети са нещата, на които отдаваме първос-
тепенно значение В Живота си. Кое стои най-често на първо
място в очите на света? (cm. 19 и 25)
2. Как бихте дефинирали „съкровищата в небето"?
Сравнете предимствата и недостатъците на съкровищата
на земята и на небето.
Съкровища в небето	Съкровища на земята
Предимства	Предимства
Недостатъци	Недостатъци
57

3. КакВа е Връзката меЖду cm. 19 u 20?
4.  Cm. 24. Коя е основната гледна точка за правилното подреж-
дане на приоритетите?
По какъВ начин погрешните приоритети Водят до намалена
ефективност В слуЖението на Христос? (2.Тим. 2:4)
5. КакВа утеха и благослоВения даВа Бог на тези, които поста-
Вят НегоВите приоритети на пърВо място? (cm. 33)
Kakßo казВа Христос за тези, които поставят материални-
те си нуЖди над Него? (cm. 27-30)
Господ гоВори за ядене, пиене, облекло и къщи. КакВа поука
бихте извлекли за възмоЖни проблеми с приоритетите В те-
зи области?
58

6. Как бихте приложили Мат. 6:31-34 към отговорностите В
ежедневния си живот и как, когато стаВа въпрос за решения,
определящи посоката на живота ви?
а) В семейството
б) в образованието и професията
в) при избора на местоживеене
г) при справянето с ежедневните задължения
д) при използването на времето за Бога, за братята и сест-
рите и за невярващите
7. Във връзка със „съкровищата В небето" прочетете Мат.
25:14-30, Лука 19:12-27 и 2. Кор. 5:10. Приложете лично за се-
бе си един от тези пасажи. Kakßo означава за вас „съкрови-
ща в небето"?
59

ЛЕКЦИЯ 5
Ученикът като роб на Исус Христос
„Не знаете ли, че на когото npegaßame себе си като послушни
слуги, слуги сте на оня, на когото се покорявате - било на греха,
който докарва смърт, или на послушанието, което докарва npaß-
да?"(Рим. 6:16). Вярващият изрично биВа наречен „роб на Хрис-
тос" (1. Кор. 7:22). Някога ние бяхме роби на греха (Рим. 6:6), а
сега сме роби на Бога. Малцина от неВярВащите Виждат себе
си като роби на греха. Почти толкоВа рядко Вярващите Виждат
себе си като роби на Господ Исус Христос. А Всъщност това е
естественото следствие от факта, че Исус е Господ и Учител
на всеки вярващ.
За повечето от нас думата роб предизвиква неприятни чуВст-
ва. Робството ни напомня за несправедливост, за нещо ужасно
и убийствено за хората, които все пак са сътворени по Божия
образ и подобие. Да станем роби ни изглежда като нещо, което
на всяка цена трябва да избегнем. Това ни изглежда неуместно,
защото в края на краищата робството е само мрачен спомен
от античността. И все пак възможно е да погледнем на тази
дума от друга гледна точка.. Човекът е творение и живее в зат-
ворената система, подвластна на неговия Творец. Той не може
да избяга. Дори и езическите религии често са устаноВяВали, че
чоВекът е пленник на Всемогъщия Бог. ПраВото ни да избираме
съществува само в границите, определени от моралния Владе-
тел на вселената. Човекът упражнява своето господство само
в разрешената от Бога мярка.
Да бъдем роби на Бога означава да бъдем безусловно подчинени
на Неговата воля. Това означава още, че ние се прекланяме пред
Негово Величество всемогъщия Творец и Вседържател на все-
мира, Който стои далеч над нас във всяко отношение. Незави-
симо дали разбираме значението на Неговото господстВо Във
всичките му подробности, или не, във всеки случай не можем да
твърдим, че сме поданици на Царя, ако не искаме Той да владее
над нас (Лука 19:27). За нас, хората, няма нищо унизително в то-
ва да бъдем слуги на един Господар, Който ни обича, Който Се
61

поЖертва за нас u плати със СВоя Живот за нашите грехобе (Га-
лат. 2:20).
Значението на думата „роб"
В Библията се срещат gße думи, използвани за някой, който слу-
Жи на Бога. Едната е диаконос и означаВа обикновен слуга или
слуЖител. Така обикновено биВат наричани тези, на които са
поверени определени дейности и имат изВестни npaßa. В Биб-
лията тази дума се употребяВа както 6 прекия й смисъл, така
и за хора, които слуЖат на Бога. Тя се превеЖда като „слуЖи-
тел", например „Христови слуЖители" (1. Кор. 4:1), и се упот-
ребяВа също за слуЖбата на дяконите (1. Тим. 3:8; фил. 1:1). Има
още една дума В Библията, която означаВа някой, който слуЖи,
а именнодоулос. Тя означаВа „крепостен" или „роб". Робите или
са били купувани на пазара, или са били пленяВани и заробвани.
Те са нямали никакви права и не са получавали никаква заплата.
Тази дума се използва за ВярВащи, за апостолите и дори за Гос-
под Исус. Тя изразява пълното подчинение на БоЖията Воля.
Вярващите са роби на Господа. Ние сме „с цена купени" и не при-
надлеЖим на себе си (1. Кор. 6:20; 7:23). Цената, която бе пла-
тена, бе Неговата скъпоценна кръв(1. Петр. 1:18). Вярващите
са изкупени хора. В основата на образа на изкуплението, отку-
па, леЖи идеята за придобиване чрез плащане на исканата цена.
Един изкупен човек е купен от Господа и затова Му принадлеЖи.
Това вклк>чва Всичко, което той е, което има и на което се на-
дява В бъдеще. Пари, Време, способности и познанието на исти-
ната, Всичко това са поверени блага и дарове по благодат. Те
трябва да се използват за БоЖия слава.
Примерът на БоЖиите роби
Апостолите бяха изцяло отдадени на Господа и го показаха, ка-
то заеха позицията на Негови роби. Павел на няколко пъти пов-
таря това определение за себе си (Рим. 1:1; Галат. 1:10; Turn 1:1).
В него той вклк>чва също Тимотей (Филип. 1:1) и Епафрас (Ко-
лос. 4:12). Петър също казВа за себе си, че е роб (2. Петр. 1:1), а
също и Яков (Яков 1:1).
62

Всички последователи на Господа са призвани да се нарекат Не-
гови роби и да Живеят по съответния начин (Ефес. 6:6; Откр.
1:1). Един Вярващ трябва да гледа на себе си като на роб на Исус
Христос, Въпреки че е свободен (1. Кор. 7:22). С оглед на moßa си
полоЖение Христовият роб не трябва да бъде свадлив, а търпе-
лив дори когато е ощетен (2. Тим. 2:24). „Който иска да бъде
пръв меЖду вас, нека бъде слуга на всичките" (Марк 10:44).
Ученикът на Исус следва своя Господар само като сам стане
роб. Исус се отказа от привилегията на боЖествената слава и
пое ролята Си на роб, беше покорен на Бога и Му слуЖеше сми-
рено като обикновен човек, униЖи се и беше послушен до смърт,
дори до смърт на кръст. Затова Бог Го превъзвиси и Му даде
име, което стои над всички имена (Филип. 2:9). Пророците от
Стария Завет пророкуваха за Исус, че Той е истинският Уче-
ник, чиито уши са винаги отворени за БоЖието слово (Исая 50:4-
6; Пс. 40:6-8).
Господ придаваше голямо значение на тази истина. Като при-
мер Той изми краката на учениците Си (Йоан 13:1-7), взе кърпа-
та и извърши работата на един роб. Тогава ги попита дали раз-
бират значението на това, което е направил, и каза, че им дава
този пример въпреки че е техен Господар и Учител и добави:
„Слугата не е по-горен от господаря си" (Йоан 13:16). Той беше
Господарят, а те бяха робите. Те не бяха по-горни от Него и би
трябвало да заемат същото полоЖение, което в действител-
ност би било подходящо за тях. Вярно е, че Исус не ги нарече ро-
би, а приятели (Йоан 15:15), но те сами се нарекоха Негови ро-
би, защото не се срамуваха от това.
Бихте ли приели с радост moßa определение за себе си? ГотоВи
ли сте да прилоЖите значението на тази дума към собствения
си Живот?
Животът на БоЖия роб
ЗадълЖението за пълно отдаване на Господа, вярна слуЖба и ло-
ялност са основните условия за един Живот В тази роля. Бихме
могли още да допълним, че робът трябВа да носи печалба на Гос-
63

подаря си, както В притчата за талантите (Мат. 25:14-30) и
поверените мнаси (Лука 19:11-27). Както Вшкдаме В тези при-
мери, Бог очакВа от Своя народ да Живее така, че да оползот-
ворява това, което му е поверено, да защитава Неговите инте-
реси и да увеличава печалбата Му. Мързеливият роб е наречен
безполезен и зъл. Добрият роб получава похвала, защото е опол-
зотворил дарбите си. Един роб е наистина полезен, когато из-
вършва повече, отколкото са преките му задължения. Безполе-
зен е, ако върши само moßa, което непременно трябВа да бъде
извършено, изпълнявайки минималните изисквания (Лука 17:10).
Всеки, който твърди, че е Вярващ, би трябвало да се съобрази с
moßa, когато обмисля дали начинът му на Живот, приоритети-
те и слуЖбата му са действително приемливи. Повечето хрис-
тияни В moßa отношение Живеят на много ниско ниво.
Как бихме могли да знаем какво иска Бог от нас, за да изпълним
тази си роля? Как бихме могли да прилоЖим това дълбоко поз-
нание в Живота си? Тук не cmaßa въпрос само за нашето съгла-
сие или одобрение. Като средство за борба с погрешния начин на
Живот трябва да последват съответните дела.
Бихме могли да започнем с освобождаването от представата,
че Бог ни е задълЖен по някакъв начин. Дори напротив: „Че по
милост Господна ние не се довършихме" (Плач. Ерем. 3:22). Бог
проявява към нас незаслуЖена доброта, наречена благодат, без
изобщо ни най-малко да ни е задълЖен. Когато размислим фак-
та, че Живеем по милост, нашата лкзбоВ и благодарност растат
и имаме по-малко проблеми с приемането на тази роля. Ще ни
бъде от полза да разберем, че само управляваме, а не притеЖа-
ваме това, което Бог ни е дал. Така ни виЖда Бог.
Затова би трябвало Всеки ден да бъде съзнателно посВещаван
на Господа със сериозната молитВа той да бъде полезен и пол-
зотворен за Него. Ценно е това, което иска Бог, а не което ис-
каме ние. Отговорността на добрия роб е да бъде изцяло на раз-
полоЖение на Господаря си, по всяко Време готов за всяко Него-
во кимване и повик.
64

Бихме могли да помислим за moßa кои са качествата на добрия
работник или слуЖител и да се стремим да ги развием ß Живо-
та си. Ето някои от тях:
1.	Бързата реакция на молби или заповеди е положителна чер-
та, особено когато е придруЖена с радост, а не с мърморене.
2.	Упоритата работа и старание правят добро впечатление на
всеки шеф. Мързеливият и немарлив работник е бедствие за
всяко работно място. (Притчи 10:26; 18:19; 24:30-31).
3.	Надеждността е основна предпоставка. „Проклет да бъде
оня, който върши делото Господно небреЖно" (Ерем 48:10).
НебреЖна работа или липса на прилеЖание в БоЖиите дела
са обида за Него.
4.	Познанията по специалността или компетентността в то-
ва, което правим, са от огромно значение. Всеки би трябва-
ло да бъде работник, който няма от какво да се срамува (2.
Тим. 2:15).
5.	Верността днес спада към рядко срещаните добродетели. Но
работниците, които са верни на работодателя си, представ-
ляват гръбначния стълб на всеки колектив. Ние трябва да
сме верни на Христос, на църквата, в която ходим, на оста-
налите съслуЖители и съработници. Преданият роб в Ста-
рия Завет не е искал да напусне господаря си дори когато е
имал възмоЖност за това (Изх. 21:5-6; Второзак. 15:15-16).
6.	Внимателният работник няма нуЖда да му се казва всичко,
което трябва да свърши. Той знае какво е необходимо и го
върши, без да вдига много шум и без специални указания. Хрис-
товият роб търси възмоЖности да слуЖи.
7.	Добрите взаимоотношения с останалите са безусловна нео-
бходимост. Хората, които постоянно критикуват, обвиня-
ват или лесно се обиЖдат и търсят конфликти, изглеЖда, ни-
кога няма да изчезнат. Където и да отидат, те винаги съз-
дават проблеми, вместо да помагат за решаването им. Ако
65

me не се променят, често е нуЖно В интерес на мира и един-
стбото да бъдат изкл1очени от колектива.
Препятствията пред Живота в святост
Нито един вярващ няма да бъде полезен БоЖий роб, ако гледа на
тази роля с пренебрежение и отвращение. ТакъВ чоВек би се ин-
тересуВал повече от собствените си праВа, реализация В личния
си Живот и собствените си дела, отколкото за това да търси
БоЖията слава. МоЖем ли да приемем ролята си с радост и бла-
годарност, защото на Него дълЖим всичко? МоЖе ли лк>бовта
към Христос да ни мотивира за Жертвоготовен Живот?
Както при всеки аспект на Живота в святост, така и тук тряб-
ва да сме стъпили на истинската, дълбока вяра. Вярваме ли на
това, което казва БоЖието слово за нашето призвание? Една
повърхностна вяра, която само се съгласява с истината, без оба-
че да я прилага на дело, никога няма да доведе до слуЖба на Бо-
га. Ако сме доволни само от външната форма на християнст-
Вото, от посещенията на църква и 6 някаква степен моралния
ни Живот, никога няма да напреднем повече от това. Ако Гос-
под Исус изобщо означава нещо за вас, не заслуЖава ли Той всич-
ко това?
ПолоЖението на един роб изисква смирение и подчинение на съ-
ответния авторитет. Днес нито едно от тези качества не се
цени високо. Гордостта под формата на независимост и неп-
риемане на никакво поучение са широко разпространени в наше-
то съвремие. Малцина биха последвали призива на Господ Исус:
„Вземете Моето иго върху си и научете се от Мен, защото съм
кротък и смирен на сърце" (Мат. 11:29). Повечето хора искат
да заповядват, без изобщо да са се научили да се подчиняват на
заповеди. Те са прекалено недисциплинирани, за да бъдат добри
войници. Днес на хората им се втълпява, че подчинението е рав-
нозначно на малоценност и изклк>чва респекта и личните права.
Вече дори малките деца се възпитават по този начин.
Причината за това е просто фактът, че хората, на които им
липсва истинско отдаване на Христос и които не са се предали
изцяло на Него, никога не биха приели ролята на Негови роби. Те-
66

3u, koumo приемат тази роля, трябва да работят еЖедневно, за
стават Все по-полезни за Господа. Те трябва да търсят Възмож-
ности да слуЖат на други В Неговото име.
Има ли Христовата църква за задача да се гршки за непокорни-
те и плътски вярващи и да ги прави щастливи? Трябва ли да се
проповядва само тава, което те искат да чуят? Прочетете 2.
Тим. 4:3 по този Въпрос. Как се съчетава това с позицията на
Павел в 1. Кор. 9:12, където той заявява, че не иска да се възпол-
зва от полагащите му се права, за да напредва по-добре разп-
ространението на Евангелието? Лука 17:7-10 дава пример за
правилното поведение на един истински роб, който не претен-
дира за правата си и не изисква благодарност, а изпълнява вяр-
но слуЖбата си. Накрая той казва, че е само един безполезен роб,
който е изпълнил задълЖенията си. Това схващане е отдалече-
но на светлинни години от днешните схващания. Днес вярващи-
те очакват Възхищение, аплодисменти, похВали, слава и искат
другите да се допитват до тях за мнението им. Това несъмне-
но е много ефективно, ако някой иска да използва или манипули-
ра другите за собствените си цели. Но Христовият роб, разби-
ра се, не моЖе нито да търси, нито да очаква такова ласкател-
но отношение. Ние слуЖим с лк)бов най-напред на Господа, а пос-
ле на човеците.
Наградата на Христовия роб
Защо трябва да искаме да сме роби на Христос? Мнозина каз-
ват, че им е достатъчно това, че са приели Христос и че са си
осигурили мястото на небето и вечния Живот. Оттук нататък
са свободни да Живеят, както им харесва, вземайки от Живота
всичко, което могат. Те искат да имат всички земни наслади и
небето като добавка - най-доброто и от двата свята.
Господ показва ясно в Йоан 12:25 и Лука 9:24, че този начин на
мислене е заблуда. Ако ние Живеем за Христос тук и сега, ще спе-
челим Живота си. Да Живеем само за този Живот означава да
продълЖаваме да го отхвърляме. Помислете внимателно за
всичко това.
67

Със cßoume дейстВия В земния Живот ВярВащият строи една
Вечна сграда (1. Кор. 3:11-15). Неговите дейстВия В БоЖиите очи
могат да бъдат от скъпоценно злато или просто от дърВо, се-
но или слама. Той моЖе да трупа богатства на небето (Мат.
6:20; 19:21) и да уВеличаВа небесната си награда. Награда има до-
ри и за чашата Вода, дадена В Господното име (Марк 9:41). Съ-
щият откъс, който ни призоВаВа да преценим Живота и слуЖ-
бата си на Вярващи, подчертава и Висшата мотивация за moßa:
дълбоката л1обов към Господ Исус (2. Кор. 5:10; 14-15).
68

УЧЕБНО РЪКОВОДСТВО КЪМ ЛЕКЦИЯ 5
Ученикът като роб на Исус Христос
1. НоВият заВет гоВори за мнозина, които са гледали на себе си
като на роби на Исус Христос. В какъВ смисъл тези хора са
осъщестВяВали moßa В ЖиВота си?
2. Прочетете Филип. 2:3-11 и Йоан 13:1-17. Кои от качестВата
на ученика ВиЖдаме тук В Господ Исус?
3. ПаВел ни напомня, че „сме с цена купени" и затова сме роби
на Христос (1. Кор. 7:22-23). Помислете kakßo означава да бъ-
дем роби на Христос. Споделете мислите си с другите. Про-
четете още ВеднъЖ списъка от Въпросите В края на лекция
4, за да намерите някои прилоЖения. Запишете kakßo искате
да напраВите.
69

4. Господарят на господарите се отказа от npaßama Си, от бо-
ЖестВените си привилегии, като се уншки и стана роб (Фи-
лип. 2:6-7). Кои npaßa и интереси, които цените, ßu пречат да
се посветите от Все сърце на слуЖба на Господа? Kakßu
стъпки трябва да предприемете, за да преодолеете тези
пречки?
5. Много християни казват, че не познават учението за Хрис-
товото съдилище (2. Кор. 5:10). Но освен Мат. 6:20; 19:21;
Марк 10:28-30; 1. Кор. 3:14; Евр. 6:10; и 2. Петр. 1:11 има мно-
го стихове към тази тема. Смятате ли, че би било справед-
ливо, ако Бог не възнагради предания Живот на тази земя? По
какъв начин това познание би повлияло на вашето еЖедне-
вие? До каква степен това би било за вас още един мотив на-
ред с дълбоката ви лк)бов към Господа? (2. Кор. 5:14-15)
6. Признайте честно пред себе си дали тази лекция ви обезпо-
кои или засегна по някакъв начин. Как ще реагирате на то-
Ва?
70

ЛЕКЦИЯ 6
Ученикът ß Божието училище
Да правим другите ученици означава да ги учим да пазят Всич-
ко, което Господ ни е заповядал. Следователно ученичеството
Вкл1очВа и учебен процес. Ученикът В БоЖието училище пърВо
слуша, после наблкздаВа и накрая прилага на практика moßa, ко-
ето е научил. Той преценяВа и премисля БоЖиите пътища, кои-
то за нас често са тайнствени. Има моменти, когато сме на
Върха, и моменти на изпитания; моменти, В които сме по-бли-
зо до Него, и моменти на провали. Често учениците са смаяни
от Неговото учение (Мат. 13:64; Марк 10:26), Неговите пъти-
ща (Марк 5:43; 6:2) и Неговите способности (Марк 7:37). Той
многократно им обясняваше скъпоценни истини, но въпреки то-
ва те не Го разбираха (Йоан 8:43; Марк 15:16). Въпреки многото
чудеса, които Той извърши, на тях им беше трудно да повярват
.(Лука 24:25; Марк 16:24). Както в Стария Завет народът не поз-
на БоЖиите пътища, нито зачете Неговото учение, така и уче-
ниците често не разбираха Неговите пътища, когато Го след-
Ваха. Ние трябВа да ги познаем - по този начин отсега ще бъ-
дем подготвени за вечното общение с Него. Това ни помага, ко-
гато разглеЖдаме Живота си в светлината на вечността, да
не придаваме твърде голямо значение на сегашните обстоятел-
ства, дори и те да са много теЖки. Израстването на характе-
ра ни за вечността е ясна цел на Бога за настоящия ни Живот.
Учителят
Сам Бог е най-великият Учител в Своето училище. Той е нача-
лото и краят, Първият и Последният, Алфата и Омегата. Ни-
то един ученик не е имал някога по-добър или по-мъдър учител.
Кой би могъл да научи Господа на нещо? (1. Кор. 2:16). Проник-
новеният разговор на Бога с Йов изяснява много добре този въп-
рос (Йов 38-40). За небесните Жители сигурно е било доста чуд-
но, че едно грешно създание дръзва да спори с Бога и при това да
се дърЖи така, сякаш знае повече от Всезнаещия. Чрез Своя слу-
га Мойсей Той беше Учителят на Израел (Второзак. 4:5). Пат-
71

puapcume също бяха наясно с БоЖиите действия и промисли. Той
често говореше с тях посредством директни откровения, съ-
нища и видения. Псалмистът копнееше да бъде научен на БоЖи-
ите пътища (Пс. 25:4,8,9,12; 27:11). БоЖието слово е учебното
пособие на големия Учител (Пс. 119). Класната стая е самият
Живот, а Учителят е Бог (1. Сол. 4:9). „Учител" беше доста чес-
то използвана дума за обръщение към Господ Исус. Това е обик-
новеният термин дидаскалос. Поучението беше една от изклю-
чителните Му задачи. Независимо дали в морето, в лодката,
на планината, пред мноЖествата хора, или пред дванадесетте,
Той винаги беше чудесният Учител. Към Него често се обръща-
ха с уваЖителната титла „Равви", което означава нещо като
„Учителк) мой". Това обръщение се използва и днес за logeücku-
те учители като религиозна титла. Също така това почти-
телно обръщение се употребява и от Неговите ученици в Йоан
1:38; 3:2; 4:31; 9:2; 11:18. Юда, който Го предаде, също докрая Го
наричаше така (Мат. 26:25; 26:49). Най-уваЖителната титла
беше „РаВуни" - „моят велик Учител". Това обръщение се е
употребявало най-вече за първосвещеника в Синедриона, ако е
бил потомък на Хилел, когото logeume много почитали. Слепи-
ят Вартимей (Марк 10:47-51) и Мария Магдалена (Йоан 20:16)
се обръщаха към Него по този начин. Трябва да спрем за момент
и да се замислим над факта, че само за една обладана от демони
Жена и за един слепец се споменава, че са Го наричали с най-вис-
шата уваЖителна титла към един учител. Най-великият Учи-
тел е бил винаги сам Бог, Който кани всички: „Вземете Моето
иго върху си и научете се от Мен" (Мат. 11:29).
Учебният план
Често чуваме следното твърдение: „Знам, че Бог иска да ми по-
каЖе нещо, но не разбирам какво е то." Както при всеки друг
курс на обучение, е добре да познаваме темите, които ще ни бъ-
дат преподавани. Какво иска да ни каЖе великият Учител?
1. За Себе Си. ГлаВната тема на обучението е сам Бог. Той се
оплакВаше, че дори Воловете и магаретата познават своя
Господ, но народът Израел не Го познава (Исая 1:3). По вре-
ме на слуЖението си апостол ПаВел имаше Винаги за цел „да
72

Го познае" (Филип. 3:10). Най-голямата слава за един човек е
да познава Бога (Ерем. 9:24). Той ни учи на страх от Господа
(Пс. 45:4), на Господните пътища (Пс. 51:13), на Господно-
то слово (Пс. 119:12,26,64,68) и на необходимостта да вър-
шим Неговата воля (Пс. 143:10). Ние трябва да научим и раз-
берем какво означава да имаме един Господ, Който е всемо-
гъщ, всезнаещ и всеприсъстващ. Нашият Бог е съвършено
свят, справедлив, истинен, верен, изпълнен с милост и л1обов.
Той е безкраен, моЖе да съществува сам за Себе Си, Той е су-
верен и извън границите на нашето пълно познание. Главна-
та цел на изследването на Библията е да познаем Бога. Ние
трябва да си поставим за цел с всеки нов ден да научаваме и
преживяваме нещо повече от Него.
2.	За централното значение на Исус Христос. Бог е поЖелал да
ни се открие в цялата Си пълнота в Исус Христос (Колос.
1:19; 2:9). „Затова и Бог Го възвиси най-високо и Му даде име-
то, което е над всяко друго име; така че в името на Исус да
се поклони всяко коляно от небесните и земните, и подзем-
ните същества; и всеки език да изповяда, че Исус Христос е
Господ, за слава на Бог Отец" (филип. 2:9-11). Той е оставил
в Неговите ръце целия съд (Йоан 5:22). Във всички неща Хрис-
тос трябва да има първенството (Колос. 1:18). Той е Гос-
под над всичко, Той е центърът на- времето и вечността и
Той трябва да бъде център в Живота на тези, които са от-
крили, че в Него имат пълнота (Колос. 2:10). Христос е на-
шият Живот (Колос. 3:4). Той ни е спасил не за да търсим лич-
но удовлетворение и реализация, а за да Го прославим. За та-
зи цел сме били създадени. Във вечността ще бъдем посто-
янно обогатявани, като все повече и повече опознаваме Гос-
под Исус. Дълбочината и красотата на Неговото същество
са неизчерпаеми. Ако Го поставим в центъра на Живота си,
ще опитаме това познание още днес.
3.	За нас самите. Необходимо е да разбираме изключително го-
лямата стойност, която Бог ни е отредил. В морален и ду-
ховен смисъл ние сме създадени по Негов образ и подобие
(Бит. 1:27; 5:1; 9:6). Той ни казва: „С вечна лкзбов те възлкз-
бих" (Ерем. 31:3). Бог ни възлк>би толкова много, че даде Еди-
нородния Си Син за нас (Йоан 3:16). Също и Синът ни възлк)-
73

би и gage Себе Си за нас (Галат. 2:20; Ефес. 2:4; 5:2). НегоВа-
та лк>боВ стигна дотам, че заради нас Той понесе смъртта
на кръста (Филип. 2:7.8). Всяка душа е толкова ценна за Бо-
га, че за нея беше пролята кръВта на Агнето. Този факт при-
gaßa на Всеки от нас неоценима стойност. Обаче ние науча-
ваме нещо съвсем друго за нашата плът, за покварената си
от греха природа и за своеволието си. Ние не трябва да упо-
ВаВаме на плътта (Филип. 3:3), нито по някакъв начин да раз-
читаме на себе си (2. Кор. 1:9). „Всяка твар е като трева и
всичката и слава - като цвят от mpeßa" (1. Петр. 1:24).
Псалмистът умолява Бога да му открие краткотрайност-
та на ЖиВота и собствената му преходност (Пс. 39:4).
„Плътта нищо не ползва" (Йоан 6:63). За слабите, грешни-
те и изгубените се казва: „И тези, които са в плътта, не мо-
гат да угодят на Бога" (Рим. 8:8). За нас, хората, е ваЖно да
се научим да уповаваме на Бога, а не на себе си! Ние трябва
да се облягаме на Него, а не на собствения ни разум (Пр. 3:5).
Ние сме предопределени да бъдем променени съобразно образа
на Неговия Син (Рим. 8:29). Неговият характер трябва да се раз-
вие в нашия ЖиВот. ЗатоВа изследваме Неговото поведение,
наблк>даваме Неговите приоритети. Той е нашият пример за
отношението ни към другите и ние обръщаме внимание на хо-
рата и техните нуЖди така, както Той е правил. Ние трябва
да приемем принципите на Неговото мислене и поведение, да ре-
агираме и говорим като Него. Трябва да растем В лк>боВта -
най-висшата християнска добродетел. В нашия Живот трябва
да се ВиЖдат още послушание, смирение, Вяра, дръзноВение, тър-
пение, л1обезност и сВятост. Да имаме истински характер, оз-
начава да приличаме на Христос. Нека прибавим към вярата си
всяка добродетел, която Бог ни е заповядал (2. Петр. 1:5-7).
Целта
БоЖиите деца се обучават за вечността, а не само за Живота
въВ Времето. Той е мислел за нас още Във Вечността, още кога-
то ни е избрал В Христос преди създаването на света (Ефес. 1:4).
Той ни е предопределил за Негови синове и наследници (Ефес. 1:4;
Рим. 8:17). Чрез нас Той е показал на силите и властите в небес-
74

ните места СВоята милост и многообразна мъдрост (Ефес.
3:10). Бог има Вечен план за нас. Нашата задача сега е да пост-
роим зданието на сВоя ЖиВот В сВетлината на Вечността (1.
Кор. 3:11-15). Нашите бъдещи задачи ще съотВетстВат на то-
Ва колко сме били Верни В повереното ни тук и сега (Лука 19:17-
19). Ние биваме подготвяни да съдим ангели (1. Кор. 6:3). В Бо-
Жието присъстВие ние ще Го хВалим В цялата Вечност (Откр.
5:7-14). Ето защо БоЖието намерение е да ни подготви за веч-
ността в Своето училище.
БоЖиите мисли за нас са твърде много, за да моЖем да ги изб-
роим (Пс. 40:5). Той ни казва: „Тоя е пътят, ходете по него!"
(Исая 30:21). „Стъпките на човека се оправят от Господа; и Не-
говото благоволение е в пътя му" (Пс. 37:23). Бог има план за на-
шия Живот и е прекрасно да изследваме и изЖиВеем детайлите
на този план.
Обучението
1. Опит. Ученето трябВа да излезе изВън рамките на натруп-
ването на информация. Определени уроци не могат да бъдат
усвоени чрез четене на книги, нито даЖе чрез четене на Биб-
лията. Има неща, които могат да се научат само от опит.
Думата „опит" тук не се използва В смисъл на лични чуВст-
Ва. Има се предвид изЖиВяВането на събития. Гръцката ду-
ма „паидеиа" моЖе да се npeßege с „назидавам", „възпитавам"
или „обучавам". Тя произлиза от корена на думата „дете" и
се отнася до възпитанието на деца, но се използва също и за
обучаването на ученик (Деян. 22:3; 7:22). Еврейските деца по
оноВа време са били обучавани В Писанията, В морални и ин-
телектуални способности, както и В добри обноски. Поняко-
га moßa е изисквало и телесно наказание с пръчка (Пр. 22:15;
23:13-14). Интересно е, че същата дума, която се преВеЖда с
„наказвам", се използва както в буквален смисъл по отноше-
ние на страданията на нашия Господ (Лука 23:16,22), така и
В преносен смисъл по отношение на БоЖието възпитание на
вярващите (Евр. 12:5-11). Строгото възпитание е част от
БоЖието обучение и се прилага често в класната стая на Жи-
Вота. Опитът обаче никога не бива да се прибеЖда като ар-
75

гумент за опровергаване на истини от Писанието. Той би мо-
гъл да илкзстрира на практика библейските истини.
2. Корекция. Тази дума за поправящо обучение се превеЖда с „по-
учавам" или „наставлявам". Тя често се отнася до наложи-
телното назидание (Turn 2:12; 1. Тим. 1:20; 2. Тим. 2:25; 3:16).
В този последен пасаЖ думата се превеЖда като „наставле-
ние в правдата", което би могло да се предаде и като „въз-
питание в правдата". Възпитанието или дисциплинирането
са белези на БоЖията л1обов и гриЖа за израстването на Не-
говите деца (Евр. 12:6-7). Ако това поправящо назидание
трябва да води към успех, ние трябва да го приемем с правил-
на нагласа, а не с огорчение или пренебреЖение. Затова и се
набляга на необходимостта от дисциплинирането. Резулта-
тът от него е „мирен плод на правдата на тези, които са
били обучавани чрез него" (Евр. 12:11). Ние трябва да прие-
мем това дисциплиниране. Тези, които го отхвърлят, не са
показани в добра светлина в Писанието (Пс. 50:17; Притчи
1:7; 5:12; 13:1). Те са като мулета, прочути със своята опър-
ничавост (Пс. 32:9). БоЖието търпение към тези хора е по-
казано в Ерем. 32:33. Но в Исая 50:4-7 е разкрит идващият
Месия като истинския Ученик, Който наистина е покорен на
Бога. „Господ Иеова ми отвори ухото; и аз не се разбунтувах,
нито се обърнах назад." Тази вътрешна нагласа е основната
предпоставка за духовното обучение. Вие искрено искате да
се покорявате на Бога и затова трябва да учите не просто
за да знаете повече или за да правите впечатление на други-
те. Тъй като този стремеЖ е твърде рядко срещан сред та-
ка наречените вярващи, затова и добрите ученици в БоЖие-
то училище са малко. За съЖаление тази позиция е рядкост и
при тези, които поучават БоЖието слово. Затова малцина
от библейските преподаватели са добри учители и от БоЖия
гледна точка. Господ Исус приканва бъдещите ученици: „Взе-
мете Моето иго върху си и се научете от Мен, защото съм
кротък и смирен на сърце" (Мат. 11:29). Ако не искате да взе-
мете Неговото иго върху себе си и не чувствате необходи-
мост да бъдете смирени пред Бога и пред хората, няма да
напреднете в духовно отношение.
76

Много от поученията ß духовната област са твърде слоЖни за
разума на обикновения човек. Господ, нашият велик Учител, се
отличаваше с това, че моЖеше да обяснява и най-дълбоките ис-
тини с прости думи. Това е една от причините, поради които
народът обичаше да Го слуша. Хората Го разбираха, поне до из-
вестна степен, докато поученията на кншкниците изобщо не
моЖеха да схванат. Онези, които се смятат за образовани, чес-
то пишат или говорят така, че да предизвикват възхищение-
то на себеподобните си, но това не помага на обикновения чо-
век да познае Бога. Как Бог поучава необразованите? „Защото
дава заповед след заповед, правило след правило, тук малко, там
малко" (Исая 28:10). Понякога Господ нарочно не говореше за ня-
кои учения, за да не претоварва слушателите Си. „Имам още
много неща да ви каЖа, но не моЖете да ги понесете сега" (Йо-
ан 16:12). Ако някои са станали лениви да слушат, Господ ще им
даде духовно мляко, въпреки че би Желал да им даде твърда хра-
на (Евр. 5:11-14).
Проблемът с приемането на БоЖиите принципи, тяхното при-
лагане и Живеенето според тях биха могли да се обяснят чрез
следните наблк>дения:
а)	Казаното не винаги означава чуто.
б)	Чутото не винаги означава разбрано.
в)	Разбраното не винаги означава прието.
г)	Приетото не винаги означава направено.
д)	Направеното не винаги означава усвоено.
БоЖието слово е най-ваЖният инструмент на Светия Дух за из-
вършване на духовни промени във вярващите. Но явно обикно-
веният вярващ почти или изобщо не слуша посланията с цел да
открие определени истини, за да ги прилоЖи лично към себе си.
Той е слушател, а не учащ се и не се старае да слуша Бога.
Този навик се запазва и при личното време с Господа. Само една
малка част от вярващите водят плодотворен молитвен Жи-
77

вот, в който Божият глас се чува ясно. Както някой веднъж бе-
ше казал, повечето виждат само печатарско мастило, когато
четат Писанието. Те поемат информации и факти, съгласяват
се с известните истини. Изпълняват „задължението" си, четей-
ки Библията, после я затварят и я оставят духовно недокосна-
та. Те не научават нищо, което би могло да промени живота им
през този ден. Те не очакват това и то не се и случва. Може би
никой не им е помогнал да развият тази способност. Разбира се,
един духовен приятел би се погрижил за това и би им помогнал
да развият този ежедневен навик.
Как учим ß БоЯшето училище
Учебният процес съдържа пет съществени елемента. Ние учим
чрез:
1.	Слушане. Слушането трябва да е придружено от готовност-
та за послушание. Господ често казваше: „Дайте ушите си
на слушане", „Който има уши да слуша", или съжаляваше, че
„с ушите си тежко чуват" (Мат. 13:15). Ако не слушаме вни-
мателно или не гледаме точно какво казва писаното Слово,
ще научим твърде малко. „Уши имат, но не чуват" (Пс.
115:14; 135:17) и затова остават в незнанието си. Този, кой-
то отказва да слуша Бога и да Му се подчинява, бива наказан
от Него, като изгубва способността си да чува Неговия глас
(Исая6:10).
2.	НаблЬдение. Учениците постоянно набл1одаваха Господ
Исус. След като Го видяха как се моли, те поискаха от Него
да научи и тях да се молят (Лука 11:1). Неговият пример бе-
ше образец за тях, а също и за нас (1. Йоан. 2:6). Добре е, ко-
гато изпаднем в голямо изкушение, да се запитаме: „Как би
постъпил сега Господ?" Бихме могли да открием какво би
направил Той, като наблюдаваме подобни ситуации в Него-
вия живот и размишляваме над тях. След това обаче тряб-
ва и да постъпваме така, както сме видели да постъпва Той.
Трябва да ставаме рано сутрин и да се молим за враговете
си, защото Той правеше това. Ето защо е нужно да привик-
нем да живеем простичко, но в постоянна зависимост от Не-
78

го. Затова трябва да свидетелстваме за Него пред другите.
Ако откаЖем да следваме Неговия пример, ние отказваме
да се учим.
3.	Размишление. Днес до голяма степен сме забравили изкуст-
вотана размисъла. Постоянното разсейване на вниманието
чрез различни занимания, телевизия, радио, музика и безсмис-
лен шум са ограбили възмоЖността на вярващите да раз-
мишляват за Господа. „Сгорещи се сърцето ми дълбоко в ме-
не; докато размишлявах, пламна огън" - казва псалмистът
(Пс. 39:3). Ние се учим не само чрез слушане и наблк>дение.
Трябва да отделяме време и за преценка и изводи. Чрез раз-
мисъла ние достигаме до дълбоко и проникновено разбиране;
виЖдаме различни аспекти и си изясняваме ваЖни зависимос-
ти; работим по решаването на проблеми и схващаме неща-
та в пълнота. Господ ни призовава към размисъл (Ис. Нав.1:8;
Пс. 1:2; 63:6; 77:12). Който пренебрегва размисъла, ще пропус-
не най-дълбоките и ваЖни уроци в своя Живот или ще ги заб-
рави залисан от постоянна заетост и социални ангаЖимен-
ти.
4.	Действие. Истинското учене вклкзчва и прилоЖението на
това, което сме научили. Бог ни обучава не само за наблкзде-
ние и оценка - учението трябва да се прилоЖи и на практика.
Това е типичният ред на Павловите послания. Господ извър-
ши всичко, което поучаваше (Деян. 1:1). Той ни призова да
правим същото. „Бъдете изпълнители на словото, а не само
слушатели, мамещи себе си" (Яков 1:22).
Поучаването без съпътстващото го практическо обучение е
точно противоположното на примера, който Господ ни даде.
Създаването на ученици вклкзчва както предаването на знания,
така и практическата подготовка. Затова едно съобразено с
БоЖиите изисквания обучение под Негово ръководство насочва
учениците към слушане на БоЖието слово и наблкздаване на Не-
говия пример. Този пример те виЖдат и в Живота на духовните
си водачи и зрелите християни. Учениците размишляват за
всичко това, като повтарят наученото през деня. Ползотвор-
ното учене обхваща и повторението. Разбира се, то има свои-
те граници. БоЖият последовател трябва да развива у себе си
79

готоВност за учене (Прит.4:13; 8:33; 23:23). Обикновено учени-
кът се подчинява на гласа на своя учител и приклоняВа ухото си
към тези, които го напътстват (Прит. 5:13). Колко повече ние
трябва да се подчиняваме на нашия Господ и Учител!
5. Приемане на наставления. На какво иска да ни научи Господ
чрез наставленията Си? МоЖем да очакваме, че Той ще ни
покаЖе отношението на големите библейски истини към на-
шия Живот. Не бива да очакваме някакво наставление, кое-
то противоречи на БоЖието слово. Бог няма да ни подтик-
не към това да пренебрегнем Словото Му, дори когато ни
учи чрез опита. Ние трябва да познаем БоЖиите пътища
(Мат. 22:16; Лука 20:21). Трябва да се научим да вършим всич-
ко, което Бог ни е заповядал (Мат. 28:20). Той се опитва да
присади към вътрешното ни същество добродетелите на
Господ Исус Христос. Той иска да ни научи да обичаме (1.
Сол.4:9). Шобовта е най-висшата християнска добродетел
(1. Кор. 13:13). Той иска да ни научи да се подчиняваме (1. Ца-
ре 15:22). Как иначе бихме могли да Го прославим или да поу-
чаваме другите? Той иска да ни научи да вярваме, защото без
вяра не моЖе да се угоди на Бога (Евр. 11:6). Той иска да ни
научи да се надяваме, защото надеЖдата се основава на Бо-
Жиите обещания (Рим. 8:20-25). Той иска да ни наставлява в
благочестието (1. Тим. 6:2-3), за да Живеем, както е Живял
Господ, защото сме направени по Неговия образ. Той иска да
ни научи на усърдие, защото то насърчава другите и отго-
варя на примера на нашия Господ (2. Кор. 9:2; Йоан 2:17). Ко-
гато сме в най-голяма нуЖда, Той ще ни научи да уповаваме
само на Бога (2. Кор. 12:9). Той иска да ни покаЖе, че е необ-
ходимо нашето его да отслабне и умре, защото „ако Житно-
то зърно не падне в земята и не умре, то си остава само; но
ако умре, дава много плод" (Йоан 12:24). Той иска да ни дове-
де до кръста и да ни помоли да го вземаме всеки ден и да Го
следваме (Лука 9:23; Марк 10:21; Мат. 10:38). Той иска да ни
научи, че в БоЖия ред пърбо идва смирението, а после Възви-
сяването (филип. 2:5-9). Той ще ни покаЖе, че пръстените съ-
дове трябва да се строшат, за да се види светлината (Съд.
7:20). Алабастреният съд трябваше да се счупи, за да се усе-
ти уханието на скъпоценния аромат (Марк 14:3). Това е пъ-
тят на кръста и той се научава чрез опита.
80

Заключение
Целта на тази лекция е да даде no-широка перспектива по от-
ношение на опитностите с Бога В нашия Живот. ТрябВа да се
научим да Вшкдаме Живота си В светлината на Вечността и да
насочим погледа си отвъд конкретните сегашни обстоятелс-
тва към БоЖиите цели. Щом като трябВа да станем съобраз-
ни с Христос, ваЖно е характерът ни да се оформи при обстоя-
телствата, в които се намираме. Уроците ще бъдат твърде
различни за отделните Вярващи в зависимост от това, какво
трябва да научи всеки и какви промени са необходими. Бог ни
утешава и насърчава, като показва голямата Си лкзбов и съчув-
ствие към нас. Светият Дух е наречен Утешителят. Трябва
да знаем, че Бог иска да ни помага по пътя към целта. Господ
Исус е великият Първосвещеник, Който постоянно се застъп-
ва за нас (Евр. 7:35). Отново и отново трябва да откриваме, че
Неговата благодат е достатъчна, дори когато се чуВстВаме
слаби и изкушаВани. Апостол Павел пише, че се радва на своята
слабост (2. Кор. 12:9.10). Той е знаел, че тя ще му даде възмоЖ-
ност да развива търпение и доверие и ще го направи способен да
утешава по-добре другите (Яков 1:2-4; 2. Кор. 1:3-6).
81

УЧЕБНО РЪКОВОДСТВО КЪМ ЛЕКЦИЯ 6
Ученикът ß Бозкието училище
1. Когато християните изпаднат В трудности, често се казВа:
„ТакаВа е БоЖията Воля" или „Бог е решил". С moßa се има
npegßug npaßomo на Бога като най-Висше СъщестВо да Води
нещата според Собственото Си Желание. Прочетете Рим.
8:28-29 и си запишете kakßo В тези cmuxoße моЖе да Ви помог-
не по-добре да разбирате и приемате трудностите.
2. Как е действал Бог ВъВ Вашия ЖиВот, за да Ви настаВляВа?
КакВа е била Връзката меЖду НегоВото действие и moßa, ко-
ето сте научили и вашия характер?
3. По какъВ начин уповавате на БоЖието слово, когато търси-
те ВодителстВо В ЖиВота си? Как търсите БоЖия път?
83

4. Cnopeg Вас kakßu са съществените Божии намерения за Ва-
шето Възпитание?
5. Kakßo според ßac ßu npaßu добър ученик В Божието училище?
Или kakßo ßu npaßu лош ученик? Изследвайте сравнението В
Eßp. 5:12-14 от тази гледна точка. Защо християните израс-
тват толкова различно? Помислете за това, как ви моти-
вира л1обовта ви към Христос и силата на вашата вяра.
6. Какво бихте могли да направите, за да станете по-добър уче-
ник в Божието училище? Какво искате да приложите в жи-
вота си като резултат от тази лекция?
84

ЛЕКЦИЯ 7
Отношението на ученика
към неспасения сбят
Човешкият Син посети тази планета с твърдото намерение да
потърси и спаси погиналото (Лука 19:10). Въпреки че НегоВото
слуЖение се отнасяше на първо място до Юдея и Галилея, Не-
говата мисия излезе далеч извън рамките на спасението на „из-
губените овце от Израил". Той говори за чуЖди народи, които
не знаят нищо за обещания Месия, и дивеят „без да имат никак-
ва надеЖда и без Бога на света" (Ефес. 2:12). Исус беше изпрате-
ният от Бога Посредник, „който иска да се спасят всичките чо-
веци и да дойдат до познанието на истината" (1. Тим. 2:3-6). Не-
говата кръв е откупът за „човеци от всяко племе, език, народ и
нация" (Откр. 5:9).
Нашият Господ обикаляше от село на село, поучаваше и изцеля-
ваше. При moßa дори само гледката на множествата трогва-
ше сърцето Му. Когато видя окаяното духовно състояние на из-
губените израилеви овце и липсата на гршковен пастир, сърце-
то Му се изпълни с Жалост. Двшкен от голяма болка за тези хо-
ра, Господ каза на учениците Си: „Жетвата е изобилна, а работ-
ниците - малко; затова молете се на Господаря на Жетвата да
изпрати работници на Жетвата Си" (Мат. 9:37-38). Исус виЖ-
даше една силна армия от дръзновени работници, която щеше
да бъде изпратена, за да поЖъне мъЖете и Жените, нуЖдаещи
се от Неговото спасение. Тези работници трябва да споделят
Неговото видение, за да могат да го осъществят.
Мащабното видение на Господа да достигне до изгубените е за-
гатнато в Евангелията. След възкресението то става все по-
ясно. Неговият поход в силата на Светия Дух започна от Еру-
салим и няма да свърши, докато Евангелието не бъде проповяд-
вано по целия свят (Лука 24:47; Деян. 1:8; Марк 16:15). Господа-
рят на Жетвата заповяда на Своите ученици, първо, да отидат
до всички народи и, второ, да ги направят ученици, като ги кръс-
тят и ги учат да пазят Неговите заповеди. Отговорността
85

за еВангелизацията на cßema трябВа да бъде споделена от Всич-
ки ученици, защото тази последна НегоВа запоВед се изпълнява
от Всички, които наистина са НегоВи последователи (Мат.
18:20).
Видението, което лекува късогледство
Когато Господ започна да гоВори на пърВите ученици за плано-
вете Си за световна евангелизация, Той се сблъска с предразсъ-
дъците и ограничеността на тогавашното Време. Юдеите пог-
решно тълкуВаха предимствата на своето полоЖение. Вместо
да изпълняват поръчението си да бъдат БоЖии свидетели и про-
водник на БоЖието благословение за другите народи по света,
те ги презираха. Някои равини смятаха, че езичниците не са ни-
що повече освен масло за огъня на ада. В Деянията на апосто-
лите се вшкда дългият учебен процес, който беше необходим за
отстраняването на тази заблуда. Християните дори трябва-
ше чрез преследвания да бъдат принудени да евангелизират из-
вън границите на Ерусалим (Деян. 11:19). Свръхестествени ви-
дения, чудно съвпадение на събития, видимото и осезаемото до-
казателство, че вярващите и от други нации са приели Светия
Дух, бяха необходими, за да убедят апостол Петър и неговите
братя кздеи. Те разбраха, че „Наистина... Бог не гледа на лице; а
във всеки народ оня, който Му се бои и Върши npaßga, Му е уго-
ден" (Деян. 10:34-35).
Антипатията на евреите към презрените им съседи, самаряни-
те, беше още по-очевидна. ВеднъЖ, когато не намериха подслон
6 едно самарийско село, Господ трябваше да укори учениците Си
заради неправилното им отношение (Лука 9:51-56). Той възна-
меряваше един ден същите тези еврейски апостоли да измолят
от небето не огън, а Светия Дух за самаряните (Деян. 8:14-17).
Той говореше добро за самаряните (Лука 10:33). За голямо учуд-
ване на дванадесетте Исус започна СВоя евангелизационен по-
ход в Самария, разговаряйки с една презряна самарянка. Тогава
Господ възкликна: „Ето, казвам ви, повдигнете очите си и вшк-
те, че нивите са вече бели за Жетва." Когато дванадесетте се
огледаха, видяха самарийското село наблизо. Тази неочаквана ни-
ва наистина беше узряла (Йоан 4:1-42).
86

Повечето християни биха отрекли, че имат расистки или рели-
гиозни предразсъдъци, но Въпреки това В практиката си те са
тВърде късогледи за сВетоВната еВангелизация. Мнозинството
ВярВащи не довеЖдат никого при Христос. МоЖе би moßa се дъл-
Жи на страх, недостатъчно обучение или недостатъчно съзна-
ние за дълг и отговорност. Други са задрямали В комфортния
Живот и дълбокото отчаяние и страдание В cßema не ги трог-
ва. Техният поглед не стига по-далеч от нуЖдите на собстве-
ното им семейство, църкВа или религия. Това е късогледство.
Хенри Мартин, големият мисионер В Индия, каза ВеднъЖ: „Хрис-
товият Дух е дух на мисионерство. Колкото повече се доблиЖа-
ваме до Него, толкова по-ревностни мисионери ставаме." Кол-
ко малко приличат на Христос някои християни!
Видението за световната Жетва
„Очи, които гледат, има много, но очи, които виЖдат, са ряд-
кост" - каза Осуалд Сандерс.
Трудно е да си представим огромните човешки мноЖества без
Христос. В началото на деветдесетте години на нашата пла-
нета ЖиВееха приблизително 5,3 милиарда души. Една трета от
тях са членове на някаква църква или поне твърдят за себе си,
че са християни. По-малко от 300 милиона принадлеЖат към
църкви или двиЖения, които биха могли да се нарекат В широк
смисъл евангелски. Въпреки това много от тези хора са христи-
яни само по име. Дори ако приемем, че има много вярващи и в
неебангелските църкви, това се компенсира от факта, че в еван-
гелските църкви има много мними вярващи. По този начин се
получава в най-добрия случай цифрата 300 милиона, макар ние да
се надяваме, че са повече.
Като извадим от общия брой на населението на земята броя
на истинските вярващи, получаваме 5 милиарда души, които се
нуЖдаят от Христос като Господ и Спасител. Половината от
тези хора не знаят почти нищо за Него, да не говорим за ясно
разбиране на Евангелието. Нека се опитаме да онагледим кол-
ко голямо е това число. Ако си предстаВим, че покрай нас мина-
87

ßam хора В редици no cmo един до друг, ß бързо темпо биха мина-
вали 80 редици в минута или 8000 в минута. За един ден това са
12 милиона. Но това би било само началото. Ако хората Вървят
по този начин денонощно, би минал един месец, докато се извър-
вят 360 милиона. Само за населението на Индия биха били нуЖ-
ни два месеца. ИзреЖдането на цялото земно население, което
върви към бъдещето без Христос, би продължило 14 месеца. Към
това число ще се прибавят още 2,5 милиарда от родените в след-
ващите 15 години. То става толкова голямо, че някои считат,
че в това поколение Живеят половината от всички хора, Живе-
ли някога на земята. Не бива да се учудваме, че невярващите не
вземат на сериозно нашата вяра, че без Христос те са изгубе-
ни. „Ако наистина вярвате в това, защо не сте направили пове-
че, за да достигне това послание до Всички хора?" Всякакъв от-
говор би бил слаб и твърде неубедителен.
Видението за разпространение на Евангелието 6 различни
култури	i
Когато отворим очите си и видим тази гигантска нива, узряла
за Жетва, ще видим, че осъзнаването на тази задача е само на-
чалото. Повечето от тези изгубени хора Живеят от другата
страна на една уЖасна езикова и културна бариера, която ги от-
деля от свидетелството на Живи евангелски църкви. Въпреки че
почти във всяка страна на света има християнски църкви, също
така е вярно, че във всяка страна има различни народи, племе-
на, етнически и езикови групи, които са почти недокоснати от
Евангелието.
Предизвикателството на надкултурната евангелизация моЖе
ясно да се види в примера на Пакистан. Пакистан е дърЖава с
население около 100 милиона, от които около 1 милион са хрис-
тияни по име. За една мк>с!олманска страна отношението 1:100
никак не е лошо. Но 99% от тези християни произлизат от хрис-
тиянски семейства или от най-низшите хиндуистки касти. Ос-
вен това там християните биват наричани „метачи", защото
много от тях работят като улични метачи. Те нямат никакви
социални контакти с 97% от мкюкзлманите. По тази причина
влиянието на Евангелието Върху мнозинството на население-

mo на тази страна е нищоЖно малко. Само 3% от него би мог-
ло да бъде достигнато, без да се прехвърли културната барие-
ра, което обаче не се npaßu. Този феномен се повтаря навсякъде
по сбета.
Видението за настоящото действие
Нашата задача се отнася за целия свят и ние не моЖем за се
преструваме, че Вече сме я изпълнили. ОсВен moßa трябВа да
виЖдаме връзката меЖду бъдещите събития и настоящите ни
действия. Глобалното видение изисква локално действие. Как-
ва роля бихме могли да играем в това гигантско световно ме-
роприятие?
А. Работа у дома
1.	Лична молитва. Необходима е еЖедневна молитва при доб-
ра информация. Към такава систематична молитва моЖе да
ни подтикне например кореспонденция с мисионери или спе-
циални наръчници като „Молитва за света" (1) или „Молит-
ва за народите на Съветския сък>з"(2). Нека помним и това,
за което Господ ни каза да се молим - за „работници за Жет-
вата" (Мат. 9:38).
2.	Молитвени групи. Групи, които редовно се събират за зас-
тъпническа молитва, са доказали себе си като много ефек-
тивен инструмент в БоЖиите ръце. Такива срещи трябва да
бъдат добре подготвяни и водени.
3.	Наблягане на мисията. Подкрепяйте мисионерската работа
на местното си събрание. Запознавайте се с мисионери, кои-
то работят за БоЖието дело в чуЖбина. Посещавайте тех-
ните мисионерски конференции. На някои места глобално-
то видение за световната евангелизация се замества с огра-
ничен поглед само върху мисията, фокусът често се измес-
тва от полето към работниците (Йоан 4:35), от нуЖдите
на местните хора към тези на мисионерите. Вместо да сме
съпричастни на духовните нуЖди на църквите и неспасените
89

от един народ, ние се улаВяме, че се Възхищаваме на голяма-
та жертва на мисионерите. Едно уравновесено отношение
към мисията ще наблегне на първото, без да пренебрегва
второто.
4.	финансова подкрепа. Подкрепяйте щедро мисионерската ра-
бота, както Бог ви води. Не се подлъгвайте по призиви за да-
рения от ярките цветни проспекти, които постоянно доли-
тат с пощата. Работниците, които не прибягват към по-
добни методи, а вместо това поверяват на Бога задоволява-
нето на потребностите си, заслужават най-висок приори-
тет. Не пренебрегвайте местната си църква като начин за
предаване на дарения за Божиите работници (Филип. 1:7; 4:15-
18).
5.	МеЖдународно студентско слуЖение. Докато в много стра-
ни е много трудно или забранено да се евангелизира, студен-
ти от тези страни се стичат в университетите на свобод-
ния свят. Добрите възможности за образование привличат
хиляди талантливи млади хора от тези страни. Възможнос-
тите за евангелизация в университетите или за просто гос-
топриемство са както стратегически важни, така и мно-
гобройни.
6.	БеЖанци и малцинства. Огромни множества от чужденци
идват в обсега на Евангелието, защото трябва да бягат от
потисничество и война. Много повече камбоджанци са ста-
нали християни в САЩ, отколкото в цялата история на
страната им преди последната война. Тук съществува уни-
кална възможност за показване на християнска лкзбов и дос-
тигане до иначе недостижимите. Много от тях са заинте-
ресовани и от разширяването на езиковите си познания.
Б. Работа в друга страна
Трябва ли да се замислям за възможността за мисионерска ра-
бота в чужда страна? Този въпрос трябва да се обмисли серио-
зно с необходимата доза реализъм. Много талантливи и искре-
ни християни, които биха били голямо благословение на мисио-
90

нерското поле, никога не са се замисляли сериозно над този Въп-
рос. ИзглеЖда, младите мъЖе се посвещават предимно на про-
фесионална реализация. Релсата на образованието, по която се
двиЖат, ги Води по други пътища. ЕЖеднеВните неща отклоня-
ват много евентуални кандидати от мисионерското поле.
Не всеки е призован да слуЖи в друга страна, но Желанието за
това е похвално и бива възнаградено от Бога. Много хора, кои-
то слуЖат на мисионерското поле, не са подходящи за това ни-
то като характер, нито като способности и Бог не ги е завел
там. Затова е изкл1очително ваЖно да използваме здравия си ра-
зум, когато преценяваме дарбите и способностите за това де-
ло. Съществува опасността да надценяваме действителните
си възмоЖности (Рим. 12:3-6). Старейшините на църквата би-
ха могли да бъдат по-обективни В преценката си за нас. Техни-
ят съвет моЖе да бъде ваЖна помощ при разпознаването на Бо-
Жия призив (Деян. 16:1-3; 18:27-28; 1. Тим. 4:14). Когато сме убе-
дени, че Бог ни Води към по-мащабно слуЖение, добре е да Го по-
молим да потвърди това наше убеЖдение чрез други, по-зрели
ръководители (Деян. 13:1-3).
В. Други предложения
1.	Работете още сега заедно с Бога за отстраняване на слабос-
тите в характера ви. Често най-големият проблем на миси-
онерското поле са самите мисионери. Научете се да не бъде-
те злопаметни и бързо да се помирявате с околните. Също
така се научете безпроблемно да общувате и да работите с
други хора. Дисциплинираният молитвен Живот е абсолк>т-
но необходим. Самодисциплината принадлеЖи към най-ваЖ-
ните качества на характера. Ако не сте се научили да се спра-
вяте с ограниченото време след работния ден, как тогава
бихте могли ефективно да се справяте с много повече вре-
ме?
2.	ДокаЖете способността си за слуЖение в местната църк-
ва. Плодът на вашата евангелизация не би трябвало да се
прояви чак когато църквата започне да ви поддърЖа. Плодът
трябва да бъде предпоставка за излизането навън. Трябва да
91

докаЖем полезността cu ß областта, където е основната ни
дарба.
3.	Водете кореспонденция с опитни работници на мисионерс-
кото поле. За тях това ще е насърчение, а за вас - материал
за молитва. Опитайте се да се учите от техния опит и да
избягвате грешките, които те са допуснали.
4.	Събирайте информация за работата чрез пътувания до ми-
сионерското поле, от което се интересувате. Семействата
е добре да пътуват заедно. Бихте могли да избегнете много
грешки, ако сте наясно с високата цена.
5.	МоЖете да събирате информация за мисионерското поле и
чрез сътрудничество с някоя мисионерска или друга подобна
организация. Това би могло да е добър начин, но не винаги е
най-добрият. Ако е възмоЖно, работете известно време с
някой опитен мисионер (Филип. 2:19-22). Така е по-добре, от-
колкото да работите в екип от неопитни и често недоста-
тъчно подготвени млади хора.
Видението с трайна мотивация
1.	НуЖдаем се от съзнанието за спешност. Съществуващите
мисионерски начинания са съвършено недостатъчни, за да
посрещнат действителната нуЖда. Поръчението да достиг-
нем до всяко племе, всеки език, всеки народ и всяка нация все
още не е изпълнено (Откр. 5:9).
2.	НуЖдаем се от съзнанието за своята лична отговорност.
Един човек попита Господ Исус: „Кой е моят блиЖен?" (Лу-
ка 10:38). В отговор Господ разказа прочутата история за
добрия самарянин. Това беше един презрян поради народност-
та си човек, който помогна на един ранен чуЖденец, докато
мнозина религиозни хора го подминаха, без да му обърнат вни-
мание. Кой друг, ако не вярващите, трябва да бъде отгово-
рен за изпълнението на БоЖието Желание за достигането на
един свят, изпълнен с неспасени грешници? Ясното поръче-
92

ние на Исус Христос 6 мисионерската запобед е напълно дос-
татъчно (Мат. 28:19).
3. НуАдаем се от правилна мотивация. Тъй като Исус ме Въз-
лк>би и слезе толкоВа ниско, за да ме спаси, и аз би трябВало
да послушам Неговия глас, когато cmaßa дума да помогна на
други. Към moßa трябва да ни подтиква Неговата лк>бов (2.
Кор. 5:14), а не Желанието ни да бъдем приети от Бога.
Чарлз Марш разказва в една от мисионерските си книги(3) покър-
тителната история за един млад мкзсЬлманин от АлЯшр. Той
чул благата вест за Исус Христос, Спасителят, Който е дошъл
от небето. М1оск>лманинът попитал вярващия:
„Има ли още много други освен тебе, които знаят това?"
„Да, има. Има милиони хора по света, които вярват в Исус Хрис-
тос и които са намерили чрез Него мир, радост и прошка."
„Но сигурно в тази страна не знае никой?"
„Напротив, дори и тук."
„Колко са тези, които знаят?"
„Трябва да са много тук, в АлЖир, а още повече в Европа."
„Ако християните наистина вярват в това, защо никой не е до-
шъл да ни го каЖе по-рано? Не, вие, християните, не моЖе наи-
стина да вярвате в това, което казвате. Ако наистина вярвах-
те в това, бихте дошли много по-рано, за да ни каЖете!"
1.	P.J.Johnstone, Gebet fuer die Welt, Haensler-Verlag, Stuttgart 1987
2.	Johannes Reimer, Gebet fuer die Voelker der Soyjetunion, Haensler-Verlag, Stuttgart
1988
3.	Charles Marsh, Unmoeglich fuer Gott, Haensler-Verlag, Stutgart 1991
93

УЧЕБНО РЪКОВОДСТВО КЪМ ЛЕКЦИЯ 7
Отношението на ученика
към неспасения сбят
1. Коя мисъл или идея е най-голямото предизВикателстВо за
Вас? КакВа е Вашата лична реакция на огромния брой хора,
до които трябВа да достигне Евангелието?
2. По какъВ начин се промени съзнанието Ви за отгоВорност
към сВетоВната еВангелизация от тази лекция?
3. По какъВ начин Вие лично сте анга^кирани В делото на cße-
тоВната мисия? КакъВ е Вашият принос? Разгледайте пред-
ложенията В точката „Видението за настоящото дейст-
Вие".
95

4. Как бихте могли ß бъдеще да допринасяте за успеха на сбе-
тоВната еВангелизация?
5. По какъв начин В момента подкрепяте В молитва светов-
ната мисия? За кои мисионери или страни се молите pegoß-
но?
6. Kakßo бихте могли да напраВите, за да не забравяте спеш-
ността на тази задача? Прочетете приложението („Една
странна, но истинска история"), преди да отговорите.
96

ЛЕКЦИЯ 8
Отношението на ученика
към църквата
В своята първа молитва за читателите на Посланието към
ефесяните Павел изразява своята загриженост, че вярващите
трябва да разбират какво значение има БоЖията църква 8 Не-
говите очи. Павел се моли на Бог: да „просветли очите на сър-
цето ви, за да знаете каква е надеЖдата на Неговото призова-
ване" (Ефес. 1:18). Бог иска Неговият народ да разбере изключи-
телната роля и голямата отговорност, за която Той ни е при-
зовал и спасил. За нас Той е приготвил това, което „око не е ви-
дяло и ухо не е чуло, и на човешко сърце не е идвало" (1. Кор. 2:9-
10). Определени тайни са били откривани на апостолите и те
са ги записвали. Една от тях е основаването на църквата. Ние
сме сънаследници с Христос и се нуЖдаем от просветление чрез
Светия Дух и духовно видение, за да моЖем да разберем правил-
но БоЖиите истини. Бог иска да се възхищаваме от „богатст-
вото на славата на Неговото наследство в светиите" (Ефес.
1:18). Светиите са БоЖие притеЖание и Той самият ги разглеЖ-
да като голяма ценност. Когато земята и небето преминат ка-
то овехтяла дреха, тогава всичко, което Бог цени, ще се изяви
в пълния си блясък. Тук спада и църквата. Това е БоЖието виде-
ние за църквата и ученикът би трябвало да го споделя.
Втората молитва на Павел в Посланието към ефесяните е в съ-
щия тон (Ефес. 3:14-21). Той се застъпва пред Отца за своите
читатели, на които току-що е писал за Христовата тайна. Тук
Павел има предвид, че вярващите к>деи и езичници съставляват
едно цяло - тялото Христово. Ето защо той се моли Христос
да заЖивее в нашите сърца, за да сме в състояние да разберем
четириизмерния характер на Христовата тайна и Неговото
събрание (Ефес. 3:14-18). Нашите слаби и често егоистични сър-
ца се нуЖдаят от вътрешно подсилване на духа, за да схванат
това, което Бог иска да им открие. „Широчината" ни напомня
за непреодолимата пропаст, съществувала меЖду togeu и езич-
ници. „Но сега в Христос Исус вие, които някога сте били далеч,
97

сте поставени близо чрез кръВта на Христос (Ефес. 2:13). „Дъл-
Жината" onucßa безкрайните благословения на църквата, коя-
то е избрана в Христа още преди създаването на света, „за да
показва през идните Векове изобилните богатства на Своята
благодат чрез добрината Си към нас" (Ефес. 1:3-4; 2:7). О, до как-
ва неизмерима „височина" Бог е издигнал Своята Църква! Тя е
свързана с Този, Който „възлезе над всички небеса, за да изпъл-
ни всичко", и „слоЖи ни да седим с Него в небесни места в Хрис-
тос Исус" (Ефес. 4:10; 2:6). Но до каква „дълбочина" слезе наши-
ят Господ, когато предаде Себе Си за Своята църква, която е
Негова невяста, и я изкупи с кръвта Си (Ефес. 5:25; 1:17). В цен-
търа на тази четириизмерна реалност стои Христос, в Кого-
то е изпълнено вечното БоЖие намерение (Ефес. 3:11). О, дано
Бог укрепи сърцата ни, за да имаме Неговото видение за Хрис-
тос и Неговата църква!
Световната и местната църква
Църква или събрание е израз, който обозначава общността от
всички вярващи - от кздеите и от езичниците. Тези вярващи са
кръстени В Светия Дух и представляват едно духовно тяло -
тялото Христово (1. Кор. 12:12-13). Този процес започна на
Петдесятница и ще продълЖи до грабването, до момента на на-
шето преобразяване, за да бъдем с Него в слава (Йоан 14:1,3; 1.
Кор. 15:51; 1. Сол. 4:15-17). Понякога ние наричаме това тяло све-
товната църква, защото съществува само една църква, състо-
яща се от всички вярващи. Вярващи, които се събират на раз-
лични места в името на Господ Исус, са наречени „Христови
църкви" (Рим. 16:16), „БоЖии църкви" (1. Кор. 11:16), или „събра-
ния на светиите". Посланията в Новия завет са адресирани до
такива църкви и носят името на съответния град: Коринт,
Ефес, Солун или филипи. Затова ги наричаме местни църкви или
събрания. Те са предните постове на небето В един свят, подв-
ластен на ада. Господ Исус обещава на всяка такава група от
вярващи, независимо колко голяма е тя, пълномощията на сво-
ето име и авторитета на небето в борбата с греха (Мат. 18:15-
20). Днес християните четат Библията и я прилагат по доста
индивидуален начин. Но Библията набляга на общността в хрис-
тиянския Живот и се обръща към вярващите като събрание.
98

Според нея местната църкВа е способна да тълкува правилно
Словото и е отговорна за това.
Централното значение на църквата
Христовата църква не е някаква идея, която е хрумнала на Бо-
га Впоследствие. Ние всички сме избрани в Христа още преди
създаването на света (Ефес. 1:3-4). БоЖието вечно намерение
беше тайна, скрита дълбоко в сърцето Му, докато Той не я от-
кри на апостолите и новозаветните пророци (Ефес. 3:2-11). Въп-
реки че БоЖият план беше скрит, той все пак хвърляше своята
сянка, както и други големи събития. Бог непрекъснато насоч-
ваше към тайната Си. Той даде на първия човек невяста, коя-
то му подхождаше и която беше взета от прободената стра-
на на мъЖа (Бит. 2). Тази тема се развива и в двата завета, за
да достигне до връхната си точка, когато невястата се дава на
втория Адам, Христос (Откр. 21; Ефес. 5:25-32). Някой беше ка-
зал веднъЖ, че Старият Завет е историята на един народ, при
когото трябваше да дойде един Човек, Месия. НоВият Завет е
историята на този Човек и една духовна Жена, Неговата невяс-
та, Църквата, която е произлязла от прободената Му страна.
Бъдещите „алелуя" в небето ще прозвучат на сватбената тра-
пеза на Агнето, понеЖе Неговата невяста, Църквата, се е при-
готвила, а не заради отделни хора. Нейното значение се разкри-
ва в отношението й към небесния МладоЖенец в небесните мес-
та. Красотата на църквата не моЖе да се Види, когато разглеЖ-
даме нейните недостатъци на земята. Бог ВиЖда Църквата във
връзка с нейното предопределение: „избрана в Него... свята и без
недостатък пред Него в л!обов" (Ефес. 1:3-4).
Неизмеримата стойност на църквата
Стойността на всяко нещо се изразява в размера на цената, ко-
ято някой е готов да плати за него. Бог ценеше изкл1очително
много Своето стадо в Ефес. Това е явно, защото Той плати за
него със скъпоценната кръв на Своя Собствен Син (Деян. 20:28).
ВярВащите често пропускат факта, че Христос не умря само
заради техните грехове, „но и за да събере в едно разпръснати-
99

me БоЖии деца" (Йоан 11:52). Добрият Пастир каза, че даВа Жи-
Вота Си за оВцете. Тук Той имаше npegßug logeume (Езек. 34:11-
16), но после прибаВи: „И други оВце имам, които не са от тая
кошара (езичниците), и тях трябВа да goßega; и ще чуят гласа
Ми и ще бъде едно стадо, един Пастир" (Йоан 10:16). 24-те ста-
рейшини, които предстаВляВат църквата, изВикВат: „Ти си дос-
тоен... защото си бил заклан и със СВоята кръВ си изкупил за Бо-
га човеци от Всяко племе, език, народ и нация" (Откр. 5:9). О, как-
Ва неизмерима стойност има църкВата В БоЖиите очи!
БоЖият Син дойде на този сВят като търговец, който търси
скъпоценни перли. Там, където ние Вшкдаме слабост, проВал и
неВзрачност, Той намери една много скъпоценна перла - Църк-
Вата. НегоВата радост от тази находка беше толкоВа голяма,
че Той продаде Всичко, което имаше, за да придобие перлата
(Мат. 13:45.46). ТоВа радостно очакВане Го подкрепяше, когато
хората Му се подиграваха и когато над Него дойде съдът на
кръста (ЕВр. 12:2). Той обичаше църкВата и даде Себе Си за нея
(Ефес. 5:25). Няма по-голяма л1обов от тази, която Жертва се-
бе си (Йоан 15:13). Неговата л1обов е насочена както към мест-
ното събрание, така и към световната църква. ТоВа моЖем да
Видим при Павел, който изпитваше същата ревност, която из-
питва Христос за Своята невяста, местната църква в Коринт
(2. Кор. 11:2-3). Сам Христос виЖда невястата Си като резул-
тат на Своето дело на лкзбовта. Тя е изкупена, осветена, очис-
тена и ще застане пред Него „без петно или бръчка, или друго
такова нещо" (Ефес. 5:25-27). Ще бъде добре, ако ние като Не-
гови ученици придобием Неговата гледна точка. Неговата нас-
тойчива лк>бов трябва да ни подтикне да виЖдаме Неговия на-
род, особено Неговите местни църкви такива, каквито са в
действителност - Неговото ново творение (2. Кор. 5:14-17).
ВаЖността на църквата
1. Първите църкви и апостолската практика. Първата мест-
на църква показа забелеЖително чувство за общност (Деян.
2:44; 4:32; 5:12). Вярващите съзнаваха ваЖността на задруЖ-
ния Живот в събранието. След своето повярване тогавашни-
те ученици биваха кръстени и доказваха истинността на об-
100

ръщението си, като постоянстваха ß поучението на апосто-
лите, ß общението, В разчупВането на хляба и молитвите
(Йоан 8:31-32; Деян. 2:41-42). Тази сВята общност от ВярВа-
щи предизвикаше Възхищението на обществеността, която
обаче Въпреки moßa се страхуваше да се присъедини и да об-
щува с тях. Независимо от това Бог прибавяше всички, кои-
то се спасяваха (Деян. 2:47; 5:11-13).
Тъй като местните църкви съзнаваха, че се събират в името
на Господ Исус и че са Негови представители на земята, те уп-
раЖняваха църковна дисциплина и така запазваха чисто свиде-
телството си (Мат. 18:17-20; Деян. 5:1-11; 1. Кор. 5; 2. Кор. 2:6-
7). Събранията на вярващите, които и днес практикуват то-
ва, са легитимни представители на Господа. Местната църква
е най-ваЖната единица на БоЖия народ на земята и това е било
така още от самото и начало.
2. Слузкението на апостол Павел. Павел със сигурност е споде-
лял видението на Христос за църквата. Той копнееше за цър-
квата във филипи „със сърдечната лЬбов на Исус Христос"
(Филип. 1:8). Слабостите и различията в мненията сред Бо-
Жия народ за него не бяха повод за унищоЖителна критика.
ГриЖата за местната църква трябва еЖедневно да занима-
ва истинския ученик (2. Кор. 11:28). Благополучието на мес-
тните събрания беше неговият Живот (1. Сол. 3:5-10). Той
работеше и се бореше за тях дори когато никога не ги беше
виЖдал лично. На изпълнения си със страдания Живот той
гледаше като на принос, който допълня „в плътта си това,
което още не достига на скърбите на Христос за Неговото
тяло, което е църквата" (Колос. 1:24; 2:7). Той не се стреме-
ше към признанието и овациите на хората и дори писа на неб-
лагодарната църква в Коринт: „А пък аз с най-голяма радост
ще харча и цял ще се похарча за душите ви. Ако аз ви лк>бя по-
вече, вие по-малко ли ще ме лк>бите?" (2. Кор. 12:15).
Павел се считаше за БоЖий помощник. Господ Исус беше обе-
щал да съгради църквата Си и Павел беше един мъдър строител,
който строеше по плана на Архитекта (Мат. 16:18; 1. Кор. 3:9-
11). Мисионерските му пътувания имаха за цел посещение на но-
вите църкви за тяхното утвърЖдаване във вярата и по-ната-
101

тъшно разпространение на Евангелието изВън техните грани-
ци. Така той полагаше осноВата на ноВи църкВи - те ВъзникВа-
ха навсякъде, където работеше ПаВел (Деян. 15:36; 16:4-5). Той
се посВещаВаше на обучението на мъже, които от сВоя страна
щяха да обучаВат други. По този начин той се грижеше за ръко-
ВодстВото В църквите (2. Тим. 2:2). Тимотей, за разлика от по-
Вечето християни, споделяше Възгледите на Павел и неговата
грижа за църквите (Филип. 2:19-22). Посланията до Тимотей и
Turn се занимават по същество с църковния живот (1. Тим. 3:15),
с правилното ръководство и грижа за църквите. Другите пис-
ма на Павел са една разширена форма на неговото пастирско
служеше и са насочени към самите църкви.
Учениците 6 днешната местна църква
1.	ЗадълЖението на ученика за общение. Както видяхме, всеки
вярващ се прибавя към тялото Христово чрез кръщението
в Светия Дух. Вярващите принадлежаха към едно местно
събрание, имаха своето място в местната общност и се пос-
вещаваха на църквата и събранията (Деян. 2:42; 1. Кор. 12-
28). Те се подчиняваха на съответните старейшини (1. Петр.
5:5; Евр. 13:17). Сътрудничеството в някое особено христи-
янско служеше или християнска организация не е замести-
тел на работата в местната църква, която Бог е установил
като библейска работна единица. Твърдението за принадлеж-
ност към Всеобщото Христово тяло без работа в местна-
та църква не подобава за един ученик.
2.	Център за слуЖението на ученика. Според свидетелството
на Новия Завет там, където се проповядваше Божието сло-
во, възникваха нови местни църкви (Деян. 12:24; 16:5). В Но-
вия Завет няма никакви признаци за съществуването на ня-
какво „Дружество за изпълнение на мисионерската заповед"
успоредно на местните църкви. Днес съществуват хиляди
организации, действащи извън местната църква. Тази идея
е чужда на библейските примери. Ученикът на Исус би тряб-
вало да провери възгледите си по този въпрос и да преоткрие
истината, че Бог е запланувал ученичеството във връзка с
църквата. Само в САЩ има буквално хиляди извънцърковни
102

организации, Възникнали през последните десетилетия. Те
отричат да са местни църкви, но същевременно често изпъл-
няват особени слуЖения, които са пренебрегвани от църкви-
те. По-голямата част от тези дейности би могло и би тряб-
вало да се изпълняват от местните църкви. Приемат ли то-
ва предизвикателство учениците, които споделят видение-
то на своя Господ?
Господ Исус даде на църквата големи мъЖе като апостоли, про-
роци, пастири, учители и евангелизатори, за да въоръЖи Свои-
те светии за слуЖението за изграЖдане на църквата (Ефес. 4:11-
16). Всеки член на тялото Христово притеЖаВа дарба, която
трябва да използва в слуЖба на другите вярващи (1. Петр. 4:10;
1. Кор. 12:12-27).
3.	Център за обучение наученици. Както Господ, така и апосто-
лите отделяха много време за обучение на работници, които
трябваше да поемат ръководството в църквите. Това обу-
чение вкл1очваше наставление и практическа подготовка,
както дело, така и теория (Деян. 1:1; Марк 3:14). ИзглеЖда,
нито Господ, нито апостолите използваха типичния стил на
преподаване на тогавашните равини или днешните библейс-
ки училища. Преобладаващата част на днешното християн-
ско обучение следва no-скоро светския академичен пример на
университетите вместо примера на Господа и апостолите.
Животът и слуЖбата в местното събрание предлагат мно-
го възмоЖности за обучение. За moßa са нуЖни духовни и
опитни хора.
4.	РазлтоЖаВането на местните църкви. В Деянията на апос-
толите се разказва за проповядването на словото и умноЖа-
ването на църквите. Съществуващите местни събрания
трябваше да помагат за образуването на нови. Работата на
Павел в Ефес имаше за следствие разпространението на сло-
вото в цялата провинция Азия. Нови църкви Възникнаха В Ко-
лос, JIaogukua и Иерапол (Колос. 1:6; 4:13). Библейската из-
ходна точка за основаването на нови църкви е местната цър-
ква, а не независими организации и друЖества.
103

Заклк>чение
Един такъВ Възглед за църкВата моЖе да е тВърде необикновен
за някои ВярВащи. Те са склонни да смятат спасението за лична
работа. Много места В Библията, които на пръВ поглед гоВо-
рят за отделния чоВек, Всъщност се отнасят за тялото Хрис-
тобо като цялост. Християните тВърде често мислят повече
за неща, свързани с „аз, мене" и по-малко за „ние, нас"!
Алън Стибс изразява това вшкдане в книгата си „БоЖията цър-
ква" по следния начин: „БоЖието недвусмислено намерение е да
има Свой народ. Чрез Неговата голяма милост тези, които при-
надлеЖат на Христос, имат изцяло незаслуЖената привилегия
да са част от БоЖия народ. ВъзмоЖно ли е да споделяме БоЖи-
ите възгледи ида считаме местното събрание за нещо второс-
тепенно или дори за пречка? Има ли нещо по-възхитително от
църкВата, чиято глаВа е Той?"
„Христос Възлк>би църквата"... и църквите... и днешните също.
А Вие?
104

УЧЕБНО РЪКОВОДСТВО КЪМ ЛЕКЦИЯ 8
Отношението на ученика
към църкВата
1. Обяснете kakßo предстаВляВа местната църкВа.
2. Обобщете как Господ ВиЖда църкВата (Ефес. 3:14-18; 5:25).
КакВо е НегоВото отношение към грешките и слабостите
В църкВата?
3. „Не смятам за нузкно да посещаВам църкВата. Аз чета Биб-
лията и се моля. Имам лична Връзка с Бога." Как бихте от-
говорили на едно такова изказване?
105

4. КакъВ отгоВор ще дадете на чоВек, който тВърди, че има об-
щение В библейски часоВе или студентски групи, или който
посещава различни църкВи, за да чуе различни проповедници
и да се запознае с други братя и сестри? Kakßo бихте казали
на хора, които принадлежат към „електронните" църкВи (ра-
дио, телевизия или касети на прочути проповедници)? Как-
ви стихове от Библията ще му цитирате?
5. „Ако местните църкви изпълняваха задачата си, нашата (из-
вънцърковна) организация би била ненузкна." Защитавате ли,
или отричате това твърдение?
106

6. Как бихте си избрали църкВа, ако трябВаше да се премести-
те В друг град? От kakßa гледна точка бихте направили из-
бора си или kakßo бихте препоръчали на други? По Възмож-
ност цитирайте Библията.
7. Как и по kakßu причини според СлоВото бихте могли да на-
пуснете една църкВа?
КакВи услоВия трябВа да съществуват В местната църкВа
за обучаване на ноВо ръководство? Помислете какво е нали-
це и какво липсва във вашата църква.
107

9. Ако Бог ßu gage на сърце заедно с други да основете църква
на друго място, от какво бихте имали нуЖда, за да започне-
те? Каква би била целта ви за първите 5 години?
10. Промени ли тази лекция отношението ви към църквата?
Ако да, в каква насока? Кое от наученото искате да прило-
жите на практика?
108

ЛЕКЦИЯ 9
Ученикът като работник
„Ние трябВа да Вършим делата на Този, Който Ме е пратил"
(Йоан 9:4).Господ Исус беше работник. Той работеше заедно с
Този, Който Го беше изпратил. „Отец Ми работи досега" (Йо-
ан 5:17). Още на първите страници от Библията Бог е предс-
тавен като работник (Бит. 2:2-3). Творението беше Негово де-
ло. Делото, което НегоВият Син довърши, е спасението (Йоан
17:4; 19:30). Вярващите трябва да Вършат работата си със съз-
нанието, че са БоЖии помощници (2. Кор. 6:1; сравни 1. Кор. 3:9).
Господ Исус е представен в Писанието като великия Работник,
а не като великия зрител. БоЖият народ е призован „да ходи,
както е ходил Христос'1 (1. Йоан. 2:6) и трябва да следва Него-
вия пример.
Всички са призовани да работят
Още от времето на Господ Исус никога не е имало достатъчно
работници, които да вършат БоЖията работа както трябва.
Поради този проблем Господ каза: „Жетвата е изобилна, а ра-
ботниците - малко; затова молете се на Господаря на Жетва-
та да изпрати работници на Жетвата Си" (Мат. 9:37-38). Има-
ше много християни, но малко работници. Много братя и сест-
ри не знаят, че Бог е призовал всички вярващи към работа.
1. На това учи Новият Завет. Лесно моЖем да видим, че сред
работниците в Новия ЗаВет бяха дванадесетте апостоли
(Мат. 10:1-4), седемдесетте (Лука 10:1.2), Варнава и Павел
(Деян. 13:2), Тимотей (1. Кор. 16:10; Рим. 16:21; 1. Сол. 3:2),
Turn (2. Кор. 8:23) и Епафродит (Филип. 2:25). Споменати са
още много други. Сред тях са Мария (Рим. 16:6), Трифена и
Трифоса (Рим. 16:12), Прискила и Акила (Рим. 16:3), Персида
(Рим. 16:12), Всички от Рим. От филипи бяха ЕВодия, Синти-
хия и Климент (Филип. 4:2-3). Към тях се прибавиха още Сте-
фан (1. Кор. 16:17), Гай (3. Йоан. 1), филимон (филим. 1), Юст
и Епафрас (Колос. 1:11-12) и, разбира се, Аристархи Марк (Ко-
109

лос. 4:10). ПраВи Впечатление, че сред най-актиВните имаше
много жени. Светият Дух говори за Всички Вярващи като за
работници (Ефес. 4:12,16; 1. Кор. 15:58) по същия начин, как-
то Всички вярващи са служители, свещеници и светии. Това
вклк)чВа женени и неженени, с деца и бездетни, мъже, жени,
млади и стари. Не се npaßu никаква разлика. Всички са призо-
вани да работят за Божието дело независимо дали са на ра-
бота половин ден, или целодневно; независимо дали имат бо-
гословско образование, или не.
2. Още от Времето на апостолите това е било пренебрегвано.
Един от най-големите проблеми на съвременното христия-
нство е, че ролята на обикновените вярващи не се разбира
достатъчно добре. Откакто се прави разлика между духо-
венство и миряни, се смята, че Божието дело се върши пре-
димно от професионални духовни служители, които са опре-
делени от Бога за тази цел и носят съответните титли.
Предполагало се е, че те разбират Писанието и вършат всич-
ко, което трябва да се Върши. Останалите са били наричани
миряни (обикновен народ) и са получавали по-незначителни
задачи от общ характер. Но Библията не дава никакво осно-
вание за такава разлика. Заедно с другите лоши последици то-
ва схващане е довело до положението, че вярващите не поз-
нават действителната си задача. Те всички би трябвало да
сътрудничат на Бога в Неговото световно начинание за раз-
пространение на Евангелието на Исус Христос и за духовния
растеж на всички вярващи.
Всички са нуЖни за работа
1. Като професионални работници. Независимо дали имаме
светска работа, или работим изцяло за Господа, Винаги слу-
жим на Господ Христос (Колос. 3:24). Исус Христос не слу-
жи на Господа по-малко по Времето, когато беше дърводе-
лец, отколкото по време на трите и половина години на пуб-
личното Си служение. Ако живеем по Божията воля, ние сме
в широкия смисъл на думата „професионални" служители на
Господа. Така както в Библията няма разлика между духов-
ници и миряни, така няма и разлика между светски и духовни
110

професии, Въпреки че ние използваме тези понятия. Решени-
ето дали да оставим професията си, за да имаме по-големи
ВъзмоЖности за пряко слуЖение, забиси от успеха на сегаш-
ното ни слуЖение и от moßa дали В областите, В които са на-
шите дарби, има остра нуЖда, както и от moßa дали ръко-
водителите на църквата считат moßa за целесъобразно.
Библейският пример за слуЖение се ВиЖда ясно 6 Живота на
апостол Павел. В младостта си той се беше научил да пра-
ви шатри. След обръщането си той подчини професията си
на приоритетите на БоЖието царство. Понякога работеше
на пълно работно време като строител на шатри и използ-
ваше цялото си свободно време за слуЖение. След това от-
ново оставяше за известно време професията си и употре-
бяваше цялото си време в директно слуЖение. Тогава той
имаше правото на финансова подкрепа от страна на братя-
та и сестрите (Лука 10:7; Мат. 10:10; 1. Тим. 5:17).
Като специалисти или помощници. Светото писание казва,
че Всеки вярващ трябва да бъде работник. Но каква е наша-
та задача? Няма ли разлики В дарбите? Разбира се, че има!
Всеки е специалист в определена област. Това става ясно от
факта, че Всеки Вярващ има най-малко една духовна дарба и е
призован да работи с нея като част от тялото (1. Кор. 12).
Често работата в църквата не напредва, защото вярващи-
те твърдят, че не познават дарбите си. Всички Вярващи са
призовани да работят и да помагат в различни области не-
зависимо дали имат специалната дарба, или не. Ние Всички
моЖем да даВаме, да упраЖняВаме милосърдие, да съВетВаме,
да помагаме и да Вършим много други неща. Не трябВа да под-
ценяваме дарбите си, а да ги използваме (2. Тим. 1:6). Те мо-
гат да се развиват само ако ги употребяваме. Духовните дар-
би са „с цел да се усъвършенстват светиите за делото на слу-
Жението" (Ефес. 4:11-12). БоЖието намерение е светиите да
бъдат така въоръЖени, че да Вършат сами работата и да на-
зидават тялото Христово. БоЖият дом се състои от хора
и ние сме БоЖии помощници (1. Кор. 3:9-10). Целта на един
ученик е да помага „да представим всеки човек съвършен в
Христос" (Колос. 1:28-29). Това е ваЖна съставна част от
нашата работа.
111

3.	Като приятели. В работата за Бога на пърВо място cmaßa
дума за хора. Някой беше казал, че Животът на Исус би мо-
гъл да се обобщи с една дума: „другите". Той употреби Живо-
та Си на земята за другите, а сега на небето продълЖава
СВоето слуЖение към нас В молитва (ЕВр. 7:25). Той прите-
Жава едно качество, от което Всички ние се нуЖдаем-лкзбов
и отВорено сърце за хората. Ние сме призоВани да излезем от
изолацията и заради Исус да се занимаваме с другите. Тряб-
Ва да се гриЖим за интересите на другите, а не само за на-
шите собствени (Филип. 2:4). Нещастните хора се Въртят
най-Вече около себе си. Обсегът на Влиянието ни не биВа да
се ограничава със семейството ни и някои други малобройни
контакти.
4.	Като работници в едно тяло. В 1. Кор. 15:58 вшкдаме цяла-
та църква, която работи за делото на Господа. Често под
вярващи си представяме просто отделни хора. Но ние сме
членове на едно тяло и в същото време работници. Този въз-
глед за Вярващите далеч надхвърля рамките на общоприето-
то разбиране. Ние трябва да бъдем „съработници за БоЖие-
то царство" (Колос. 4:11) и всички ние трябва да работим и
се борим в молитва за идването на това царство (Колос.
4:12). В по-тесен смисъл не всички вярващи са призовани да се
посветят на специално молитвено слуЖение или проповядва-
не на Словото (Деян. 6:4). Но по принцип всички могат да
сътрудничат при евангелизирането (2. Тим. 4:5). Всички ние
трябва да се трудим в делото на благовестието (Филип. 4:3).
На всеки от нас е поверено „словото на примирението" (2.
Кор. 5:19). В областта на помагането и слуЖенето също има
достатъчно практическа работа (1. Кор. 16:15-16).
5.	Като пионери в нови области. Без съмнение Господ ще изп-
рати от редиците на най-добрите Си работници в местна-
та църква труЖеници на нови полета (Мат. 9:38). Варнава и
ПаВел бяха призвани от Святия Дух за мисионерско слуЖение
в чуЖбина, след като бяха доказали усърдието си там, къде-
то бяха отначало (Деян. 13:2). Те излоЖиха Живота си на
опасност заради Христос (Деян. 15:25.26). Бяха изпратени съ-
що и постоянно пътуващите работници като Юда и Сила и
още Йоан Марко (Деян. 15:37). Тимотей, Тит, Тихик, Трофим
112

u Епафродит бяха едни от многото работници, които като
БоЖии представители пътуваха по cßema. Те ВиЖдаха огром-
ното поле, готоВо за ЖетВа, на което Господ Исус ги беше
призоВал да работят. Те знаеха, че работниците на ЖетВа-
та получават своята награда и събират плод за Вечния Жи-
вот (Йоан 4:35-36). КакВа прекрасна задача!
Защо толкова малко вярващи стават работници?
Въпреки острата нуЖда и невероятно ваЖната задача, която
стои пред църквата, има тВърде малко работници (Мат. 9:37-
38). Как става така, че има толкова много християни, а толко-
ва малко работници?
1.	Разчита се на платени, „обучени "работници. Разделянето на
работата на задачи за духовници и задачи за миряни продъл-
Жава да спъва така наречените миряни дори и в библейски
ориентирани двиЖения. Те са само слушатели и източник на
пари. Надарени членове от тялото Христово не биват на-
сърчавани към отговорни слуЖения, особено в областта на
проповядването и nacmupcmßomo. Тенденцията за делегира-
не на духовни слуЖения на професионални слуЖители се сре-
ща даЖе в дВиЖения, които иначе не подкрепят тази систе-
ма. Вярващите очакват от професионалиста той да върши
работата - в края на краищата за moßa му се плаща. На Въп-
роса защо не се ангаЖират В слуЖба за Господа мнозина от-
говарят, че не се чувстват призвани или че не са подготвени
за това. Това е едно голямо неразбиране на нашето призва-
ние за слуЖение. Много поВече братя и сестри биха помагали,
ако се сблъскат с предизвикателството и им се предлоЖи
възмоЖността за съответна подготовка „у дома". Вярва-
щите трябва да бъдат доведени до разбирането, че БоЖие-
то дело е тяхна главна задача, а професията - средство за из-
дръЖка.
2.	Недостатъчна подготовка. Повечето християнски двиЖения
разполагат със специална образователна програма, но прех-
върлят отгоВорността за обучението предимно на специа-
лизираните училища. ОбикноВените членоВе на църквата не
113

получават почти никакВа практическа подготовка за сери-
озно духобно служение. Възкръсналият Христос даде големи
gapoße на СВоята църква. ТоВа са хора, получили от Бога оп-
ределени дарби и способности. ЕВангелисти, пастири и учи-
тели са призовани от Бога да усъВършенстВат останалите
ВярВащи за Важни служения В тялото ХристоВо (Ефес. 4:11-
13). Употребата на думата, която се превежда с „усъВършен-
стВане", е много поучителна. Тя се използва за работата на
рибарите, които кърпят мрежите си (Мат. 4:21). В мореп-
лаването се използва за оборудването на кораба преди отп-
лаване. Като медицински термин означава наместване на из-
кълчени крайници (Галат. 6:1). Потенциалните способности
на много християни не се използват, защото те често са раз-
пилени сред нерешени проблеми и липсваща подготовка. Те се
нуждаят от обучение! Вярващите, на които липсват знания,
имат нужда от съответната подготовка за служение. Дру-
ги от сВоя страна се нуждаят от ръководство и помощ, за
да намерят своето място и задача в тялото Христово. За
съжаление този вид обучение и наставление липсва в повече-
то църкВи.
3.	Страхът от поемането на задължение за цял Живот. Някои
вярващи не поемат никакви задачи, защото се страхуват,
че ще бъдат „доживотно" обременени с тях. За да не се ан-
гажират със задача, за която може би са непригодни, те пред-
почитат да не правят нищо. Биха бездействали, само и само
да не поемат риска да се обвържат със служение, което мо-
же да им омръзне. Затова задълженията по някаква задача
трябва да бъдат ограничени за определен период от време.
4.	Липса на мотивация. Някои ВярВащи изглеждат доВолни от
преследването на второстепенни цели в живота. Крещяща-
та нужда на църквата среща глухи уши. Викът за помощ на
неспасените души не ги трогва. Те остават равнодушни въп-
реки призива на Господа. Някои християни са духовно „слепи,
късогледи и са забравили, че са били очистени от старите си
грехове" (2. Петр. 1:9).
114

Какво моЖете да направите, за да станете
ефективен работник?
1.	Предоставете се на разположение за слузкба на Господа. Ка-
то младеЖ Исаия Видя потресаващото Видение на Величест-
вения Господ на господарите. Исаия беше покорен от красо-
тата на Неговата сВятост и осъзна, че е недостоен да бъде
БоЖий посланик. Тогава чу гласа на Господа: „Кого да пратя
и кой ще отиде за нас?". Пророкът отговори: „Ето ме, изп-
рати мене" (Исая 6:1-8). Бог се радва на доброволното слуЖе-
ние на тези, които считат за привилегия възмоЖността да
слуЖат на такъв чудесен Господар (2. Кор. 4:1; Тим. 1:12). Бог
иска да употребява хора, които са пленени от Неговото Ве-
личие. Изобилната Му милост би трябвало да подтикне вяр-
ващите доброволно да се предоставят на Негово разполоЖе-
ние (Рим. 12:1-2).
2.	Помислете какви са вашите способности и дарби. Библията
подчертава необходимостта от трезва оценка на собстве-
ните ни дарби и задачи в тялото Христово (Рим. 12:3). Тър-
сете възмоЖности за слуЖение в областите, където предпо-
лагате, че могат да са вашите дарби. Започнете още сега! Не
е възмоЖно да се управлява кораб, който не се двиЖи. Бъде-
те отворени за предлоЖения, нуЖди и задачи, които преди
това са ви плашили.
3.	Стремете се към стимулиране и упраЖнение в тези области.
Поемайте инициативата. Какви възмоЖности има за слуЖ-
ба и учение? Кой има нуЖните способности, за да ви подгот-
ви за тази задача? Най-ценно е „обучението в процеса на ра-
ботата". Ученето чрез работа под ръководството на опи-
тен работник е идеална ВъзмоЖност.
Как моЖете да подобрите работата си?
1. Поставяйте си високи мащаби. Въпреки че нереалистични-
те очаквания могат лесно да обезкураЖат начинаещия да
предприеме нуЖните стъпки, ние никога не бива да се задово-
ляваме с посредствеността. Евреите принасяха на Господа
Жертви, които не биха се осмелили да принесат на земните
115

си господари. Куци и болни жертВени животни бяха мерзост
пред сВетия Бог и Го позоряха (Малахия 1). Ние трябВа да да-
дем най-доброто от себе си за делото на Господа! ОценяВай-
те служението си според moßa. ПостаВяйте си реалистични
и амбициозни цели. „Проклет да бъде оня, който Върши де-
лото Господно небрежно!" (Ерем. 48:10).
2. Оценявайте слуЖението си заедно с други. Ние стоим или па-
даме пред нашия Господ (Рим. 14:4). Нашата цел преди Всич-
ко е да се харесаме на Него. Но Въпреки moßa конструктив-
ната критика и съветът на загрижени съработници могат
да бъдат ценна помощ В стремежа ни да подобрим работа-
та си. Индивидуализмът и нежеланието да се учим от греш-
ките си са главните пречки за нашия напредък. Соломонови-
те притчи говорят за благословението, което произлиза от
задружната работа: „Желязо остри желязо; така и човекът
остри лицето си срещу приятеля си" (Пр. 27:17).
Заключение
Новоповярвалите трябва да се научат, че са призвани да бъдат
духовни работници в Божието царство. Не е погрешно да се по-
сещават богослуженията, да се готви ядене за събиранията на
църквата, да се пее в хора и да се уреждат организационни зада-
чи. Много така наречени вярващи не помагат дори и в тези не-
ща. Но един по-задълбочен размисъл над Словото би ни показал,
че ние сме призвани към живот и служение, които далеч надхвър-
лят този вид дейности. Ако църквата беше научила новоповяр-
валите на това, църковната история би се развила по друг на-
чин. Преди много време християните обикаляха и проповядваха
Евангелието за Исус Христос навсякъде, „като Господ им съ-
действаше и потвърждаваше словото със знаменията, които
го придружаваха" (Марк 16:20). Дори когато бяха преследвани
заради това, първите християни „обикаляха и благовестяваха
словото" (Деян. 8:4). Църквата е изпуснала от погледа си тази
голяма задача и е забравила, че всеки вярващ трябва да съдейс-
тва за изпълнението и. Това е истинска трагедия. Ако ние ин-
вестираме живота си във вярващи, които ще станат плодот-
ворни работници, ще знаем, че не сме се трудили напразно.
116

УЧЕБНО РЪКОВОДСТВО КЪМ ЛЕКЦИЯ 9
Ученикът като работник
1. Прочетете Мат. 9:36-38. Защо Господ Исус беше толкоВа
загршкен? Kakßa голяма нуЖда ВиЖдаше? КакВо наблкздаВа-
ше Той по отношение на работниците?
2. Кого призоВа Господ да участВа В работата на ниВата (Ефес.
4:11-12; 1. Кор. 15:58; Деян. 8:1; Мат. 10:8)?
3. Прочетете 1. Кор. 12:12-31. Обяснете до kakßa степен спе-
циализирането В определени задачи е необходимо за едно пол-
зотВорно слуЖение.
4. В какъВ смисъл трябВа да бъдем както специалисти, така и
обикноВени помощници, които да могат да се Вклк>чВат наВ-
сякъде, за да напредВа делото?
117

5. Kakßa e отговорността ни за духовните ни дарби (2. Тим.
1:6)? Според вас kakßa е Вашата духоВна дарба? Как я изпол-
звате В местната си църкВа?
6. Как виЖда Бог разликата меЖду професионалния християн-
ски работник и работника със cßemcka професия (Деян. 18:1-
5,11,24-26)? От какво бихте се ръководили, ако трябваше да
решите дали да „строите шатри", или да посветите цялото
си време на пряко слуЖение?
7. Често работници биват изпращани от едно място на друго.
Кой ги изпраща (Деян. 13:2)? Как се изпълнява това от мес-
тната църква (Деян. 15:22-25)? Как се бяха проявили тези мъ-
Же, преди за бъдат изпратени (Деян. 15:25-26)?
Ако Господ трябваше да оценява днес духовната ви работа,
какво според вас би казал Той за нея? Съответстват ли де-
лата ви на дарбите и призванието ви?
118

ЛЕКЦИЯ 10
Печелене на ученици
„Числото на учениците... се умноЖаВаше" (Деян. 6:7). Процесът
на умноЖаване на учениците започна, когато Исус избра дВана-
десетте (Лука 6:13-16). Те станаха повече, когато Той призова
още седемдесет (Лука 10:1). На Петдесетница при осноВаВане-
то на църкВата чрез кръщението В СВетия Дух се бяха събрали
120 ученици (Деян. 1:15). Скоро след moßa се прибаВиха хиляди
(Деян. 2:41). Когато техният брой и ревността им за Господа
нараснаха, Враговете им започнаха да се оплакВат: „Тия разми-
риха cßema" (Деян. 17:6). Те изпълняваха точно това, което им
беше поръчал техният Учител. Те излязоха в света и печелеха
ученици сред народите.
Печеленето на ученици е изричната БоЖия воля (Мат. 28:19).
Изразът „ученик" в Светото писание понякога е синоним за все-
ки, който се нарича християнин (Деян. 11:26). Господ също го-
вореше за истинските ученици (Йоан 8:31). Те бяха приели теЖ-
ките условия, които Той постави В Лука 14:26-33, и се бяха под-
чинили и на мисионерската заповед: учете ги „да пазят всичко,
което съм ви заповядал" (Мат. 28:20). Това беше нещо повече
от призив просто за обръщение или решение за приемане на
Христос. Както всички същества, сътворени от Бога, ученици-
те трябваше сами да се умноЖават.
Най-малкото, което моЖе да се очакба от един ученик, е той
да прояВи покорство на Господа в кръщението, да бъде активен
В местната църкВа и да използва способностите и дарбите си,
за да Му слуЖи. Дори необразованите и ограничени Вярващи мо-
гат да правят поне това, ако, разбира се, искат. ВаЖно е ръко-
Водителите да се постараят да доведат всеки новоповярвал по-
не до това полоЖение. Това се нарича „работа след повярване-
то". По-зрелият вярващ поема отговорността да помага на но-
ВопоВярвалия В началото на ноВия му Живот. Той го научава да
чете редовно Словото, да се моли, да посещаВа събранията, по-
мага му да се освободи от лошите навици, останали от стария
Живот. Напредъкът на младия вярВащ през този период е добър
119

показател за moßa, дали той е готоВ да следВа Господа докрай
Въпреки трудностите. Напредъкът не заВиси от нашето же-
лание, а негоВото отношение. Нашата цел би трябвало да бъде
да представим Всеки ВярВащ съвършен В Христа, доколкото
той е готоВ или способен за moßa (Колос. 1:28-29).
Всеки, който иска да стане духовен работник, Вече е имал ета-
па на осноВните изисквания на следването. Някои работници са
готови да посветят живота си, за да подготвят други да дос-
тигнат върховата си форма и да дадат най-доброто от себе си
за Господа. Те помагат на другите, както на тях им е било по-
могнато. За това е необходима всеотдайност и преданост да
помагаме на другите да станат духовни работници. Ако иска-
ме да печелим ученици, както ни е заповядал Господ, трябва да
се посветим на това служение. Хората имат нужда от помощ-
та на други хора, а не на предмети и програми. Ако е вярно, че
ученици се възпитават, а не се раждат, то ние сме тези, които
трябва да направят това. Не можем да очакваме, че само чрез
слушане на проповеди и посещение на събранията хората ще
станат ученици, които да се подчиняват на всичко, което Гос-
под е заповядал. Някои ученици стават хора на молитвата или
поемат други важни задачи. Във всеки случай крайният резул-
тат ще е умножаването на Божиите работници.
Пред нас стоят огромните предизвикателства на мисионерс-
кото поле. Те могат да бъдат посрещнати само чрез увеличава-
нето на броя на работниците. Според Господа работниците са
твърде малко (Мат. 9:37-38). Наистина тези, които следват
призива на Господа към ученичество, който Той отправи към
всички, са много малко. Умножаването на учениците, които
подготвят други ученици, е абсолк>тно необходимо за умножа-
ването на работниците и изпълнението на заповедта на Госпо-
да в един свят, в който броят на населението нараства експло-
зивно. Една стотинка, която всеки ден се удвоява, за по-малко
от един месец ще носи дневна печалба от повече от един мили-
он. Новоповярвалите трябва да получат ефективно наставле-
ние за тяхното утвърждаване и растеж към по-голяма духовна
зрялост. Като духовни родители ние можем да помагаме на вяр-
ващите да израстват и да ги възпитаваме в ученичество (1. Сол.
2:7-12).
120

Качеството при умножаването на учениците
СъщестВуВа голяма нуЖда от хора, които изцяло принадлежат
на Господа и решително се стремят да Живеят така, както Той
очаква от СВоя народ. Те разглеждат Живота като път към Веч-
ната слаба и знаят, че тук ние сме само пришълци и чуЖденци
(1. Петр. 2:11). ТакиВа ученици доброволно Желаят да Живеят
Жертвоготовно и предано към своя л!обим Господар, без някой
да изискВа moßa от тях или да ги принуЖдава. За moßa не са нуЖ-
ни нито особено майсторство, нито изклк>чителни способнос-
ти. Те просто трябва да са готови да се подчиняват на Госпо-
да и да Му бъдат верни. Какви други качества на характера
трябва да притеЖават истинските ученици? Те трябва:
1- да обичат Господ Исус повече от всичко (Лука 14:26);
2.	доброволно да поемат кръста си и да Го следват (Лука 14:27);
3.	да пазят Неговите учения (Йоан 8:31.32) и да изпълняват
всичко, което е заповядал (Мат. 28:20);
4.	да се обичат един друг (Йоан 13:34-35);
5.	да принасят плод (Йоан 15:7-8);
6.	ефективно да свидетелстват за вярата си (Деян. 1:8);
7.	да са вкоренени и изградени в Него, утвърдени във вярата си
(Колос. 2:7);
8.	да ходят по Духа (Галат. 5:16) и да се изпълват със СВетия
Дух (Ефес. 5:18);
9- да бъдат cßemu, отделени за Бога (1. Петр. 1:15-16) и да при-
личат по характер на Христос;
Ю. да имат редовно и плодотворно лично време с Господа (Исая
50:4-5).
121

БоЖията цел за Всеки вярващ е той да бъде доведен до пълна зря-
лост В Христа по отношение на Живота и слуЖението си. Ето
защо този, който иска да Възпитава ученици, трябва да се стре-
ми към тази цел с БоЖията сила (Колос. 1:28-29). Също така той
трябва да има видение за задачата за умноЖаването на учени-
ци, които принасят траен плод. Който иска да работи за умно-
ЖаВане учениците, трябВа добре да разбере, че най-ефикасните
средства за това не са някакви специални техники, нито слуша-
нето на проповеди или участието в курсове и програми. Настав-
никът трябва да разбере, че Бог възпитава ученици чрез други
ученици, които са изпълнени от Неговата мощна сила. Самият
наставник, мъЖ или Жена, трябва да бъде такъв ученик. Само
така мисионерската заповед моЖе да бъде изпълнена, само та-
ка и третото поколение ще принася плодове.
Процесът на умноЖаване на учениците
За да достигнем до целта, се нуЖдаем от добър старт. Време-
то ни е ограничено и затова моЖем да се гриЖим интензивно са-
мо за малък брой ученици. Ето защо е необходимо добре да по-
мислим, в кого да инвестираме скъпоценното си лично време.
Господ Исус, нашият пример, се моли цялата нощ, преди да из-
бере дванадесетте (Лука 6:12.13). Някои от нашите познати си-
гурно сега все още не са готови за такава връзка, но моЖе би по-
късно ще бъдат. Господ Исус работи в продълЖение на три го-
дини със Своите ученици, но даЖе след Неговото възкресение бе-
ше явно, че те едва стояха на краката си. Препоръчително е
първо да изпробвате верността на един човек в течение на ня-
колко седмици, преди да се ангаЖирате с по-нататъшни срещи.
Ефективното обучение е ВъзмоЖно чрез Взаимодействието на
gßa фактора:
1. Обучение в групи. Учения и факти могат най-добре да се пре-
дават групово. Но предаването на едно „здраво учение" е по-
вече от това да се проповядва на хора, които само слушат
(Turn 2:1; 1. Тим. 1:5; 4:6). Словото трябва да се предава по на-
чин, който да променя Живота, и то от хора, които сами Жи-
веят това, което поучават (2. Тим. 3:10; Филип. 4:9). В иде-
122

алния случай В makaßa група би трябвало да има Възможност
за разговор и обмяна на мнения под ръководството на човек,
опитен в дискусиите. Индивидуалното учене с домашни ра-
боти и въпроси, подтикващи към размисъл, ще допринесе за
оформянето и затвърждаването на собствени убеждения.
2. Индивидуално обучение. СъВети, молитва и лична помощ за
отделния човек, съответстващи на неговите конкретни
нужди, много стимулират растежа и развитието на вярва-
щия. В личния контакт е най-лесно да се засегнат индивиду-
алните нужди и потребности. Тук е важно да окажем подк-
репа като духовни родители. Съветът и помощта са добро
нещо, но без манипулация, принуждение или насилие (1.Сол.
2:5-11). В хода на това индивидуално обучение хората стават
ученици.
Този, който възпитава ученици, трябва да се стреми да запъл-
ни празнотата между това, което вярващият знае, и това, ко-
ето той трябва да бъде и да върши. Чрез Божието слово той
трябва да добие твърди убеждения. Учението може да бъде раз-
брано най-добре, когато се пренася от един живот в друг, а не
от един бележник в друг. Ние трябва да помогнем в проблеми-
те на другия и да не създаваме впечатлението, че самите ние ве-
че сме постигнали всичко, а покажем, че преследваме една обща
Цел (филип. 3:12).
Следните библейски принципи могат да повишат ефективност-
та на индивидуалното обучение:
1. Избор. Изборът на верни хора, които да са готови да се ан-
гажират да служат на другите, има основно значение за ум-
ножаването на учениците. Господ избра дванадесет и ги обу-
чи да работят с други (Марк 3:14). Важността на този избор
беше подчертана от това, че Господ прекара цялата предиш-
на нощ в молитва (Лука 6:12-13). Павел последВа НегоВия при-
мер и също насърчаваше Тимотей да инвестира живота си
във верни и способни хора, които от своя страна да учат дру-
ги (2. Тим. 2:2). Някой много правилно беше казал, че Исус оби-
чаше всички, служеше на мнозина, но обучи малцина.
123

2.	Общуването е ваЖно за целенасочената работа. Господ изб-
ра Своите ученици, за да бъдат с Него (Марк 3:14). Обучени-
ето не се провеждаше в класна стая, а направо в съвместна-
та работа, докато обикаляха и слуЖеха на хората, по време
на ядене, в разговори и поучения, когато Господ се оттегля-
ше насаме с учениците Си. Той обсъЖдаше насаме с тях мно-
го въпроси, които оставаха без отговор по време на поучени-
ята Му (Лука 8:9-10). През времето, прекарано заедно, нау-
ченото се затвърЖдаваше и моЖеха да се развият близки при-
ятелства. За това е необходимо много време - фактор, сил-
но ограничаващ броя на хората, които моЖем да обучим.
3.	Пример. За да моЖем да слуЖим за пример, трябва да рабо-
тим заедно. Това ни е специално поръчано (Turn 2:7-8). Така
ще моЖем практически и нагледно да покаЖем какво и как
трябва да се направи. МоЖем да дадем пример как се слуЖи,
как се оказва гостоприемство, как да се гриЖим за другите
и как се води молитвен Живот. МоЖем да покаЖем, че наис-
тина уповаваме на Бога. Бъди за пример (2. Тим. 3:10; 1. Кор.
4:16-17)!
4.	Планиране. Ако планираме времето, което ще прекараме за-
едно, ще имаме по-добри резултати. Тази стъпка често се
пренебрегва напълно. Планирането съдърЖа въпроси като:
Какво бихме могли да правим през това време? Какво е нео-
бходимо, за да се задълбочи предаността на нашия ученик към
Христос?
В какво отношение учениците и работниците
трябва най-вече да израстват
1. Ефективното и редовно лично време с Господа е абсолкзтна
необходимост, която не моЖе да се замени с нищо. Ако тази
битка не бъде спечелена, цялата война е изгубена. Тук е нуЖ-
на способността да се откриват в Словото неща с ясно лич-
но прилоЖение, което да е в пряка връзка с библейския текст.
Само когато Бог работи с меча на Духа върху духа и душата
на готовия да се променя ученик, тогава личното прилоЖе-
ние има смисъл и са налице промяна и растеЖ.
124

2.	ЕВангелизирането като стил на Живот е ваЖна състаВна
част от обучението на ученици. Вярващите трябВа да се на-
учат да преодоляВат ВсякакъВ страх и притеснение, когато
cmaßa Въпрос да свидетелстват за сВоята Вяра на познати-
те си. ТоВа изискВа мотиВация, опит и лкзбоВ към неспасе-
ните хора В cßema. Личният пример е най-добрият метод за
обучаване на другите (Филип. 2:19-22). От голяма полза е да
научим учениците да свидетелстват ефективно и да предс-
тавят благата вест разбираемо.
3.	Изграждането на характера е една от главните цели на Бо-
га за Неговия народ. То трябва да играе ваЖна роля и в наше-
то слуЖение (1. Тим. 1:5; Кол 1:28). Ако слабостите в харак-
тера се подминат и не се преодолеят, а силните страни не
се утвърдят, учениците ще продължават да се поддават на
слабостите си и да възпрепятстват работата на тези, ко-
ито се гршкат за тях.
4.	Способностите за слуЖение трябВа да се усъвършенстват
колкото моЖе по-бързо. Учениците трябва да знаят как да
се хранят с БоЖието слово и как да изучават Библията. То-
ва вклк)чва и прецизното изследване с разумно използване на
учебни помагала. Трябва да знаят как да разпределят добре
времето си и как да подреЖдат задачите си според приори-
тетите от БоЖието слово. ВаЖно е да имат разбиране за
духовните дарби и да знаят как да използват тези, които Бог
им е дал. Много е полезно да учат стихове от Библията на-
изуст. Добре е също да ги научите на осноВните принципи на
съветването при психологически и духовни проблеми. Някои
трябва да подобрят начина си на изразяване при разговор или
проповядване. Необходимо е винаги да се подчертава цент-
ралната роля на Църквата в БоЖието дело. Учениците
трябва да работят активно в местната църква.
Решаване на проблемите, съпътстващи
умногкаването на учениците
Пътят, по който трябва да вървим, за да помагаме на други-
те, е теЖък и изисква внимателно обмисляне и молитва. Заблу-
125

ga e ga смятате, че духоВният растеЖ се постига чрез посто-
янно трупане на библейски познания и установяването на духов-
ни факти. Знание без приложение и практическо послушание Во-
ди до духоВна смърт. Има ВярВащи с огромни познания по Биб-
лията, но без никаква духоВна сила В Живота. Други ревностни
млади Вярващи, които не знаят толкоВа много, могат да бъдат
по-ефективни. Разбира се, в ревността си те могат да причи-
нят и вреди. Решаващо за духовната сила и растеЖ е да се стре-
мим с цялото си сърце да вършим БоЖията воля. Ние искаме да
обучаваме хора, които да работят за БоЖиите интереси, а не
за своите собствени.
Тайната на силата е действието на Светия Дух в нашия Жи-
вот (Зах. 4:6). Човек, който наистина е изпълнен с Духа, еЖед-
невно предоставя себе си изцяло на Бога. Той е като глина в ръ-
ката на грънчаря (Ерем. 18:6); той е мотивиран от л!обовта си
към Христос; той работи с увереността, че е приет чрез съвър-
шеното дело на Исус Христос и напълно оправдан, защото е в
Христос (Рим. 5:1-2; Ефес. 1:7). От благодарност той се стре-
ми да води Живот на духовно слуЖение със съзнанието, че при
Христовото съдилище го очаква награда (2. Кор. 5:10,14). Него-
вите решения, приоритети и целият му начин на Живот се ос-
новават на тези размишления. Светият Дух изисква да сме све-
ти съдове, полезни за Неговото дело. Христос не е просто до-
бавка към Живота ни, за да го направи по-приятен. Христос е
„нашият Живот" (Колос. 3:4). Плодотворният ЖиВот е резул-
тат от общението с Христос, което се илкютрира с примера
за лозата и пръчките (Йоан 15). ЖизненоваЖно е непрекъсна-
то да черпим от Неговата сила.
От голямо значение е да помогнем на по-малко зрелите братя
и сестри при осъзнаването на трите големи врагове. Те тряб-
ва да разберат, че светът (като система), плътта (грешната
природа) и дяволът (чрез измама и изкушение) искат да ги нап-
равят безполезни за Бога. Христос ни е дал пълното въоръЖе-
ние, за да победим тези врагове. Това въоръЖение не трябва са-
мо да буди възхищението ни, а да влезе в еЖедневна употреба.
Практическите проблеми често вклк>чВат следните области:
1.  ОбезкураЖаВане
126

2.	Професията поглъща Живота
3.	Нерешени семейни проблеми
4.	Морална нечистота
5.	Задълбочаване В материалното
6.	Изгубена перспектива за смисъла на един спасен Живот
7.	Нередовно, неплодотВорно лично Време с Господа
8.	ПроВал В еЖедневното разпъВане на кръста на собствено-
то Аз
9.	Недостатъчна способност за учене (четене, слушане, Възп-
риемане).
За да моЖем да разпознаваме симптомите на тези проблеми В
още ранния стадий на развитието им, ние се нуЖдаем от про-
ницателност и постоянна бдителност, и то най-напред по от-
ношение на собствения ни Живот, а после и Живота на другите
(Деян. 20:21). Нашата помощ би била най-резултатна, когато
те усетят, че ние наистина ги обичаме и затова Жертвоготов-
но се гриЖим за тях (Филип. 1:8; Пр. 17:17). Особено неприятно
е, когато се създаде впечатлението, че те са за нас само един
обект за работа или проект. Всеки, който е възпитавал деца,
знае, че са необходими търпение и приятелство, но също така
и строгост. Същото ваЖи и при възрастните. Нашите очаква-
ния трябва да бъдат реалистични. Често пъти лкзбовта се из-
разява в това, че помагаме на хората да решат проблемите си,
а не ги изоставяме.
Едновременно с това трябва да им покаЖем, че само чрез Хрис-
тос те могат да бъдат такива, каквито Бог иска, защото Той
им дава способността за това. Няма смисъл да прибягваме до
оправдания, които не ваЖат пред Христовото съдилище. Не-
достатъчната вярност при изпълнението на задачите, прехвър-
лянето на вината върху другите или недостатъчната чест-
ност при общуването един с друг не бива да се толерират. В та-
127

kußa случаи един истински приятел не би ласкал другия, нито би
си затборил очите за грешките му. Ето защо трябва да си спе-
челим такъВ Вид уваЖение, Вместо да се стараем да сме симпа-
тични на хората.
Да предположим, че стане ясно, че другият чоВек не е готоВ да
плати цената, необходима за умноЖаВането на учениците. То-
Ва не е причина да го отхВърлите като личност. В края на кра-
ищата поВечето ВярВащи спадат към тази категория. Бог ги
обича Въпреки moßa и затоВа ние също трябВа да ги обичаме. От
друга страна обаче, би било безотговорно да продълЖим да пре-
карВаме голяма част от Времето си с чоВек, който не е готоВ
да Жертва себе си за другите. В makaßa ситуация трябВа с нео-
бходимата деликатност да се прекратят срещите с угоВорка-
та, че и двамата трябВа да се молите за яснота по отношение
на бъдещите действия. Бъдете много Внимателни, за да не съз-
дадете Впечатлението, че считате другия за пълен неудачник.
Вместо moßa се молете и му дайте надеЖда, че бъдещето ще
донесе полоЖителни промени.
Заключение
Господ ни е призовал да Възпитаваме и умноЖаваме учениците,
които са истински Негови последователи. Те приличат на Не-
го, слуЖат на Неговите интереси и прославят Неговото име.
Целта е от един ученик да станат двама, от двама - четирима
и така нататък, така че да се умноЖат духовните работници.
Ние искаме да дадем на всички, които са готови да платят це-
ната, ВъзмоЖността да работят за тази цел. Ако инвестира-
ме Живота си в обучението на малцина, с това ние не целим съз-
даването на духовен елит, а нашата цел е изпълнението на Ве-
ликото поръчение, което Господ ни даде. Ние съзнаваме, че Бог
използва духовните хора, за да изпълни голяма част от делото
128

Cu ß останалите, и ние искаме да участваме ß тази свята ми-
сия.
УЧЕБНО РЪКОВОДСТВО КЪМ ЛЕКЦИЯ 10
Печелене на ученици
1. В Библията срещаме gßa ßuga размноЖаване - физическо
(Бит. 1:28) и духовно (Мат. 13:23; Йоан 15:1-16). В Йоан 15
Господ говори за духовни плодове. Как моЖем да установим
дали даваме плод и дали той е траен?
2. РазкаЖете как са се умножавали Христовите ученици от из-
бирането на дванадесетте до Петдесетница (Лука 6:13-16,
10:1; Деян. 1:15; 2:41).
Големи мноЖества следваха Господа. Върху колко души се
концентрира Той?
3. Кои са практическите основания за това да имаме контакт
с много вярващи, но да ограничим слуЖението си върху мал-
цина (Лука 8:49-51; Марк 14:32-33)?
129

4. Прочетете l.Kop. 3:1-3 u Eßp. 5:12. Кои са основните пречки
за недостатъчното духовно умноЖаване? Как тоВа моЖе да
се избегне ВъВ Вашия Живот?
5. КакВо казват за духовното размноЖаВане следните стихо-
ве: Деян. 14:21-22,28?
6. Ако В момента нямате Връзка с цел обучение с никой от хо-
рата, които Ви помагат, какво би било необходимо, за да за-
почнете такава?
7. Ако в момента имате такава връзка, разкаЖете за напре-
дъка, който сте имали при оползотворяване на времето си,
в личното израстване и в способността си да помагате на
другите. Кое оказва по-голямо влияние върху вас, срещите
или примерът?
Помагате ли в момента на друг Вярващ В неговото израст-
ване? Кои мисли от лекцията ви дадоха стимул за това? Как
бихте могли да ги използвате в тази връзка?
130

ЛЕКЦИЯ 11
Духовната борба В ученичеството
„Защото нашата борба не е срещу кръв и плът, а срещу началс-
mßama, срещу Властите, срещу сВетоВните Владетели на мрака
на тоя сВят, срещу духовете на злото В небесните места"
(Ефес. 6:12).
Следващият стих призоВаВа ВярВащите да облекат БоЖието
ВсеоръЖие. Тук моЖем да хвърлим един поглед зад завесата и да
Видим един неВидим за нас сВят, където се Води една опасна,
смъртоносна Война. Невидимите сили на нечестието, които се
борят за контрола над хора и събития на земята, водят воен-
ните действия. Библията говори за оръЖия, които не са от ма-
териален характер и се използват в тази война (2. Кор. 10:4).
Вярващите са наречени войници (2. Тим. 2:3-4). Ние трябва да
Вокзваме духовно, а не с 1омруци (2. Тим 1:18; 2. Тим 4:7). С БоЖи-
ята сила трябва да използваме оръЖията на правдата (2.Кор.
6:7) и да се защитаваме от огнените стрели (Ефес. 6:16) и опас-
ните измами.
Кои са во1оващите страни? Това не са земни армии, а духовни си-
ли. Главнокомандващият въоръЖените сили на светлината е на-
шият Бог, Който още е наречен Господ на Силите. Господ Исус
Христос ще дойде един ден на земята, за да я завладее и да уни-
ЩоЖи силите на злото (Откр. 19:11-14). Предводителят на ар-
мията на злото, князът на тъмнината е дяволът (Ефес. 6:11;
Лука 4:6). Той е подкрепян от падналите ангели (Мат. 25:41).
Злите духове вок>ват срещу БоЖиите ангели в една война, коя-
то понякога се простира и до небето (Откр. 12:7). В тази вой-
на става въпрос за човешки души. ОръЖията на врага са изкуше-
ние, заблуда, измама, обезкураЖаване, нападки и потисничест-
ßo. Нашата подкрепа от страна на силите на светлината се със-
тои в сила, помощ, водителство, закрила и насърчение. ОсВен
moßa БоЖият Син ни подкрепя със Своите молитви (Лука 22:32;
ЕВр. 7:25).
Сред ВаЖните оръЖия, които се споменават в Ефес. 6, се нами-
131

pam „щитът на Вярата" (cm. 16), „мечът на Духа, който е Бо-
жието слоВо" (cm. 17) и необходимостта да се молим В Духа по
Всяко Време (cm. 18). За да бъдем победоносни Войници за нашия
Господ, трябва да познаваме добре Всяко наше оръжие, да раз-
бираме действието му, за да можем да бораВим с него. Ето три
от Важните, но не и единствените оръжия.
ОръЖието на вярата
„А освен Всичко moßa вземете щита на вярата, с който ще мо-
жете да угасите всичките огнени стрели на лукавия" (Ефес.
6:16). Тук виждаме отбранителната страна на тази решаваща
добродетел. Четири пъти е казано: „Праведният чрез вяра ще
живее" - Авакум, Римляни, Галатяни и Евреи. Но вярата е и на-
падателно оръжие, защото тя е канал, който изпълва вярващия
с Божията сила, така че да може да изпълнява поръченията на
нашия Господ.
В някои езици няма възможност за изразяване на тази идея.
Обикновено под вяра се разбира това, за което думата се изпол-
зва в нормалния език. Казва се: „Аз вярвам, че някой ще дойде"
или „Вярвам, че ще Вали". Това изразява една неопределена на-
дежда без сигурна основа. Друг някой може да каже: „Аз вярвам
в Бога" и с това да има предвид, че някакво смътно чувство му
подсказва съществуването на Бога. Понякога вярата означава
само съгласяване с определени твърдения, без ни най-малък ли-
чен ангажимент за предприемане на нещо. Но тези представи
не отговарят на библейската концепция за вярата.
В Библията вяра означава „разчитам на някого, доверявам се
на някого, имам твърдо мнение, твърдо убеждение, което се ос-
новава на чутото" и затова знам със сигурност (У. Е. Вайн,
Обяснителен речник). Вярата трябва да има съдържание. Това
съдържание е Господ и Неговото слоВо. Ние не ВярВаме на себе
си или на собствената си интуиция. Вярата се основава на Бо-
жието слово и е пряко свързана с него (Йоан 2:22). Ние слушаме
или четем Божието слово и му вярваме (Рим. 10:17). Да вярва-
ме не означаВа да предполагаме. Господ Исус не прие предизви-
кателството на дявола да скочи от покрива на храма, за да из-
132

пробва БоЖията спасителна сила. Бог не Му бе обещавал това
и Той би скочил само Въз осноВа на едно голо предположение (Лу-
ка 4:5-12). Вярата не смята, че Всяка мисъл, която ни ugßa В гла-
Вата, е особено БоЖие откровение, специално отпраВено към
нас. Ние сме паднали и несъвършени същестВа и нашето мисле-
не е също така несъвършено. Затова ние се нуЖдаем от помощ-
та на БоЖието слово и съвета на свети хора, за да се предпа-
зим от импулсиВни дейстВия.
1. Как действа Вярата ? Тя ни свързва с духовния свят по начин,
който не моЖем напълно да разберем. ДЖон Уесли я нарече
„шестото чувство", но вярата е нещо повече от нашите се-
тива или чувства. Тя ни gaßa ВъзмоЖността да Вървим си-
гурно В правилната посока, без да виЖдаме (2. Кор. 5:7). Чрез
вярата моЖем да вършим неща, простиращи се извън естес-
твените ни способности, като Петър, който моЖа да ходи
по водата, когато Господ го noßuka (Мат. 14:25-31). От дру-
га страна, Петър изгуби способността си да ходи по вода-
та, когато престана да се доверява на БоЖието слово и пог-
ледна към застрашителните вълни. Тук е показано ясно как
вярата моЖе да се мени всеки момент. Вярата на Илия бе-
ше силна на планината Кармил, но почти изчезна, когато Еза-
вел го заплаши (3. Царе 18:20-19:4).
Понякога се чува, че не е толкова ваЖно колко вяра имаме, а на
кого вярваме. Това обаче, изглеЖда, не съответства на факта,
че Господ смъмря маловерните и хвали тези, които имат сил-
на вяра (Мат. 8:10,26). Дори учениците се молеха: „Придай ни вя-
ра" (Лука 17:5). Господ се молеше вярата на Петър да не отс-
лабне по време на изкушението (Лука 22:32). Вярата моЖе да бъ-
де слаба или силна (Рим. 4:19-20). Нейната действеност се осно-
ВаВа на способността да устояваме на съмненията и, без да се
поклатим, да уповаваме на БоЖиите обещания (Яков 1:6-8). То-
Ва е вярата, за която Господ казва, че моЖе да помести и пла-
нини (Марк 11:23). Тя се среща само у тези, които Живеят бли-
зо до Бога, в които изобилства БоЖието слово и които съзна-
телно се поставят под контрола на Светия Дух. Това се отна-
ся и за тези, които са опитали Бога в различни ситуации от Жи-
Вота и са се научили да Му се доверяват.
133

2. Как да използвам ефективно вярата? Вярата расте, когато
се практикува. Ние се научаваме да се доверяваме на Бога за
малките неща, преди да се научим да Му се доверяваме за го-
лемите. Ако уповаваме на Него вместо на собствените си
мисли, ще открием колко твърдо моЖе да се разчита на Не-
го. Трябва да се решим не просто да останем с простото съг-
ласие с определени истини, а да направим крачката напред
към прилагането им на дело, като Живеем по начин, съответ-
стващ на убежденията ни. Трябва да престанем да твърдим,
че вярваме в нещо, което не искаме да прилоЖим на практи-
ка.
Очевидно е, че вярата расте и укрепва, когато редовно се хра-
ним от БоЖието слово и прилагаме в Живота си Неговите обе-
щания и се ползваме от Неговата подкрепа. Господ, Който не
лъЖе, очаква от нас да вярваме на Словото Му. Той смъмри уче-
ниците Си, които не Му повярваха (Лука 24:25; Марк 16:14). „Къ-
де е вярата ви?" - попита Той. Съмнението трябва да се отх-
върля. Насочете погледа си твърдо към Неговите обещания.
Възползвайте се от тях. Приемете всяко Негово обещание лич-
но за себе си, ако няма някакво библейско основание, което да го-
вори против това. Осланяйте се на Него. Всеки ден вървете с
вяра напред - натам, накъдето Господ ви призовава. Вземете
чрез вяра това, което другите даЖе не могат и да видят в ръ-
ката на невидимия Бог. Търпеливата молитва е акт на вяра, ко-
ято преодолява обезкураЖението, препятствията, забавянето
и други неприятности.
Чрез вяра един безсилен Живот моЖе да се превърне в Живот,
преливащ от духовна сила (Мат. 17:14-20). Всеки провал моЖе би
е следствие от нашето неверие в ситуация, в която Бог очаква
успех. „Вярвате ли, че мога да сторя това?" - беше въпросът
на Исус към слепите (Мат. 9:28). Те прогледнаха благодарение
на вярата си. Ние трябва да се позоваваме на личността на Исус
(Деян. 3:16), защото Той има власт над стихиите, демоните, бо-
лестите и дори над смъртта. Използвайте авторитета на Не-
говото име (Деян. 19:11; 3:6-8). ДръЖте се здраво за Бога и не се
пускайте. Вършете неотклонно нещата, за които Неговата во-
ля е недвусмислено показана в Словото. Изискайте победата за
неща, засягащи обстоятелствата в Живота ви, когато чувст-
134

Barne, че moßa u е НегоВата Воля, а не само Ваше Желание. По то-
зи начин ще използвате ефективно оръЖието на Вярата.
ОръЯшето на Словото
„Вземете... и меча на Духа, който е БоЖието слоВо" (Ефес. 6:17).
Чрез СВоята действена и ЖиВотВорна сила то е В състояние да
проникне дълбоко В духа и душата (ЕВр. 4:12). То изпитВа сък-
роВените мисли и Желания на чоВешкото сърце. То е като огън
В устата на БоЖиите пророци и изгаря човека като дърВо (Ерем.
5:14). То е като чук, който разбиВа скали (Ерем. 23:29). То е Бо-
Жията сила за спасение (Рим. 1:16). То принася плод, когато е по-
сято Върху добра почВа (Марк 4:14-20). То извършва moßa, за ко-
ето Бог го е изпратил (Исая 55:11). То не моЖе да бъде унищо-
Жено или обезсилено Въпреки Всички опити на хората (Йоан
10:35). Нито една букВа, нито един знак няма да отпадне от не-
20, докато то не изпълни целта си (Мат. 5:18). БоЖието слоВо
моЖе да gaßa ЖиВот, да поддърЖа ЖиВота и да унищоЖаВа Жи-
Вота. То наистина е едно страшно оръЖие.
СВетото писание е цялото писано БоЖие слоВо. МоЖем да го де-
финираме като откровение на БоЖиите мисли, за което Бог сам
е Вдъхновил избрани хора (2. Тим. 3:16). По принцип БоЖието сло-
Во моЖе да дойде и чрез устата на пророци (1. Сол. 2:13) или чрез
хора, които с пълномощието на СВетия Дух тълкуват писано-
то СлоВо. Но Винаги трябВа да се проверява дали такоВа слоВо
съотВетстВа на Библията (Деян. 17:11).
1- Как действа БоЖието слово? То действа по свръхестествен
начин, който излиза извън рамките на нашето разбиране. Не-
говото действие не се основава на магия, а на Живот, тъй ка-
то Бог е източникът и авторът на Словото. Когато един
грешник, който чуе Благата вест, бива изобличен в грях и се
обръща към Бога, това е истинско чудо (Йоан 8:9; 16:8). РаЖ-
дането на ноВия Живот става чрез действието на БоЖието
слово, а не чрез човешко говорене (1. Петр. 1:23; Яков 1:18).
Истината на Словото е тази, която ни освобоЖдава от роб-
cmßomo на греха. Когато някой биВа очистен от морална не-
чистота, moßa се дълЖи на първо място на действието на
135

БоЖието слово (Йоан 15:3; Ефес. 5:26). Когато мъЖе и Жени
биват осветени за БоЖието дело, това става чрез БоЖие-
то слово (Йоан 17:17). ДаЖе неЖиви предмети се освещават
чрез него (1. Тим. 4:5). Кое ни дава светлина и ни показва пъ-
тя? Това е БоЖият светилник - Словото (Пс. 119:105,130).
Коя е най-добрата храна дори и за съвсем млади вярващи? То-
ва е БоЖията храна за душата (1. Петр.2:2; 1. Кор. 3:1-2). От-
къде идва смелостта ни в трудни времена? Словото от Не-
говата уста ни подкрепя (Рим. 15:4; 1. Сол. 4:18).
2. Как да използвам ефективно Словото? Никой не моЖе да бъ-
де честен спрямо себе си и другите, ако не зачита и не след-
ва това, което учи Словото (Ефес. 6:6; Йоан 14:15,21). Ако
гледате на Библията действително като на БоЖие слово, ще
я цените повече от храната си (Йов 23:12). Ще се храните
всеки ден от нея и ще й се радвате. Ще се възползвате от ней-
ните обещания, вместо да запаметявате информация (Рим.
4:20-21). Ще размишлявате ден и нощ над него (Ис.Нав. 1:8).
Ако разбирате, прилагате и действате според това, което
Духът ви учи чрез тази книга, ще започнете да използвате
правилно оръЖието на Словото. Сърце, което е преизпълне-
но с БоЖието слово, е най-добре подготвено за всичко. Мно-
го полезно в това отношение моЖе да бъде ученето наизуст.
Както един добър войник познава и използва оръЖията си, та-
ка и духовният войник трябва умело да използва БоЖието сло-
во срещу враговете си (Лука 4:1-13). Той трябва да прибягва до
него в разговори с вярващи и невярващи. Със Словото моЖем
да оборим нездравото учение и да разпространяваме здравото
(Turn 1:9). МоЖем да подкрепяме изтощените, когато има нуЖ-
да (Исая 50:4). Но преди всичко останало ние искаме да посеем
Евангелието във възмоЖно повече сърца на невярващи хора
(Исая 32:20). Ние искаме там, където е възмоЖно, да разпрост-
раняваме материали, съдърЖащи словото. Трябва да подраЖа-
ваме на Господа, когато Той се изправи срещу Сатана с власт-
та на Словото.
136

ОръЖието на молитвата
„Молете се ß Духа на Всяко Време с Всякаква молитВа и молба,
бодърстВайте с неуморно постоянство и молби за Всички cße-
тии" (Ефес. 6:18). „Непрестанно се молете" е БоЖия заповед (1.
Сол. 5:17). Дори за Бога е учудващо, когато вярващите се отна-
сят небреЖно към молитвите си за другите (Исая 59:16). Про-
рок Самуил знаеше, че е грях да престане да се застъпва пред Бо-
га за своя народ (1. Царе 12:23). В Своя земен Живот Господ Исус
показа постоянната Си зависимост от молитвата. Тя е тол-
кова ваЖна, че Той продълЖава това Си слуЖение и в небето
(Евр. 7:25; Рим. 8:34).
1.	Как действа молитвата? Има няколко учудващи обещания
на Бога по отношение на молитвата. „Ако поискате нещо в
Мое име, ще го направя" (Йоан 14:14). Тези и подобни стихо-
ве не бива да се отделят от условията, които Бог поставя
на други места в Словото Си. Ето някои от тях: да се молим
в името на Исус (Йоан 14:13) и по БоЖията воля (1. Йоан.
5:14). Необходими са още истинска вяра (Марк 9:23) и лична
чистота (Пс. 24:3-4). Бихме могли да наречем тези условия
закони или правила за резултатна молитва.
Молитвата е разговор с Бога. Тя не съдърЖа само молби. Тя
Вкл1очва поклонение, благодарност и изповядване на греховете.
В молитвата, изглеЖда, действа една невидима духовна сила.
Нека да си припомним Мойсей, който дърЖеше вдигнати ръце-
те си за молитва, за да доведе израилтяните до победа над ама-
личаните (Изх. 17:11-14), или сблъсъка на духовните сили, кои-
то Вокзват помеЖду си (Пс. 18:4-10).
2.	Как да се моля ефективно? Ние все още имаме нуЖда Господ
да ни учи да се молим (Лука 11:1). Без съмнение moßa Вклкзч-
ва както разбирането на необходимостта от молитва във
всички обстоятелства, така и начина, по който трябва да
се молим според БоЖията воля. Ние трябва да бъдем убеде-
ни, че молитвата е неотменна съставна част от нашия Жи-
вот и че трябва да се молим упорито. По-ваЖно е да се мо-
лим редовно, отколкото да разглеЖдаме теоретично тема-
та в подробности.
137

Заключение
Добрият Войник не биВа да забраВя, че трябВа да е постоянно
готоВ да посрещне атаките на Врага. Ние трябВа да Владеем
оръЖията си и непрекъснато да ги използваме. Нашите главни
противници не са от Видимия сВят. ЗатоВа и нашите глаВни
оръЖия не са материални, cßemcku или плътски. Нито една зем-
на армия не би разчитала предимно на Вяра, молитва и БоЖие-
то слоВо. Войната е опасна и както В другите войни, В нея също
ще има Жертви. ТъЖно е, когато вярващи трябва да напуснат
ранени бойното поле поради собствените си грехове и неверие.
По-лошо е, когато те биват осакатени или даЖе изгубват Жи-
вота си, така че не могат повече да участват в сраЖението.
Господ казва, че Той ни е направил повече от победители. Той ни
е дал всичко необходимо за Живота в правда. На кръста Той по-
беди най-големите ни врагове. Той е винаги с нас, за да ни води
към победата, когато Го следваме. Той се е погриЖил за всичко,
за да ни направи победители. След като знаем това, трябва
еЖедневно да използваме духовните си оръЖия в продълЖител-
ната война, докато се приберем при Господа.
138

УЧЕБНО РЪКОВОДСТВО КЪМ ЛЕКЦИЯ 11
ДухоВната Война при ученичеството
1. Прочетете Ефес. 6:10-18. Защо според Вас В този пасаЖ на-
шите трудности тук, на земята, са сравнени с Война? Обос-
ноВете отгоВора си със собстВените си наблкздения и със
Словото.
2. Ефес. 6:11 ни напътстВа да се облечем с БоЖието ВсеоръЖие,
тоест цялото, пълното Въоръжение. Kakßo се има пред Вид
под moßa u kakßo ВклкмВа то?
3. Опишете kakßo разбирате под понятието Вяра.
4. Kakßo Ви е Възпрепятствало ß миналото, а моЖе би и сега,
да Водите такъВ ЖиВот на Вяра? Kakßo моЖете да предпри-
емете срещу moßa?
139

5. БоЖието слоВо е наречено меч на Духа (Ефес. 6:17). Как дейс-
mßa Словото ВъВ Вашия личен християнски ЖиВот? Дайте
конкретен отговор. Прочетете Пс. 119:11,105; Ис. Haß. 1:8;
Езра 7:10; Йоан 15:3.
6. Използвайте следните cmuxoße, за да обясните как и защо
СлоВото трябВа да се използва при евангелизирането: 1.
Петр. 1:23; Рим. 1:16; Исая 55:11. Как бихте могли да прило-
Жите moßa В Живота си?
7. Даниил беше човек на молитвата и с това е пример за нас.
Помислете върху прочутата му молитва в Дан. 9. Как бих-
те могли да пренесете наблк>денията си над тази молитва
върху своя Живот?
Какво научихте от списъка с условията за чута молитВа, ко-
ето конкретно Веднага бихте прилоЖили в Живота си?
140

ЛЕКЦИЯ 12
ЖертВоготоВният ЖиВот на ученика
„Спомняте ли си щедростта на Исус Христос към нас, Който
е Господ на Всички ни? Той бе неописуемо богат, но заради Вас
стана беден, за да станете Вие богати чрез НегоВата бедност"
(2. Кор. 8:9, по Филипс). Когато Вечният БоЖи Син Влезе ВъВ Вре-
мето, за да бъде роден от Мария, Той наистина се отказа от ця-
лото богатство, целия блясък и Величие, които от Вечността
имаше при Отца (Йоан 17:5). Той ocmaßu Всичко, което прите-
Жаваше, „ограби Себе Си, като Взе образа на слуга и стана подо-
бен на чоВеците" (Филип. 2:7).
Той поЖела да бъде роден В бедното семейство на един занаят-
чия, и така Архитектът на Вселената стана дърводелец В една
работилница. Хората от града чуха пророчеството на Исаия за
мисията на очаквания Месия от устата на ЙосифоВия син: „Ду-
хът на Господа е на Мен, защото Ме е помазал да благоВестя-
Вам на бедните" (Лука 4:18). Милиони хора, които никога не би-
ха получили достъп до един царски палат, намериха пътя към
Човека, Който бе роден В ясли. Един кандидат-ученик беше дос-
та разочарован от начина, по който Исус отвърна на предложе-
нието му да Го последва. „Лисиците си имат леговища и небес-
ните птици - гнезда, а Човешкият Син няма къде глава да под-
слони" (Мат. 8:19-20). Висейки на кръста, Той набл!одаваше Вой-
ниците, които хвърляха Жребий за последното Му земно прите-
Жание - Неговата дреха. Когато не Му остана нищо материа-
лно, което да даде, Той даде Живота Си (Йоан 19:23-24,30).
ЖертВоготоВният Живот е разумно богослужение
Апостол Павел ни моли „да представим телата си за ЖертВа
ЖиВа, сВята, благоугодна на Бога, което е нашето разумно слу-
Жение" (Рим. 12:1). Основанието за тази молба са БоЖиите ми-
лости. Те се виЖдат най-ясно в делото на спасението, чрез ко-
ето Бог изкупи бедните, виновни, справедливо осъдени, безпо-
мощни изгубени грешници чрез Своя възл1обен Син, Който умря
141

на кръста за нас. По този начин Той ни осбободи от Властта
на греха и присъдата на закона. След като ни примири с Бога чрез
смъртта Си, сега Христос ни спасява чрез Своя Живот, като
продълЖава В молитВа да се застъпва за нас на небето. На земя-
та Светият Дух ни придруЖава като БоЖии наследници по пъ-
тя ни към слабата. Бог не поЖали СобстВения Си Син. В свет-
лината на тази Велика милост най-разумното, което моЖем да
направим, е да бъдем една ЖиВа ЖертВа за Бога. Възхитен от ло-
гиката на Голгота, мисионерът К. Т. Стъд Възкликна: „Ако
Исус Христос е Бог и е умрял за мен, то не моЖе да има доста-
тъчно голяма ЖертВа, която да Му принеса."(1)
Ние, християните, казваме за тази разумна ЖертВа:
„Ако цялата природа ми принадлеЖеше, moßa би било твърде
малка ЖертВа. Една толкоВа прекрасна, толкоВа боЖествена
лк)бов изисква моята душа, моя Живот и цялото ми същество!"
(Исак Уотс)
„На Тебе отдавам Живота си и всичко, което съм и което имам.
Ти ме изкупи напълно, защото умря за мен, затова ме приеми ка-
то Жертва." (Анна Ничман)
Дали сме готови за самоЖертва така, както пеем В песните си?
ЖертбоготоВният Живот означава да похарчим
всичко и да бъдем похарчени
ПаВел ясно изрази мисълта за самоЖертВата, пишейки на корин-
тяните, че с голяма радост би похарчил всичко и би искал сам
да бъде похарчен за техните души (2. Кор. 12:15).
1. Да похарчим Всичко. Павел използва за пример финансовата
Жертва, която много родители правят за децата си (2. Кор.
12:14-15). За тях не е нещо необичайно да понасят лишения за-
ради образованието или лечението на децата си. Други са се
отказали от много радости, за да им купят къща или кола.
Господ Исус ни гарантира, че всяка ЖертВа В НегоВо име ще
бъде Възнаградена многократно (Мат. 19:29). ПаВел говори
за доброволно избраната бедност на Господа, разказвайки за
142

самопоЖертвователните дарения на македонската църкВа:
„защото свидетелствам, че те дадоха доброволно според
възмоЖностите си и дори над възможностите си" (2. Кор.
8:1-3,9). Това е „благоуханна миризма, Жертва приятна, бла-
гоугодна на Бога" (Филип. 4:18).
2. Да бъдем похарчени. Ние казваме, че си заслуЖава да използ-
Ваме нещо за тази или онази цел, ако стойността на задача-
та или личността onpaßgaßam Жертвата. Това е разсъЖде-
нието, което леЖи в основата на ЖертВоготовния Живот.
ЗаслуЖава ли тази задача или тази мисъл моите усилия или
моята Жертва? Очевидно Павел е смятал, че дори неблаго-
дарните коринтяни са заслуЖавали това. Павел, Сила и Ти-
мотей показаха самопоЖертвователната си лкзбов към со-
лунците чрез готовността си „да им предадат не само Бо-
Жието благовестие, но и своите души" (1. Сол. 2:8). Епафро-
дит рискува Живота си за делото на Господа, помагайки са-
моотверЖено на Павел в нуЖдата му (Филип. 2:29-30). Прис-
кила и Акила не се поколебаха да сторят същото (Рим. 16:3-
4). Павел гледаше спокойно смъртта в очите. Той не знаеше
кое да предпочете - смъртта или Живота, Желаеше само по
единия или по другия начин да прослави Христос. За него да
Живее означаваше да слуЖи на другите заради Христос. Той
изрази това така: „защото Животът за мен е Христос, а
смъртта - придобивка" (Филип. 1:21). Доста хора са си зада-
вали въпроса: „Готов ли съм да умра за Христос?" Но по-съ-
щестВеният въпрос е: „Готов ли съм да умра за себе си и да
Живея за Христос, като слуЖа на другите?" Ако Животът
за мене е Христос, ще бъда ли готов да умра за Него, когато
дойде времето за това? Един от църковните отци беше ка-
зал: „Мъченикът умира само ВеднъЖ за своя Господ. Пасти-
рът умира стотици пъти за овцете си." Вие Жива Жертва
ли сте? Животът ви доказва ли, че сте готови да принесе-
те себе си като Възлияние на Господния олтар?
Финансовата Жертва е заповядана на ученика
„И така, ако някой от Вас не се отрече от всичко, което има,
не моЖе да бъде Мой ученик" (Лука 14:33). Исус тъкмо беше при-
зовал мноЖестВата да пресметнат цената на ученичеството
143

u ga решат дали са съгласни безуслоВно да Го следВат (cm. 28-
32). Ученикът трябва да е наясно, че следването моЖе да му
струВа всичко! Това моЖе да стане по различни начини. Напри-
мер много християни „радостно посрещаха разграбването на
имота си" (Евр. 10:34). Лишаване от наследство, загуба на ра-
ботното място или напразно чакане на повишение често са би-
ли последица от изповядването на Този, Който е презиран от
човеците. Други са били призовавани към слуЖение, което е изис-
квало от тях да напуснат работата, дома и дори семейството
си, за да последват Христос (Марк 1:16-20; Лука 5:11,27-28; Мат.
19:29). Други пък са прославяли Господа, без да се стига до горес-
поменатите Жертви. Призивът на нашия Господ е ясен: „Не си
събирайте съкровища на земята, където молец и ръЖда ги
разяЖдат и където крадци подкопават и крадат; а събирайте
си съкровища на небето" (Мат. 6:19-20). „Продайте имота си и
давайте милостиня; направете си кесии, които не овехтяват,
непреходно съкровище на небесата, където крадец не се приб-
лиЖава, нито молец изяЖда" (Лука 12:33). Трупането на имоти
и спестявания „за черни дни" е непокорство спрямо БоЖието
слово. Бог, Който единствен заслуЖава нашето доверие, позна-
ва склонността на сърцата ни да търсим сигурност в матери-
ални неща и да разчитаме на богатства. Сърцето на ученика
трябва да бъде в небето, а не В банковия сейф.
Някои не са съгласни с буквалното тълкуване на горния пасаЖ.
Следните разсъЖдения доказват, че Господ е имал предвид точ-
но това, което е казал:
1.	Примерът на Господа. Той се отказа от всички Свои небесни
притеЖания и не спестяваше нищо по време на земния Си Жи-
вот. Исус проповядваше това, което Живееше, и очаква от
Своите ученици същото. „Ученикът не е по-горен от учите-
ля си, нито слугата е по-горен от господаря си" (Мат. 10:24).
Това е подтикнало Георг Мкмер да каЖе: „Не подобава на слу-
гата да се стреми към богатство, чест и слава в този свят,
в който неговият Господар беше беден, униЖен и презрян."(2)
2.	Похвалата на Господа. Исус похВали постъпката на бедната
Вдовица, която пусна две медни монети В съкровищницата.
„Истина ви казвам, че тая бедна вдовица пусна повече от
144

всички; защото всички тия пуснаха в даровете (за Бога) от
излишъка си; а тя от немотията си пусна цялото си
препитание, което имаше" (Лука 21:3-4). Защо Той не протес-
тира срещу това лекомислие, ако не би трябвало да приема-
ме буквално думите Му?
3.	Реакцията на учениците. Неговите ученици Го разбраха бук-
вално. Петър каза: „Ето, ние оставихме всичко и Те послед-
вахме." Господ му отговори: „Всеки, който е оставил къщи...
или ниви заради Моето име, ще получи стократно" (Мат.
19:27,29).
4.	Реакцията на първите християни. Пламенната млада църк-
ва в Ерусалим доказа, че приема думите Му буквално (Деян.
4:32-37). Похвалата на Павел към църквите в Македония за-
ради самопожертвователните им дарове е в същата насока
както похвалата на Господа към бедната вдовица, защото
те всички дадоха въпреки бедността си (2. Кор. 8:1-5; Лука
21:3-4).
5.	Учението на апостолите. След като Павел предупреди Тимо-
тей за опасностите, които крие богатството, той посъ-
ветва богатите „да богатеят с добри дела, да бъдат щед-
ри, съчувствителни, да събират за себе си имот, който ще
им бъде добра основа за вбъдещето". Павел поучаваше вяр-
ващите да се задоволяват с това, което е необходимо за жи-
вота: храна, облекло и покрив над главата (1. Тим. 6:7-10; 17-
19). Предупреждението на Яков по този въпрос може да се
обобщи с едно изречение: „Горко на богатите!" (Яков 5:-6; Лу-
ка 6:24).
6.	Реакцията на лЬбовта. Когато богатият младеж твърде-
ше, че обича ближния като себе си, Исус му отговори: „...про-
дай имота си и дай на бедните; и ще имаш съкровище на не-
бесата; и ела и Ме следвай" (Мат. 19:21). Ако бедността и
мизерията на някои братя и сестри и мисълта, че повече от
половината човечество не е чуло Евангелието и че стотици
милиони страдат от недохранване, не ни води към жертво-
готовен начин на живот, то „как обитава в нас Божията
л!обов?"(1. Йоан. 3:17).
145

Учението на нашия Господ понякога е наричано „теЖко учение",
защото то amakyßa широко разпространения материализъм и
алчността. Скептикът би следвало да докаЖе, че тези учения
не трябВа да се приемат буквално. Той трябва да намери отго-
Вор на следните Въпроси: КакВо Всъщност е имал пред Вид Исус?
Дали моето неЖелание да се подчинявам на Неговите запоВеди
моЖе да ugßa от лк>бовта и предаността ми към Христос? Все
още никой не е намерил алтернатива на буквалното тълкува-
не, която да се основава на сериозно изследване на Библията.
Вместо това мъдрите от света се позовават на собствената
си мъдрост и ум и осмиват привидната глупост на покорните
последователи на Господ Исус. БоЖият отговор на сребролк>б-
ците от първи Век беше: „Онова, което се цени Високо меЖду чо-
Веците, е мерзост пред Бога" (Лука 16:14-15). Християни, кои-
то трупат богатствата на този свят за себе си и децата си,
приличат на човека, за когото Господ каза: „Глупако!" (Лука
12:13-21).
Жертвоготовният Живот на практика
Мисионерът А. Н. Гроувс беше олицетворение на самопоЖерт-
вователния Живот на един истински ученик. Неговото мото бе-
ше: „Работи упорито, изразходвай малко, давай много, и всичко
за Христос."(3)
1.	Работи упорито. Павел показа на старейшините от Ефес от-
рудените си ръце, с които изкарваше прехраната за себе си и
за помощниците си. Той каза: „С всичко ви показах, че като
се трудите така, трябва да подкрепяте слабите" (Деян.
20:34-35). Той предупреди немарливите в Солун „да работят
тихо и да ядат своя хляб" (2. Сол. 3:12). Ученикът трябва да
е прилеЖен и упорит в работата си и да осигурява прехрана-
та за себе си и семейството си.
2.	Изразходвай лшлко. Чрез своите изисквания светът около
нас иска да ни налоЖи собствените си мащаби (Рим. 12:2). На-
чинът на Живот на ученика обаче трябва да се определя от
духовното познание, а не от обществения натиск. Господ
осъЖдаше прахосничеството (Йоан 6:12). Неговият намест-
146

ник трябва ga устои на изкушението ga npaxocßa парите Му
В излишни покупки и ненуЖен лукс. За пестелиВия начин на Жи-
Вот са характерни планиране, пестелиВо Водене на домакин-
ството, обмислени покупки и самоограничение.
ПаВел обясни заповедта на Господа да оставим Всичките си бо-
гатстВа (Лука 14:33). Ние трябВа да се научим „да се стараят
В добри дела (занимание с честен труд), запосрещане на необхо-
димите потребности, за да не бъдат безплодни" (Turn 3:14). Ос-
Вен moßa трябВа да бъдем доволни, когато имаме храна и об-
лекло (1. Тим. 6:8). Исус гоВореше за еЖедневния хляб и едно мяс-
то, където да подслоним глаВата си. Дейвид ЛиВингстоун бе-
ше казал: „Аз съм решен да не притеЖавам нещо, което няма ни-
що общо с БоЖието царство."
Понякога твърде крайни изказвания хвърлят сянка върху Жер-
твоготовния Живот и предизвикват отрицателна реакция у
братята и сестрите. Някои се питат дали един вярващ тряб-
Ва да се застрахова. В края на краищата тези, които най-напред
търсят БоЖието царство, имат най-добрата застраховка
(Мат. 6:33). Най-добрият отговор би бил: „Нека ви бъде според
Вярата Ви" (Мат. 9:29). Други питат дали един истински ученик
моЖе да притеЖаВа къща. Разбира се,той също трябва някъде
да Живее и купуването на къща понякога е най-добрата инвести-
ция на парите, които Господ ни е поверил. МоЖе ли един ученик
да притеЖава кола? МоЖе би той се нуЖдае дори от две коли.
Ученикът трябва да си зададе въпроса: „Имам ли нуЖда от mo-
ßa?" Всички се нуЖдаем от определени неща и Бог знае това.
Мнозина се нуЖдаят от специално облекло, скъпо образование,
транспортни средства или капитал за бизнеса си.
Всичко това се свеЖда до следния основен въпрос: Какво е нео-
бходимо? Нашият Отец знае от какво имаме нуЖда и ни даря-
Ва изобилно с всякакви блага (Мат. 6:32; 1. Тим. 6:17). Въпреки
moßa не биВа да се заблуЖдаВаме. Мамонът (богатствата) сам
по себе си е неправеден и моЖе да завладее Живота ни (Лука 16:9-
И; Мат. 6:24). Богатството е измамно (Мат. 13:22). Много кан-
дидат-ученици, които са обърквали собствените си Желания с
действителните си нуЖди, са били въвличани в луда надпревара
и печалбарство. Техният Живот е един безкраен лов за още и
147

още. Някои go makaßa степен са си Втълпили, че трябВа да пос-
троят къща, да карат определена марка кола или да достигнат
определен стандарт на ЖиВот, че за moßa са пожертвали сВобо-
дата си да слуЖат на Господа, поемайки големи финансови за-
дълЖения и дълги часове извънредна работа. Те слуЖат на Ма-
мона и са пренебрегнали първенството на Бога в Живота си
(Мат. 6:24). Други, които не искат да Живеят според това уче-
ние, се крият зад примера на някои богати братя и сестри, кои-
то обичат Господа и които Той е употребил по чудесен начин за
благословение на други. Не е наша работа да съдим другите. Бог
сам дава напътствия на богатите (1.Тим. 6:17-19).
Нека не забраВяме, че В НоВия Завет Павел е представен като
пример. След като упрекна коринтяните, че Живеят като царе
преди да е настъпило БоЖието царство, той ги напътства да
следват неговия пример и в крайна сметка примера на Христос,
Който заради тях стана беден (1. Кор. 4:6-14; 11:1). ПаВел каз-
ва, че пише това, за да предупреди вярващите, а не за да ги зас-
рами.
Въпреки че тези принципи са ясни и недвусмислени, всеки ученик
трябва да провери ЖиВота си пред Господа. Ученичеството е
доброволно, то е повик на сърцето (Мат. 6:21-24). Принципите
в БоЖието слово имат широк спектър на лично прилоЖение спо-
ред различните Житейски обстоятелства.
3. Давай много, и всичко за Христос. Жертвоготовният хрис-
тиянин не само ще устои на Желанието да Живее за себе си и
да трупа земни богатства, но даЖе ще изпрати предварител-
но целия си имот на небето. Той ще инвестира колкото се
моЖе повече от това, което не се вклктВа ß необходимото
(оправдани нуЖни задълЖения към себе си и семейството си),
в делото на Господа. Мнозина са си създали приятели чрез
неправедното богатство, финансирайки доброволно заради
Исус евангелизаторска работа, литература, християнско
възпитание или помощи за нуЖдаещи се (Лука 16:8-9). Те са
се научили да виЖдат сигурността си не в земни богатства
или инвестиции, а във връзката си с един Баща, Който поз-
нава всяка нуЖда. Те Му се доверяват и за непредвидимите
събития (Turn 3:14; Мат. 6:19-34).
148

Наградата за Жертбоготобния Живот
„И Той Вдигна очи към учениците Си и каза: БлаЖени сте Вие,
бедните, защото е Ваше БоЖието царстВо" (Лука 6:20). Този
стих не биВа да се бърка с блаЖенствата В ПропоВедта на пла-
нината. Той обещаВа благословения за тези, които „заради Чо-
Вешкия Син" (cm. 22) Водят Живот, изпълнен с ЖертВи. Ето ня-
кои от големите награди, които очакВат ЖертВоготоВните
ВярВащи сега и В бъдеще:
1.	Съкровища на небето. Водейки Жертвоготовен ЖиВот, уче-
ниците стават богати В Господа. Те не могат да Вземат аб-
солютно нищо със себе си, но могат да „събират за себе си
добра осноВа за В бъдеще, за да сграбчат истинския ЖиВот"
(1. Тим. 6:7,19; Лука 12:21,33; Мат. 6:20).
2.	Разбиране. Ученикът с „чисто око" и с единственото Жела-
ние Бог да бъде на пърВо място В Живота му, има здраво раз-
биране за Живота. Цялото му същество е изпълнено със
светлина. По съвсем друг начин стоят нещата при човека
със зло око, който се вглеЖда и в двата свята (Мат. 6:22-23).
3.	Свобода за слуЖение на Бога. Борбата меЖду материализма
и Бога в нашия Живот не моЖе да завърши наравно. Единият
или другият ще стане наш господар. Не бива никога да поз-
воляваме да бъдем завладени от парите (Мат. 6:24). Жерт-
воготовният Живот дава свобода.
4.	Задоволяване на потребностите ни (Филип. 4:19). Бог не се е
задълЖил да изпълни всички наши Желания, но Той е обещал
да задоволи всичките ни потребности, ако Живеем за Него.
5.	Ефективна молитва. „Но ако Бог така облича полската тре-
ва... няма ли много повече да облича Вас, малоВерци?" (Мат.
6:30). Маловерците сами ограбват радостта си да Живеят
чрез вяра. Те търсят сигурност в земните си богатства, но
всъщност тази сигурност е лъЖовна. Независимостта е пъл-
на противоположност на вярата. Ако моЖем сами да изпъл-
ним молитвите си за другите, сме заплашени от лицемерие.
149

Ако Животът ни не протича В постоянна зависимост от Бо-
га, молитвите ни cmaßam повърхностни и безжизнени.
6.	Най-доброто за децата ни. Родители, които се учудват, за-
що децата им са поели по погрешен път Въпреки детските
часове, неделното училище, християнските Ваканционни ла-
гери и Всичко останало, което са им дали, няма защо да тър-
сят дълго отговора. Причина за това вероятно е собствени-
ят им начин на Живот и техните приоритети. Никак не е за
учудване, че децата отиват в света, ако родителите не се
различават от „светските човеци, чийто дял е в тоя Живот
и чийто корем пълниш със съкровищата си; които са насите-
ни с чада и останалия си имот оставят на внуците си" (Пс.
17:14). Дете, израснало в материалистично християнско се-
мейство, не би могло да преЖивее тази катастрофа. Разгле-
дайте благословенията, които Бог е обещал на тези, които
Му се боят, и на техните деца (Пс. 112:1-3; 128:1-4).
7.	Разпространение на Евангелието. Ако християните Живееха
Жертвоготовен Живот, това би довело до големи успехи в
световната еВангелизация. ЖертВоготовният Живот има
голямо въздействие върху тези, които не познават Господа,
защото навсякъде в религиозния свят те виЖдат неща, кои-
то ги настройват цинично. Освен това духовната ни сила
расте чрез молитвата и свидетелстването.
Закл1очение
Помислете каква милост ни е оказал Бог, като е дал за нас Соб-
ствения Си Син. Какъв невероятен дар! Насочете вниманието
си към добротата на Господ Исус, Който поЖертва Себе Си за
нас. Размишлявайте за ясното и недвусмислено учение на Госпо-
да за самоЖертвения Живот, който Той ни показа и на дело. Тук
се прибаВя и примерът на първите християни, които последва-
ха тези непопулярни учения с цялото си сърце. Премислете пос-
ледствията за вечността от един такъв Живот. Как ще реаги-
рате вие на всичко това? Ще станете ли едни от тези, които
оставиха всичко, за да Го последват? МоЖете ли искрено, от
цялото си сърце да запеете:
150

„Вземи зкиВота ми, Исусе.
На Тебе го предабам аз,
среброто и златото ми Вземи Ти
и научи ме да ЖиВея като Теб!"
Франсиз ХаВергал
(превод от немски)
1.	Norman Grubb: CT. Srudd, Kein Opfer zu gross, Brunnen Verlag, Giessen 1982;
2.	Georg Mueller, цитиран от W. MacDonald В „Истинско ученичество"
3.	A. N. Groves, Seid nicht besorgt - Das Glueck eines abhaengigen Lebens, CLV,
Bielefeld 1988.
151

УЧЕБНО РЪКОВОДСТВО КЪМ ЛЕКЦИЯ 12
ЖертВоготоВният зкиВот на ученика
1. Kakßo обобщение мозкем да напраВим за ЖиВота на нашия
Господ от Мат. 8:20 и 2. Кор. 8:9?
2. Kakßo научаВаме за ЖертВоготоВния ЖиВот от следните
стихове:
Мат. 19:21
Мат. 19:27
Лука 12:16-34
Лука 21:3-4
Деяния 2:44-45
153

Деяния 4:32-37
1. Тим. 6:8
Филип. 2:20.21
Обобщете резултатите:
3.  Сравнете последиците от един егоистичен и един Жертво-
готобен ЖиВот:
стихове	егоистичен	ЖертВоготовен
Мат. 6:20
Мат. 6:22-23
154

Mam. 6:24
Лука 6:20
Лука 18:24-25
ЯкоВ 2:5
Обобщете резултатите:
4. В Мат. 6:19 преходността на притежанието се илк>стрира
с помощта на три симВола: молецът (изяЖда moßa, което
се употребява рядко), ръЖдата (разяЖда moßa, което има Ви-
сока стойност) и крадците (moßa се отнася за нещата, кои-
то другите непременно биха искали да притеЖаВат). Kakßu
Въпроси бихте могли да си зададете, за да установите дали
нарушавате тези принципи по отношение на БоЖието царс-
mßo?
155

5. Как бихте коригирали начина си на зкиВот ß резултат на та-
зи лекция? Как смятате да извършите тези промени?
156

ЛЕКЦИЯ 13
Изграждането на характера
при ученичеството
Една от причините за красотата и слабата на чобека при него-
вото сътворяване беше, че той беше създаден по „БоЖия образ
и подобие" (Бит. 1:26-27). Той беше моралното и духовно подо-
бие на Бога. Грехопадението изкриви този образ и го отдалечи
от идеала. БоЖията Воля е да го възстанови в Своите спасени
хора и Той иска да започне делото Си още тук и сега. В това се
състои нашето предопределение. „Защото, които предузна, тях
и предопредели да бъдат съобразни с образа на Неговия Син"
(Рим. 8:29). „Но дори да тлее нашият външен човек, пак вътреш-
ният всеки ден се подновява" (2. Кор. 4:16). Новият човек се под-
новява „в познание по образа на Този, който го е създал" (Колос.
3:10). Това изисква съдействие от наша страна. „А облечете се
с Господ Исус Христос" (Рим. 13:14). „И не бъдете съобразни с
тоя свят, а се преобразявайте чрез обновяването на ума си"
(Рим. 12:2). Целта на апостол Павел в слуЖението му беше да
представи „всеки човек съвършен В Христа" (Колос. 1:28).
БоЖието действие Във всички обстоятелства от Живота ни,
някои от които са трудни или дори трагични, моЖе да разбе-
рем най-добре, когато Винаги имаме пред очи целта на това
действие. Днес тя е оформянето на Христовия характер в нас
и подготовката ни за вечността. От това следва, че трябва да
отделим голямо внимание и на тази тема при възпитаването
на ученици. Ние моЖем по-добре да съдействаме за растеЖа им,
когато се молим заедно с тях, когато споделяме какво ни въл-
нува, на какво ни учи Бог и когато им помагаме при изпълнение-
то на задачите и слуЖението им. Господ Исус ни е спасил. Този
факт трябва да има за следствие изграЖдането на Неговия ха-
рактер в нашия Живот. Ето защо апостол Павел се молеше
Христос да се изобрази във вярващите (Галат. 4:19).
157

Средства и мотивация за изграждането на характера
Често сме склонни да Вярваме, че характерът е нещо, което по-
лучаВаме по рождение, и че той не се променя. Често се чуВа: „Та-
къВ съм си и moßa е!" Други смятат, че единствено СВетият
Дух е отгоВорен за развитието на характера ни, а ние самите
нямаме нищо общо с moßa. Toßa мнение пренебрегва Всички сти-
хове, които ни наставляват и апелират към Волята ни да съ-
дейстВаме на Бога В НегоВото дело В нас. Ако Всичко заВисеше
от Бога и ние не бяхме отговорни за това, тогава Всички Вяр-
ващи щяха да бъдат изключително духовни. Очевидно това не
е така.
Тези, които водят свят Живот, праВят това по свое собстве-
но желание. ТакиВа хора много обичат Господа и за да Му се ха-
ресат, искат да направят всичко, към което ги подтиква Не-
говата лк)бов (2. Кор. 5:14). Те Му се възхищават и искат да бъ-
дат като Него, като Му подражават (Ефес. 5:1). Те са подража-
тели и на Вярващите, които живеят като Него (1. Кор. 11:1; 1.
Сол. 1:6). Те жадуват за Господа и копнеят за по-дълбоко обще-
ние и познание на Бога. Тяхната нагласа и техните дела се от-
личават доста от тези на повечето посетители на богослуже-
нията. Има хора, които просто са доволни, че са спасени и че
ще отидат на небето. На тях им стига, че всичко в църквата
върви добре и че могат, както обикновено, да участват в ней-
ните мероприятия. На тях обаче им липсва духовна жизнена си-
ла. Те принасят малък плод, липсВа им Видението за Божието
царстВо и не Водят жертВоготобен живот. Това показва едно
равнодушие към Божието действие в нас и е пречка за изграж-
дането на характера.
Растежът на характера се осъществява чрез Светия Дух в един
отдаден на Бога живот. Бог работи в нас така, че да действа-
ме според волята Му, но ние самите трябва да изработваме спа-
сението си (Филип. 2:12-13). То не е чрез дела (по заслуга), но не-
говата цел са добрите дела (Ефес. 2:10; Turn 3:8). Нашето духов-
но усърдие може да бъде събудено чрез работата на други, кои-
то са посветили живота си да ни служат (Колос. 1:29). Същес-
твува още и единственото по рода си служение на обитаващия
в нас Дух, Който иска да изработи плода на Христовия харак-
158

mep В един предан живот. СтаВа дума за лкзбоВ, радост, мир,
дълготърпение, благост, милост, Вярност, кротост, себеобуз-
дание (Галат. 5:22-23). Ние сме отговорни за moßa, да разпъВа-
ме на кръста плътта си (Галат. 5:24), да Вземем кръста си (Лу-
ка 9:23) и да отдадем живота си за НегоВа прослаВа (Йоан 12:25).
За да изгради характера ни, Бог понякога използва дори изкуше-
нията или злото, което другите ни причиняВат (ЯкоВ 1:3). Тряб-
6а да гледаме на живота си с Божиите очи и с очите на Вярата.
Ако гордостта не ни пречи да позВоляВаме на другите да ни по-
магат, ще ни е много полезно, ако имаме приятел или помощник,
с когото да се молим заедно и пред когото да сме отговорни. То-
Ва е напълно доброВолно и изискВа нашата готоВност спрямо
Бога и нашия партньор.
Характерни черти и цели на изграждането на характера
Причината, поради която В Библията са изброени добри и лоши
качестВа на характера, очевидно е да се насочи Вниманието ни
към съответните цели. Тези изброявания нямат никаква прак-
тическа полза за нас, ако не размишляваме Върху тях, ако не раз-
гледаме живота си в тяхната светлина и не се опитваме да из-
растваме в тези области. Затова ЯкоВ ни припомня, че изкуше-
нията могат да разбият търпението ни и че чакането на Гос-
пода ни помага да изградим упоритост. Плодовете на Духа в Га-
лат. 5 и добродетелите във 2. Петр. 1:5-8 са примери за такива
изброявания. Сред тях са някои важни качестВа на характера,
които многократно се споменават в Писанието. Ако се стре-
мим към тези качества с Божията сила чрез живеещия в нас Дух,
можем да очакваме по-голям напредък в оприличаването ни на
Христос.
1. Жертвоготовната лЬбов. Използваме това обозначение, за
да направим разлика между най-Висшата форма на Божията
лкзбоВ (агапе) от останалите понятия за лкзбовта, които
често се използват. Съчувствието, верността, прошката
и саможертвата на нашия Господ са прекрасни черти на Не-
говата съвършена лк>бов. Той доказа, че лк>бовта е повече от
това, което чувстваме. ШобоВта е moßa, което Вършим.
ШобоВта трябва първо да е насочена към Бога и след това
159

към блшкния (Mam. 22:37-40). Въпреки някои широко разпрос-
транени мнения В Библията няма заповед, която да гласи да
обичаме себе си. Себелк)бието е представено В Писанието
като отрицателно качество на характера (2. Тим 3:2). Имен-
но л1обовта е отличителна черта на ученика на Господ Исус
(Йоан 13:35). Това е една пряка заповед на Христос, насочена
към волята ни, а не към чувствата ни (Йоан 15:12). По л1о-
бовта познаваме дали някой има духовен Живот и тя ни дава
сигурността, че наистина Му принадлежим (1. Йоан. 3:14).
Шобовта ни трябва да е насочена не само към тези, които
ни обичат, но дори и към враговете ни (Мат. 5:44). Това със
сигурност е задача за нашата воля.
Класическото описание на тази лк>бов намираме в (l.Kop. 13:4-
7). Съдържанието би могло да се синтезира по следния начин:
а)	Проявленията на лЬбовта: милосърдие (доброта в дейст-
вие), съчувствие (чувствителност към нуЖдите на другите),
прошка (а не злопаметност), никаква завист, никаква рев-
ност.
б)	Поведението на лЬбовта: търпелива (не избухлива), обмисля
(не е безогледна или необмислена).
в)	Незаменимостта на лЬбовта: не е високомерна, моЖе да се
разчита на нея и, ако е необходимо, е покорна.
Лкзбовта не е нещо, с което моЖем да се „заредим". Тя извира
от един предан Живот и трябва да се упраЖнява. Нашият Жи-
вот трябва да отразява и предава Неговата л1обов. Сами от се-
бе си ние не сме в състояние да обичаме по този начин.
2. Самодисциплина. На латински тази дума е сродна с думата
ученик. Няма ученичество без дисциплина. Тя е част от пло-
да на един изпълнен с Духа Живот (Галат. 5:23). Господ Исус
беше най-дисциплинираният човек, който някога е Живял. Не
бихме могли да си Го представим да прахосва времето Си,
да се колебае по отношение на духовните приоритети или
да Живее в безпорядък. Провалите в Живота обикновено са
причинени от липсата на дисциплина. Ние се нуЖдаем от нея,
160

когато размишляваме, когато говорим, когато трябва да
контролираме плътските си похоти, В молитвения си Живот
и при разпределянето на Времето си. Дисциплината е задъл-
жителна при теЖки изпитания, В преодоляването на труд-
ности и при извършВането на задължения, за които нямаме
никакВо Желание. Решителните действия в такива случаи оз-
начават вземане на кръста или самоЖертва за Бога и за дру-
гите. Самодисциплината не е Въпрос на няколко дни или сед-
мици, а на еЖедневното прилагане на принципа да казваме
„да" на Бога и „не" на себе си. Това продълЖава цял Живот. Тя
е ориентирана към отговорностите, а не към удоволствия-
та. Самодисциплината помага да се подчиняваме на Бога и на
други авторитети, на които дълЖим това. Тя ни води към
Живот чрез вяра, а не чрез виЖдане и ни учи да Живеем с вся-
ко слово, излязло от БоЖиите уста (Мат. 4:4). Тя ни помага
да продълЖаваме, когато ни се иска да се откаЖем (Притчи
24:10; Ефес. 3:13). Чрез самодисциплина ние ще достигнем цел-
та си и няма да спрем насред надпреварата.
3.	Търпението (издръжливостта) е самообладание, което усто-
ява дори на провокации. То не търси сметка (Ефес. 4:2; Ко-
лос. 1:11; 3:12). Този, който не умее да контролира чувства-
та си и избухва, не следва примера на Господа.
4.	Вярност (надеждност) се очаква от всеки добър настойник
и работник (1. Кор. 4:2). Ако някой е неверен в малкото, то
твърде вероятно е той да се окаЖе такъв и в по-ваЖните ра-
боти (Лука 16:10-12). Бог използва тази проверка и ние също
бихме могли да я използваме, когато работим с хора.
5.	Смелост (дръзновение въпреки трудностите). Светият Дух
не развива у нас страхливост (2. Тим. 1:7). Господ непрекъс-
нато повтаряше на учениците Си да не се страхуват. Да бъ-
дем смели не означава да си затваряме очите за опасности-
те. Това означава да сме твърдо решени да уповаваме на Бо-
га въпреки всички проблеми и гриЖи. Страхливият човек в
критична ситуация е в теЖест на околните.
6.	Ревност за Бога (въодушевление, усърдие за Бога и Неговото
дело). Намираме я в Живота на Господа (Йоан 2:17). Нейна
161

противоположност е хладността, от която Бог се гнуси
(Откр. 3:15-16). Усърдието не биба да е насочено ß погрешна
посока или да е импулсиВно (Рим. 10:2; Филип. 3:6). РеВност-
та, комбинирана с разбиране, е необходимият огън за делото
на Господа.
7.	Смирение (прилича на кротостта и благостта). Господ ка-
за, че Неговите ученици трябва да се учат от Него (Мат.
11:29). Той xapecßa такива хора (Исая 57:15; 66:2) u мрази гор-
достта. Смирението не ни позволява да противоречим, да
сме непоправими и необщителни.
8.	Милост (незаслужено благоволение). Казва се, че милостта
трябва да завладее цялото поведение на ученика. ПонеЖе Бог
се отнася към нас милостиво, то ние трябва да проявяваме
същото поведение към другите. Ако Бог ни въздаваше това,
което с еЖеднеВните си грехоВе заслуЖаВахме, то кой би мо-
гъл да устои (Пс. 130:3-4)? Не бива да забравяме това при об-
щуването си с другите.
9.	Святост (отделяне за Бога и странене от греха). Директ-
ната заповед „бъдете свети" е свързана с БоЖията същност
(1.Петр. 1:16). Той не би имал никакво общение с нас, нито
би се вслушвал В молитвите ни, ако не ходехме в святост (Пс.
66:18).
10.Радост. Бог иска да познаваме истинската радост, защото
тя е част от Него (Йоан 15:11). Тъгата, мрачното настро-
ение, песимизмът и обезкураЖението не са отличителните
черти на Живота с Бога. Радостта се извисява далеч над Жи-
тейските обстоятелства, защото тя се основава на скъпо-
ценните обещания и на Бога, на Когото уповаваме.
МоЖем да изброим още много добродетели, като например мир
(Вътрешното спокойствие, безгриЖие), лкзбезност, учтивост,
доброта, честност, сериозност и прилеЖание. Всички характер-
ни черти и качества, които притеЖава Господ Исус, са пример
на морално съвършенство за нас. Ученикът трябва еЖедневно
да изпитва характера си пред Бога и Неговото СлоВо и да се
стреми към промени.
162

Заключение
Как моЖем да помогнем на другите да разбиват тези качест-
ва? Как моЖем ß по-голяма степен да прояВяВаме тези качест-
ßa ß Живота си? Със сигурност не, като се занимаваме постоян-
но със собствените си слабости и провали. Съвсем определено
не и с помощта на съветите на модерната психология или ней-
ните методи за изграждане на самочувствие и самоувереност.
Според Библията един такъв характер се изграЖда чрез дейст-
вието на Светия Дух, Който ни оформя като глина в ръцете на
грънчаря. Това става, като гледаме на Христос и Му подраЖа-
ваме. Става и като се молим за това заедно с вярващите, кои-
то наставляваме. Ние трябва да се възползваме от БоЖиите
обещания от Христовата победа, която унищоЖи властта на
греха (Рим. 6:6). Характерът се променя, когато сме изпълнени
с БоЖието слово и активно слуЖим на Бога. Вятърът на Све-
тия Дух издува платната на всеки кораб, който плува в посока-
та, посочена от Бога. Той не духа, когато сме се закотвили в
самонаблкздение. Промените се основават на нашия духовен
стремеЖ. Духовно самодоволните и незаинтересуваните оста-
ват недокоснати от този Вятър.
Опитът показва, че слабостите и недостатъците в характе-
ра по принцип не могат да се отстраняват чрез групово настав-
ление. Ние се нуЖдаем от индивидуално ръководство от човек,
когото уваЖаваме и пред когото доброволно искаме да отгова-
ряме. Такава една връзка изисква откровено и директно обсъЖ-
дане на слабостите, така както го прави и писаното или изго-
ворено Слово. Тези, които искат да обучават ученици, не тряб-
ва да забравят да говорят „истината в лкзбоВ" (Ефес. 4:15). То-
ва е истинското приятелство, необходимо за израстването.
Твърде малко са зрелите вярващи и ученици, които могат и ис-
кат да се гриЖат за другите. Ние трябва да потърсим най-доб-
рите, които моЖем да намерим, и едновременно с това сами да
се опитваме да умноЖаваме този вид ученици.
163

УЧЕБНО РЪКОВОДСТВО КЪМ ЛЕКЦИЯ 13
Изграждането на характера
при ученичеството
Бог сътВори чоВека съВършен и по СВой образ и подобие (Бит.
1:26-27,31). Грехът на чоВека обезобрази самия него и съВър-
шеното Бозкие творение (Бит. 3; Рим. 5:12). Помислете Вър-
ху Рим. 6:13,16-17,22; 8:11-13 и запишете moßa, което Ви пра-
Ви Впечатление.
2. КакВо означаВа да ходим по Дух? (Рим. 4.5; Филип. 2:12-13)
165

3. Кои съществени качества на характера би трябвало да при-
тежава зрелият ученик според следните стихове?
Мат. 22:37-40
2. Петр. 1:5-8
Галат. 5:22-23
2. Тимот. 1:17
1. Петр. 1:16
Изберете най-малко две от тях, които вие трябва да разви-
ете в своя Живот.
4. Дисциплината означава да вършим правилното независимо
от това дали в момента имаме Желание за това, или не. Съ-
ществена част от дисциплината са самоконтролът и при-
леЖанието. Мързеливият е описан в Притчи 10:26; 18:9 и 20:4.
Какъв съвет бихте му дали, за да му помогнете?
166

5. Как смятате да разбивате у себе си лЬбоВта? Вклк>чете В
анализа си 1. Кор. 13:4-7.
6. В следващите стихове ще откриете принципите, които би-
ха Ви помогнали да се научите да контролирате мислите си.
Избройте ги.
Пс. 51:10
Притчи 4:23
Филип. 4:8
2. Коринт. 10:5-6
Защо това е от осноВно значение при изграждането на харак-
тера?
167

7. Въздържаността no отношение на плътта също е необходи-
ма. Кое мотивираше апостол ПаВел да упраЖняВа самокон-
трол?
1. Коринт. 9:22
1. Коринт. 6:19-20
2. Коринт. 5:9-15
Защо си заслуЖаВа да имаме характер, подобен на Христовия
(Йоан 15:8; 2. Петр. 1:4-11)?
9. Кои три качестВа на характера трябВа да разВиВате най-
много у себе си? КакВо смятате да предприемете В тази на-
сока?
168

ПОСЛЕСЛОВ
Да продължим да следваме Христос
да слозким ръка на плуга
„Никой, който е слоЖил ръката си на плуга и гледа назад, не е
годен за БоЖието царство" (Лука 9:62).
Колко образни и предизвикателни бяха думите на Исус към те-
зи, които искаха да станат Негови ученици! Тези думи са доста
поучителни, особено ако ги разгледаме ß техния контекст. Гос-
под беше изпратил дванадесетте, за да проповядват благата
вест по градовете и селата (Лука 9:1-6). СлуЖението на Исус бе-
ше привлякло вниманието и броят на заинтересуваните посто-
янно нарастваше (cm. 7-11). Изцеленията и нахранването на
петте хиляди души предизвикаха още по-голям наплив (cm. 11-
17). Пред това нарастващо мноЖество последователи Исус
проповядва за високите изисквания за ученичеството (cm. 23-
26). И преди да изпрати други седемдесет работници, Той пов-
тори Своите високи изисквания (Лука 9:57-62).
Господ Исус все още Желае броят на истинските Негови учени-
ци да се увеличава. Изискванията Му си остават същите. Той
все още привлича много последователи, много от които обаче
не разбират какво в действителност означава да Го следват.
Много от нас стоят на един кръстопът в християнския си Жи-
вот, също както тримата ученици в Лука 9:57-62. Досега ние сме
следвали Исус с различни мотиви и с различна енергия. Бихме ис-
кали да се наречем ученици и дори участвахме в курс по ученичес-
тво. Сега сме изправени пред предупреждението на Исус: „Ако
стоите в словото Ми, наистина сте Мои ученици" (Йоан 8:31).
Ние откриваме, че ученичеството е един непрекъснат процес,
който изисква постоянна преданост към Неговите цели и при-
оритети. Нека разгледаме още веднъЖ изискванията на Госпо-
да към тези, които искат да станат Негови ученици.
Ние сме слоЖили ръката си на плуга. Понякога това е едно пот-
ресаващо откритие. Ученичеството вклЬчва теЖък труд за
169

Христос. Орачът работи цял ден. Той се бори с един груб инст-
румент и много баВно се придВшкВа напред след работното Жи-
Вотно. Работата е теЖка, трудна, мръсна и уморителна. Ред
след ред, ден след ден той се бори с природата. Колко подходя-
що сравнение за ученичеството е избрал Господ! Не искаше ли
Той да ни каЖе, че ученичеството е уморителна и понякога мръс-
на работа? И че често трябВа да се трудим ден след ден с гру-
би инструменти и баВни работни Животни, като при тоВа се
сблъскваме все с едни и същи проблеми? Нека помислим за рабо-
тата, която ще трябва да вършим като последователи на Исус:
1.	Да помагаме на другите (работа след поВярВането, обуче-
ние на ученици, пастирско слуЖение). Не би трябвало да е не-
обходимо непрекъснато да се посочват на ученика задачите
или хората, с които той би могъл да се заеме. Ученикът на
Господа от само себе си, без подканяне ще изгради Връзки, ко-
ито ще помогнат на другите в израстването им. Той ще се
среща с такива, които имат нуЖда от практическа помощ,
утеха, напътствие, корекция или просто приятелство и об-
щуване. Ако постоянстваме в това, нашето слуЖение ще
принесе плод в Живота на другите. Има ли напредък при хо-
рата, на които помагаме, или застой?
2.	СлуМене (даване, слуЖба на Господа и на другите). Ученикът
е роб на Христос и се отнася към другите като техен слуга,
защото е оставил стария си Живот, белязан единствено от
интерес към себе си и егоистично мислене. Верният слуга ня-
ма нуЖда постоянно да му се напомня какво трябва да свър-
ши. Всички видове слуЖение, вклЪчително и това на даване-
то, произтичат по естествен начин от един контролиран
от Духа Живот, който се концентрира върху нуЖдите на дру-
гите.
3.	ЕВангелизирането като начин на Живот. След като бяха раз-
пръснати Вследствие на гоненията, учениците разпростра-
ниха Словото навсякъде (Деян. 8:4). Господ им беше заповя-
дал да свидетелстват за Него и те се спазваха тази заповед
(Деян. 1:8). Да изповядват вярата си беше част от Живота
им. Ученикът се занимава постоянно със спечелването на ду-
ши за Христос. ТоВа е първата степен на духовното умно-
170

Жение. Когато семето е посято с Вярност и упоритост, по-
лиВано с молитви и подсилвано с Живот, то несъмнено ще
принесе плод. МоЖете ли да посочите чоВек, когото сте спе-
челили за Христос и който днес следВа Господа?
4. Поглед към нивите. Господ призоВа учениците Си да гледат
към узрелите за Жетва ниви: „Който Жъне, получава запла-
та и събира плод за вечен Живот" (Йоан 4:35-36). Това не е ог-
раниченият поглед върху собствения ни Живот и местната
ни църква. Това е видение за света, молитва за хората на дру-
гите ниви, а също и готовността сами да отидем, ако Гос-
под поиска това. Мисионерството и изграЖдането на църк-
ви е съкровеното Желание на Господа. А вашето?
Никой орач не моЖе да изоре прави бразди, ако гледа назад. Гос-
под видя три съществени пречки, които са показани В трима-
та мъЖе, които искаха да Го следват:
1.	ПритеЖанията (Лука 9:57-58; коли, пари, кариера, дом). Гос-
под ни призоВа да събираме богатстВа, но ни даде ясно да раз-
берем, че съкровищницата е на небето, а не на земята (Мат.
6:19-20). Много братя и сестри са заети с купуване на коли,
вили, лодки или с пътувания по света. Кариерата и амбиция-
та да се постигне нещо в този Живот отклоняват погледа
от вечното и го насочват към временното, което обаче ня-
ма никаква стойност пред Христовото съдилище. Къде е ва-
шето сърце?
2.	Семейството (Лука 9:59-60; родители, близки, роднини).
„Неприятели на човека ще бъдат домашните му" (Мат.
10:36). Това изненадващо твърдение на нашия Спасител раз-
крива един съществен проблем, който, изглеЖда, е причина
за провала на много вярващи. Страхът да не огорчат някой
близък роднина възспира мнозина. Друга често срещана греш-
ка е опитът да получим тяхното одобрение за сметка на
изискванията на Господа. Той каза на Своите ученици да Го
обичат повече от най-близките си роднини. МоЖе би ваши-
те проблеми са в тази област?
171

3. Връзките (Лука 9:61-62; лк>боВна Връзка, приятелство). Близ-
ките ни приятелски или л1обоВни Връзки също могат да ни
попречат. Един истински ученик не бива никога да казВа: „не-
ка пърВо да...", за да поддържа тези Връзки, Вместо да послед-
Ва заръките на Господа.
Не е достатъчно орачът да не поглежда назад, той трябВа да
има пред себе си цел, която да прикове Вниманието му. Само та-
ка браздите му ще бъдат npaßu. Ако искаме да преодолеем пре-
пятствията по пътя на истинското ученичестВо, трябВа да
имаме ясна представа за целта на сбоя живот.
а)	Призванието (прицелната точка В живота ни). „Затова и ние
винаги се молим за вас, нашият Бог ви има за достойни за
призванието" (2. Сол. 1:11). Кое е висшето призвание и най-
важното задължение в живота ви? Има ли нещо или някой,
към когото сте задължени повече, отколкото към Господ
Исус. Кои са целите в живота ви и каква ролята на Господа
в тях? Вие „гоните ли целта за наградата на горното приз-
вание от Бога в Христос Исус" (Филип. 3:14)?
б)	Задачата (нашите приоритети). Ние можем да сме така раз-
късани между различни задължения и противоречиви интере-
си, че да сме абсолкитю безполезни за работата в Божието
царство. Затова Господ Исус ясно ни предупреди: „Първо
търсете Божието царство и Неговата правда" (Мат. 6:33).
Господарят на вселената знае кое е най-важно. Ученикът съ-
що трябва да го знае. ОспорВат ли професията, домът, за-
бавленията или дори семейството ви първото място на Гос-
под Исус във вашия живот? Ако има конфликти, как можем
да ги разрешим, без да нарушаваме принципа да поставяме
Христос и Неговите интереси на първо място в живота си?
в)	Животът (отдаден ли е на Божието царство?) „Имам само
един живот, който преминава бързо. Скоро ще трябва да си
отида и само това, което направих за Христос, ще остане."
Това написа преди много време един мъдър човек. Ако живо-
тът ни се характеризира със святост, преданост и послуша-
ние, тогава той ще има стойност и за Божието царство.
Ако го прахосваме в незначителни задачи, нищожни цели или
172

егоистични интереси, ние се проваляме. Когато стигнете go
края на Времето си и погледнете назад, как би Ви се искало да
бяхте Живели като християни?
Заключение
ПохВално е, когато чоВек изкара докрай някой курс по ученичес-
тво. Повечето вярващи дори не биха започнали такъв курс. Как-
во да правим сега, след като изучихме цялата тази поредица от
лекции? Горните откъси посочват области за действие на уче-
ника. Там, където липсват плодове, по всяка вероятност липс-
ва и работа. В тези области ще трябва и занапред решително
да се стремим към подобрение, като работим активно. Скоро
ще се срещнем с нашия Велик Спасител и ще паднем В краката
Му. Надявам се тогава да моЖем искрено да повторим думите
на Павел, които той написа малко преди мъченическата си
смърт: „Аз се борих в добрата борба, пътя свърших, вярата опа-
зих; от сега нататък за мен се пази венецът на правдата, с кой-
то Господ, праведният Съдия, ще ме възнагради в оня Ден; и не
само мен, но и всички, които са възл!обили Неговото явяване"
(2. Тим. 4:7-8). Очаквате ли идването Му със същата радост и
нетърпение?
173

ПРИЛОЖЕНИЕ
 странна, но истинска история"
от г-±а X. Гратан Гинес
Един богат земевладелец, който обработвал хиляди хектари зе-
мя, бил спечелил сърцата на многобройните си работници и слу-
Жители със своите благодеяния. И така, един ден му се удала въз-
моЖност да напусне за няколко години земята, която прите-
Жавал.
Преди да тръгне, той дал на хората си ясни указания как да сто-
панисват земите му. Земевладелецът искал цялата земя да бъ-
де култивирана, блатата да бъдат пресушени и превърнати в
обработваема земя. Хълмовете трябвало да се терасират, пла-
нинските ливади да се наторят, нито едно кътче от целия му
имот не трябвало да остане неизползвано и безплодно. Той ос-
тавил на разполоЖение на хората си достатъчно средства за
извършването на тази работа и в първите няколко години на
отсъствието му имало достатъчно работна ръка, за да я вър-
ши.
Господарят останал дълги години в страната, където го били
повикали. Когато той се върнал, тези, които били деца при за-
минаването му, били станали възрастни мъЖе и Жени и така
броят на неговите земеделци и работници се бил умноЖил. Но
били ли изпълнени задачите, които той им бил поставил?
Уви, не! Блатата, тресавищата и хълмовете били още по-диви
и запустели от преди. На много хектари скъпоценна обработ-
ваема земя растели само тръни и бодили. Ливадите били необ-
работени и оставени без всякаква гриЖа. По-голямата част от
земята изглеЖдала така, сякаш на нея изобщо не били стъпва-
ли земеделци.
Не били ли работили слугите му? Някои не били. Но повечето
били дори доста усърдни. Те били полоЖили огромни усилия, но
те били съсредоточени само за парка, който били изградили око-
174

ло къщата. В този парк Всичко било go makaßa степен култиВи-
рано, че работниците непрекъснато се карали помежду си, за-
щото нямало място за Всички и те се настъпвали и си пречели.
Голяма част от работата им била напразна. Така например те
засяВали една и съща земя по петдесет пъти на един сезон с ед-
но и също семе, така че то нямало Време да поникне и да порас-
не. Те обграждали дърветата В парка с makußa грижи, като че
ли те били крехки фиданки. Те торели земята непрекъснато и
поливали ливадите, които вече били подгизнали.
Земевладелецът бил много учуден от неуместните грижи и без-
резултатното прахосване на усилия, семена и торове, способ-
ности, време и сили. Същото количество работа и пари биха
стигнали да се обработи целият имот и да се прибере голяма ре-
колта, ако земеделците бяха действали по неговите указания.
Но за съжаление минавали сезон след сезон, без огромните пло-
щи да бъдат обработвани. Също и паркът щял да изглежда мно-
го по-добре, ако не беше засипван с огромните количества то-
рове и ненужни грижи.
Но защо тези работници били постъпили толкова абсурдно? Да-
ли безсмислената работа им доставяла удоволствие? Напро-
тив! Те копнеели за плод, за добра реколта, надявали се на доб-
ри резултати. Може би не желаели да изпълняват нареждания-
та на земевладелеца? НапротиВ, те, изглежда, имали тоВа же-
лание, защото непрекъснато четели указанията му и поВтаря-
ли думите му. Постоянно си казвали един на друг: „Ние трябва
да сложим в ред целия имот!" Но нищо не се получавало.
Някои от тях правели опити, като поразораВали тук и там и
засяВали жито или царевица. Може би това било безуспешно и
затова другите се обезсърчавали? Не. Те виждали, че реколта-
та била превъзходна, много по-богата от тяхната собствена.
Разбирали го ясно, но Въпреки тоВа не последвали добрия пример.
И когато реколтата на ония, малцината, в отдалечената доли-
на била толкава голяма, че те не били В състояние да я прибе-
рат цялата, другите дори Веднъж не отивали да им помогнат
да съберат снопите! Те предпочитали да останат в пренаселе-
175

ната градина, за да наблк>даВат бурените меЖду розите или да
броят стръковете mpeßa или листата на дърветата.
МоЖе би тези хора са били пълни глупаци? Предатели, неВерни
слуги на сВоя господар? ТоВа не мога да каЖа! Попитайте госпо-
даря им. Аз само знам, че техният Господар беше казал: „Иде-
те по целия сВят и пропоВяд Вайте благата Вест на Всяко съз-
дание" и че 1900 години по-късно те не бяха казали дори и на по-
лоВината сВят, че Въобще същестВуВа някакВа блага Вест.
„И защо Ме зоВете: Господи, Господи и не Вършите moßa, кое-
то Ви казВам?"
Из „World Missions Total War", L.E. Maxwell, Prairie Press, 1979
176

2.80 ЛВ

Гибсън/Колвин
ТРЕНИРОВКА ПО ХРИСТИЯНСТВО-4
Ученичество
Настоящото тренировъчно ръководство е последната от петте
части (курс 0 до курс 4) на подготвената серия «Тренировка
по християнство». Целта на тези курсове не е да даде само
библейски знания, а - както заглавието подсказва - едно
упражнение, една «тренировка» в практическия християнски
живот и ежедневно следване. Така успехът зависи същест-
вено от духовната динамика и ангажимент на преподавателя,
чиито живот и пректика при преподаването на съдържанието
на курса играят важна роля.
При съответната мотивация на ръководителя и учащите се
обаче, този многократно изпробван и изпитан вече десет
години тренировъчен курс е превъзходно помощно средство
за предаване, упражняване и приложение на практически
духовни способности.