EGY GURU

HALÁLA

Rabindranath R. Maharaj

Dave Hunt

EGY

GURU

HALÁLA

Rabindranath R. Maharaj

és

Dave Hunt

2. kiadás

EVANGÉLIUMI KIADÓ

A mű eredeti címe és kiadója:

Death of a guru. Hodder-Stoughton, London, 1986.

A könyvben említett személyek személyiségi jogainak és

magánvédelmében néhány nevet megváltoztattunk.

Magyar kiadás

© Evangéliumi Kiadó és Iratmisszió

A borítón látható fotó az

IMSI Master Photos gyűjteményéből származik

1895 Francisco Blvd. East, San Rafael,

CA 94901-5506, USA

ISBN 963 9012 69 6

A magyarországi jogok tulajdonosa és a kiadásért felel

az Evangéliumi Kiadó és Iratmisszió

1066 Budapest, Ó utca 16.

Felelős szerkesztő: Vohmann Péter

Készült a Makai Kft. nyomdájában

TARTALOMJEGYZÉK

Bevezetés 6

1. Egy brahmin gyökerei 8

2. Egy avatára halála 17

3. Hamvak a Gangeszban 23

4. Karma és sors 33

5. Ji pandit 41

6. A fiatal guru 50

7. Siva és én 54

8. Szent tehén 62

9. Gazdag ember, szegény ember 66

10. Az ismeretlen Isten 72

11. És ez te vagy! 75

12. Guru púja 79

13. Karma és kegyelem 87

14. Megvilágosodás 91

15. Egy guru halála 94

16. Új kezdet 105

17. Viszontlátás és búcsú 116

18. Ahol Kelet találkozik Nyugattal 122

19. Halálon át az életre 130

20. New Life - Új élet 139

Utószó 153

Hindu kifejezések magyarázata 159

A könyvet neked ajánlom, kedves olvasó.

BEVEZETÉS

Nem mondhatnám, hogy teljesen váratlanul ért letartóztatásom 1975 viha-

ros novemberi reggelén, mikor megkíséreltem átlépni a határt Pakisztán és

India között. A vállalt kockázattal teljesen tisztában voltam, de a küldetés

olyan fontos volt, hogy habozásról szó sem lehetett. És nem lenne értelme

izgulni olyasmin, ami talán csak egy kis késedelmet okoz ... vagy, akkor

sem, ha amúgy is elkerülhetetlen, amit vártam.

Azt mondták, hogy kint várjak, amíg megvizsgálják az irataimat. Az alatt

a tíz perc alatt, amíg lassan ide-oda járkáltam a barátságtalan határállomás

előtt, számos őr hideg tekintetétől kísérve, gyanítani kezdtem, hogy mi kö-

vetkezik. Minél tovább vártam, annál biztosabb lettem benne.

Gondolataimban elmerülve alig vettem észre a felém közeledő tisztet. -

Ön Rabindranath Maharaj? - kérdezte, összehasonlítva az útlevélképet sza-

kállas ábrázatommal. Úgy látszott, mintha ezt gondolná: Minek a szakáll?

Vagy talán ezt gondolta: Természetesen szakálll

- Igen, én - mosolyogtam megnyerőén. Ez természetes reakcióm volt,

amelyet barátaim már ismertek, és gyakran meg is jegyezték: - Igen, Ra-

bi ilyen barátságos fickó. Még ilyen helyzetben is - gondoltam. De belül

nem mosolyogtam.

- Jöjjön velem! - Hirtelen megfordult, és intett, hogy kövessem.

Az alacsony gerendázatú házban beparancsoltak egy hátsó szobába, ahol

számos további egyenruhás tiszt várt reám mord kifejezéssel arcukon. Ott,

távol annak a néhány turistának a szemétől, akik emiatt kis késlekedéssel

lépték át a határt mindkét irányban, hallottam meg az ijesztő, de félig már

várt szavakat: - Le van tartóztatva! - Mintha csak most ébredtem volna rá,

hogy milyen hidegek és kemények azok a pisztolyok, amelyeket az engem

körülvevő emberek viseltek.

- Miért kémkedik az indiai kormánynak? - A kérdést az íróasztal mögött

ülő rangidős tiszt tette fel.

- Nem kémkedem - tiltakoztam.

- És gondolja, hogy ezt el is hisszük? - mondta gúnyos nevetéssel. - Ko-

molyan azt gondolta, hogy kiengedjük az országból?

Természetesen hindu voltam, és a hinduk nem utaztak Pakisztánba, leg-

alábbis általában nem. Közülük több millióan menekültek el ebből az ellen-

séges országból, amikor az a felosztás eredményeként muzulmán igazgatás

alá került, és ezreket mészároltak le brutálisan menekülés közben. A határ

másik oldalán hinduk mészárolták le a muzulmánok ezreit, mert több millió-

an hagyták ott Indiát és menekültek Pakisztánba. Pakisztánt utolsó tevékeny-

ségükként a britek hasították ki számukra, mielőtt még átadták volna a ren-

delkezési jogok egyre zsugorodó birodalmuk e hatalmas darabja fölött. Az

ország felosztása óta számos határkonfliktus robbant ki a hindu és a pakisz-

táni csapatok között, és India közelmúltbeli beavatkozását a Kelet- és Nyu-

gat-Pakisztán közti háborúba, amely Banglades függetlenné válásával végző-

dött, soha nem fogják megbocsátani vagy elfelejteni. Egyetlen épeszű hindu

sem lépne ilyen ellenséges területre, hacsak nincs nagyon különleges külde-

tése. Ezt gondolták kihallgatóim - és igazuk is volt.

Terhelő bizonyíték van ellenem - érzékeltették, de nem mondták ki. Ez

benne volt a játékban - és előre tudtam, hogy nem tudok védekezni, bármi-

vel vádolnak is. Családnevem elárulta ezeknek az embereknek, hogy a leg-

magasabb hindu kaszt tagja vagyok; és tekintettel az India és Pakisztán közti

ellenségeskedésre, ez a tény önmagában is elég volt, hogy alátámassza a vá-

dat. Végül is mi másért tartózkodna egy indiai - különösen egy brahmin -

Pakisztánban, mint hogy kémkedjék?

Elég történetet hallottam már ahhoz, hogy tudjam: nem várhatok tárgya-

lást, megfelelő törvényes eljárást. A valóságban nem voltam kém, bár külde-

tésemet Pakisztánban - amelyet sikerrel végrehajtottam - kétségkívül épp-

olyan ellenséges cselekedetnek tartották volna, mint a kémkedést, ha fény

derül rá. Az egyik zord arcról a másikra pillantva és látva, hogy elutasítják

tiltakozásomat, hirtelen elöntött a reménytelenség hulláma. Ez életem utolsó

napja ... és még mennyi munka maradt elvégezetlen! Kivégzésemet nem

fogják bejelenteni, nem kerül be a hírek közé. Egyszerűen nyomtalanul eltű-

nök, és anyám, aki vár rám Bombay mellett, és akit már évek óta nem lát-

tam, soha nem fogja megtudni, hogy mi történt velem és miért. Kormányom

néhány formális érdeklődése és a pakisztániak hasonlóan formális tagadásai

után hamar el fognak felejteni, mint ennek a titkos háborúnak az újabb áldo-

zatát, amelyről a hírközlő szervek sohasem beszélnek.

Amint most szoros őrizet alatt várakoztam egy ember érkezésére Lahoré-

ból - akit Főnöknek neveztek, és aki személyesen akart kihallgatni -, eszem-

be jutott egy halvány lehetőség szabadon bocsátásomra. Ezt azzal érném el,

ha meggyőzhetném ezeket a keményszívű rendőröket valamiről, amit majd-

nem lehetetlen, hogy elhiggyenek. Talán éppen a történet hihetetlensége vá-

lik javamra. Talán a Főnök is belátja, hogy ez túl valószínűtlen ahhoz, hogy

hazugság legyen.

Hogy meg lehessen érteni, a legelején kezdve kell elmesélnem a csodála-

tos történetet, amely visszanyúlik kora gyermekkoromba, Trinidad szigetére.

1.

EGY BRAHMIN GYÖKEREI

Bármennyire kiteljesedik is életünk a későbbiekben, mindig vannak dol-

gok, amelyeket sajnálunk, ha a múltra visszatekintünk. Legnagyobb veszte-

ségérzetem apámmal, Chandrabhan Ragbir Sharma Mahabir Maharaj-dzsal

van kapcsolatban. Bárcsak élne még! Ennek a rendkívüli embernek korai ha-

lála és titokzatos körülményei nem magyarázzák meg teljesen sajnálkozáso-

mat. Annyi minden, még ennél is figyelemre méltóbb történt azóta! Gyakran

elgondolkodom, milyen lenne mindezt megosztani vele, és hogyan reagálna rá.

Megosztani vele! Soha életemben semmit nem oszthattam meg vele. A

születésem előtt tett fogadalmai miatt soha nem szólt hozzám, nem fordította

rám a legcsekélyebb figyelmet sem. Mindössze két szó a szájából mérhetet-

lenül boldoggá tett volna. A világon bármi másnál jobban szerettem volna

tőle hallani: - Rabi, fiam! - Csak egyszer. De erre soha nem került sor.

Nyolc hosszú évig egy szót sem szólt, még csak egy bizalmas szót sem

súgott anyámnak sem. Azt a transszerű állapotot, amelyet a jóga révén elért,

a keleti misztikában járatlanok rendkívül különösnek, akár az őrültség egy

formájának szokták tartani. A „megváltozott tudatállapotok" azonban elfoga-

dottá váltak Nyugaton, először a laboratóriumokban végzett drog-kísérletek

révén, majd bejutva a társadalomba, most már milliók tapasztalták meg ezt a

„másik valóságot". Újabb milliók jutottak ebbe a most „magasabbnak" neve-

zett tudatállapotba hipnoterápia, autoszuggesztió, kontrollált képzeletgyakor-

lat (guided imagery) révén és a jóga Nyugaton népszerűsített különböző vál-

tozatai révén, amely a TM-től (transzcendentális meditáció) a koncentrálásig

és a képalkotásig terjed. Ezenfelül a tudományos közvélemény is egyre in-

kább elismeri az okkult jelenségek létét; a materialista beállítottságú nyugati

társadalom korábbi szkepticizmusát felcserélte az okkulttal szembeni nyitott-

ságra.

Mi, indiaiak, azonban évezredek óta tudjuk, hogy a jógában valódi erő

van. Bizonyíték erre apám. A valóságos életben végletes példája volt annak,

amit ma Európában és Amerikában híres jógik és guruk tanítanak. Ő úgy él-

te meg azt, amiről ők beszélnek, mint még kevesen az emberek közül.

- Miért ilyen apa? - kérdeztem anyámtól, mikor még túl fiatal voltam ah-

hoz, hogy megértsem.

- Nagyon különleges ember - a legnagyobb, akit apádnak nevezhetsz -

válaszolta, mindig türelmet tanúsítva állandó kérdéseim és zavart arckifeje-

zésem iránt. - Azt a valódi ént keresi, aki mindnyájunkban ott szunnyad, az

Egy Létezőt, akin kívül nincsen más. Ez benned is megvan, Rabi.

Bár először keveset értettem belőle, mégis hamarosan arra a meggyőző-

désre jutottam, hogy a lehető legnemesebb célt választotta. Anyám gyakran

biztosított efelől, szintúgy sokan mások is. Azt mondták, hogy Buddha nagy

lemondása nem hasonlítható össze apáméval. Mikor már elég idős voltam

ahhoz, hogy kutassam a szent írásokat, egyetértettem velük. Apám lemondá-

sa, amelyre néhány nappal házassága után került sor, teljes volt és azonnali.

Ha hamarabb következik be, meg sem születtem volna.

Bár elfogadtam a gondolatot, hogy egy magasabb rendű döntés következ-

ményeként nem szólt soha hozzám, egyetlen gyermekéhez, nem tudtam leta-

gadni azt a mardosó ürességet, intenzív sóvárgást és azt a különösen kelle-

metlen éhségszerű érzést, amellyel megtanultam ugyan együttélni, meg azt

is, hogy eltekintsek tőle, de amelyet soha le nem győztem. A megbántódás

azonban elképzelhetetlen volt. Egy hindu számára a Bhagavad-gíta a köny-

vek könyve, és apám bátran ezt az utat választotta életcélként. Hogy bántód-

hattam volna meg emiatt azzal a vallásos háttérrel, amelyet anyám adott ne-

kem? De változatlanul vágyódtam a társasága után.

Senki, még anyám sem tudta pontosan, hogy milyen fogadalmat tett, erre

csak abból a furcsa életmódból lehetett következtetni, amelyet hamarosan

magáévá tett. Lótuszülésben ült - lábfejeit a térdeire helyezve - azon a desz-

kán, amelyet ágynak is használt; napjait meditációval és a szent írás olvasá-

sával töltötte, semmi mással. A mantrák szükségesek a meditációhoz, az ál-

taluk keltett rezgések jelentik az istenek odacsalogatásának fő módját, és

ezen szellemi lények segítsége nélkül nincs valóságos haszna a meditáció-

nak. De apám túl volt a mantrák használatán. Mi mind úgy véltük, hogy ő

közvetlen kapcsolatban van Brahmannal. Annyira önmagába fordult a valódi

Én felismerése érdekében, hogy soha nem vette tudomásul az emberek jelen-

létét, pedig mérföldekről érkeztek csodálói imádni őt, és elébe helyezni áldo-

zataikat gyümölcsök, virágok, vászonszövet és pénz formájában. Soha senki

nem váltott ki választ belőle. Úgy tűnt, mintha egy másik világban élne.

Évekkel később sikerült olyan mélységű meditációt elérnem, hogy megláto-

gathassam a különös bolygók és az Eltávozott Mesterek titokzatos világ-

egyetemét, ahol apám látszólag idejét töltötte. Csalódásomra sohasem talál-

koztam ott vele.

De elébe vágok a történetnek. Az ilyen teljesímény nem érhető el köny-

nyen, és nem is magyarázható el könnyen azoknak, akik a világegyetemet

csak az öt érzék szűrőjén át tapasztalták meg. Utazásunkat fokozatosan kell

kezdenünk. Az első lépés az, hogy félretesszük a sok év alatt felgyülemlett

előítéleteinket, különösen az ahhoz való értelmetlen ragaszkodásunkat, hogy

amit nem érthetünk, vagy amit a mai technológia durva eszközeivel nem

észlelhetünk, az nem is lehet valóságos. Még az is kívül esik ezeken a hatá-

rokon, amelyről úgy gondoljuk, hogy ismerjük, mert hiszen ki érti, hogy mi

az élet, vagy az energia, vagy akár csak á fény? És milyen műszerrel mérhe-

tő meg a szeretet?

Még kisfiúként is heves büszkeség ébredt bennem, ahányszor csak azt hal-

lottam, hogy apámat dicsőítik. Erre pedig gyakran került sor. A vallásos hin-

duk félelemmel és tisztelettel beszéltek róla, mint olyanról, akinek megvolt

hozzá a bátorsága és meggyőződése, hogy magasabbrendű, misztikus ösvé-

nyen járjon. Sokak véleménye szerint, köztük az általam ismert legnagyobb

pandit véleménye szerint apám avatar volt. Már akkor hallottam ezt a szót,

mielőtt még valósággal megérthettem volna, hogy mit jelent. Milyen jól

hangzott - és milyen különlegesen! Azt is tudtam, hogy én is különleges va-

gyok, mert ő az én apám volt. Egy napon én is nagy jógi leszek! Először ez

csak egy alig értett megérzés volt, de meggyőződéssé vált, és elmélyült az

évek folyamán.

Legvadabb álmaimban sem tudtam elképzelni a rám váró meglepetéseket.

Annyi minden van, amit szeretnék most megosztani apámmal - de ő nincs

többé.

Mily gyakran álltam ez előtt a rendkívüli ember előtt, mereven szemébe

nézve, amíg csak el nem vesztem feneketlen mélységükben. Olyan volt ez,

mintha az ember az üres térben estében kinyújtaná a kezét, hogy megfoghas-

son valamit, de csak csöndet és ürességet találna. Tudtam, hogy megtalálta

azt a mennyei üdvöt, amelyet Krisna, az úr ajánlott fel Arjunának. Olyan bé-

késnek tűnt, amint mozdulatlanul ült, lassan, ritmikusan be- és kilélegzett.

Haja és szakálla a derekáig ért, mert azokban az években nem vágták. Egy

isten jelenlétében éreztem magamat.

A családi oltáron levő istenszobrokat óvatos szeretettel mozgattuk, kicso-

magoltuk a puha ruhákból, majd újra befedtük őket, nagy gondossággal és

tisztelettel fürdettük és öltöztettük őket. Ugyanígy volt apámmal is. Akár-

csak az imaszoba istenei, ő sem tett semmit fizikailag önmagáért. Isten volt,

akiről gondot kellett viselni; mosdatni, etetni, átöltöztetni - nyolc éven át.

Apám követte Krisnának, az úrnak arra vonatkozó útmutatásait, hogy fel kell

adni minden ragaszkodást a társadalmi pozícióhoz, a kívánságokhoz és a fi-

zikai valósághoz. Érthető, hogy az emberek csodálták. Közelről és távolról

eljöttek, hogy imádják. Gyakran mondták komoly, tiszteletteljes hangon,

hogy ő már bizonyára elérte a mokshát, megmenekült az újjászületés körfor-

gásából. Rá nem vár további újjászületés a halálnak ebbe a világába, csak a

nirvána örök gyönyörűsége. Rálépett arra a Legmagasabb Ösvényre, és még

mielőtt titokzatos halála meglepetésszerűen bekövetkezett volna, már tud-

tam, hogy soha többet nem találkozunk vele.

♦ ♦ ♦

- Vishnu azt mondja, hogy mentőt hív, és a szanatóriumba viteti!

Kint álltam, és egy frissen leszakított mangót ettem, amikor a reggeli

csöndben a fülembe jutottak a szavak a nyitott ablakon keresztül. A hang

Phoowa Mohanee-é, apám nővéréé és leghűbb tanítványáé volt. Bent segített

anyámnak megmosdatni apámat, akit szeretett és szenvedélyesen imádott.

Vishnu nagynéném közeli rokonai közé tartozott; sikeres üzletember volt,

akinek nem jutott ideje a vallásra, és apám felé is csak durva szavai voltak.

Elfeledkeztem a mangóról, amely kicsúszott ujjaim közül. Odalopakodtam

az ablakhoz; és még a lélegzetemet is visszatartottam, hogy jobban halljak.

A beszélgetés azonban elhalkult és érthetetlenné vált a dörzsölés és a

csobbanások hangjától. Annyit még értettem, hogy Vishnu ragaszkodott ah-

hoz a véleményéhez, hogy apám „felhagyna ezzel az értelmetlen böjttel, ha

az emberek nem tisztelnék istenként". Gyermeki értelmem számára felfogha-

tatlan szavak szűrődtek ki az ablakon, mint „sokkterápia" és „pszichiáter",

valamint további beszélgetés orvosokról és gyógyszerekről. Zavart és riadt

lettem, különösen attól, hogy anyám hangja majdnem ugyanolyan hisztéri-

kussá vált, mint Mohanee-é. Ő különben mindig olyan nyugodt volt. Csak

valami végzetesen komoly dolog aggaszthatta ennyire.

Az elszórtan növő kókuszpálmák alatt leszaladtam a jól ismert ösvényen a

vályogfalú, keményre döngölt porból és tehéntrágyából készült padlózatú

kétszobás házikóhoz, amelyet hullámbádogtető fedett. A kunyhóépítésre éde-

sanyám apja, Lutchman Singh adott engedélyt Gosinének, a család régi ba-

rátjának. Terjedelmes birtokán, nem messze attól a háztól, amelyet szüleim-

nek adott nászajándékul, fel is épült a kis hajlék. A sovány, de szívós öreg-

ember, akinek a bőre olyan ráncos és napszítta volt, mint egy régi pergamen,

szokásos helyzetében kuporgott a puszta földön a kesu-fa által vetett cse-

kélyke árnyékban, lába közé ágyékkötő gyűrve, karjai a térdén, állat kezei-

vel feltámasztva.

- Miért vagy olyan szomorú, nagy jógi fia? - kérdezte Gosine rám tekint-

ve azzal a bölcs kifejezéssel, amely annyira megkönnyítette számomra, hogy

elhiggyem: ő tulajdonképpen egy ősi bölcs ember reinkarnációja (újra testet

öltött alakja), aki közben ismét megöregedett. Tudtam, hogy ezért beszél

olyan jól hindiül, míg angolul (még a helyi trinidadi dialektusban is) igen

gyengén beszélt.

10

- Miből gondolod, hogy szomorú vagyok? - kérdeztem védekezve,

könnyedén felvéve azt a trinidadi falusi angolságot, amelyet Gosine beszélt.

Ez második természetemmé vált, bár anyám ragaszkodott a nyelvtanilag he-

lyes beszédhez. Reménytelen vállalkozás volt megtisztítani engem attól a he-

lyi nyelvtől, amelyet minden városbéli barátom beszélt. - Te magad sem

tűnsz valami vidámnak - tettem hozzá ráadásul.

- Fiam, nem jól aludtam az elmúlt éjszaka. Úgy érzem magam, mint egy

öreg, kiszáradt mosogatórongy - mondta Gosine ünnepélyesen, s ahogy be-

szélt, vastag, szürke bajusza fel-le ugrált. Nem tudom, mi szórakoztatott job-

ban: az ugráló bajusz vagy a füleiből kinövő hosszú szőrcsomók.

Csendben mellé guggoltam. Jó barátok voltunk, elég jó barátok ahhoz,

hogy beszédre ne legyen szükség. Már abban is vigasztalást találtam, hogy

mellette lehetek. Percek teltek el, míg összeszedtem a bátorságomat és kipa-

koltam: - Tudod mi az a pszichiáter vagy a sokkterápia? - Az öreg férfi egy

ideig elgondolkodva dörzsölgette az állat, homlokát mélyen elgondolkodva

ráncolta, majd válaszolt: - Nagyvárosi fecsegés, itt nem jelent ez semmit.

Hol hallasz te ilyeneket? Biztosan a rádióban.

- Vishnutól, illetve nem pontosan tőle...

- Vishnu nem rossz ember, csak nyughatatlan. Mohanee meg nem szól rá,

hogy ne fecsegjen. Apád helyesen bánt Vishnuval. Azok voltak ám a na-

pok...

Megint csöndesen, kiábrándultán ültem. Gosine mindig tévedhetetlenül

bölcsnek tűnt. Lehet, hogy valóban nagyvárosi fecsegés volt - de valamit

csak jelentett.

- Sohasem felejtem el azt az esküvőt - kezdte hirtelen, mintha csak elő-

ször akarna elmondani nekem valamit. Valójában már legalább hússzor hal-

lottam tőle a történetet, szinte szóról szóra ugyanúgy.

- Fiam, apád hatalmas, okos ember. Te pedig apád igazi, valódi fia vagy.

Látnod kellett volna a koronát, amit az esküvőn viselt. Végig izzók csillog-

tak rajta, amelyeket a zsebében levő elemhez kötöttek. Ő maga találta ki.

Hallanod kellett volna az embereket, amikor kilépett abból a kocsiból, épp

Nana áruháza előtt!

- Te ott voltál? - kérdeztem ártatlanul, mintha nem tudnám.

- Fiam, én azt mondom neked, amit magam láttam, ez nem másodkézből

származó történet. Ez volt a legnagyszerűbb esküvő, amit valaha is láttam,

és a legdrágább. Hogy ott voltam-e? Gondolod, hogy ezt elmulasztottam vol-

na? Dobok, tánc, sok étel és ital! Annyi étel, fiam, hogy az egy hónapra elég

lett volna! És a hozomány! Azt kellett volna látnod! Ha te is az apád nyomá-

ba léphetnél... hmm!

11

Ennél a pontnál szünetet tartott, mint mindig, majd folytatta, de hangjában

félelemmel vegyes tisztelet jelent meg. - És mindezt feladta. Mindent!

Mondjak neked valamit? Ő egy avatár, tudod-e!

Gosine hallgatásba merült, hogy kiemelje annak jelentőségét, amit mon-

dott, én pedig felálltam, hogy elmenjek. Máskor ott maradtam volna hallgat-

ni őt. Végül túljutott volna az esküvőn, és talán elkezdett volna mesélni egy

történetet a MahábháratábóX vagy a Rámájanából az istenek kalandjairól.

Úgy ismerte a hindu vallást és a kedvelt mítoszokat, mint szinte senki más;

sokat tanultam tőle. De nem akartam tovább hallgatni őt apámról, különösen

nem arról, hogy milyen csodálatos is ő. Éreztem, hogy valami félelmetes do-

log fog történni, és attól, hogy Gosine dicsőítette őt, félelemérzetem csak to-

vább nőtt.

Napok múltak el különösebb esemény nélkül, és kezdtem elfeledkezni

Vishnu fenyegetéséről. A dolog amúgy sem volt világos számomra, és fél-

tem anyámat megkérdezni róla. Az élet tele van rejtélyekkel, és sok közülük

túlságosan félelmetes ahhoz, hogy beszéljünk róluk.

Anyám finom vonásokkal megáldott, csodálatos nő volt, rendkívüli intelli-

genciával és szokatlan belső erővel rendelkezett. Apámmal való házasságát

természetesen szüleik rendezték el, hagyományos indiai módon. Akkoriban

csak 15 éves volt, osztálya legjobbjai közé tartozott az iskolában, és szenve-

délyesen várta tanulmányai folytatását, amikor apja meglepetésszerűen férj-

hez adta. Vége lett az angliai egyetemi tanulmányokkal kapcsolatos álmai-

nak. Belebetegedett a hirtelen megrázkódtatásba, mégis alávetette magát ap-

ja akaratának. A környék két legjelentősebb panditja megvizsgálta a fiatalok

tenyerét, megkérdezték a csillagokat és egy ilyen dolgokban illetékes bölcs

könyvet, és kijelentették, hogy az egybekelés az istenek áldásával történik.

Anyám talán másképpen érzett, de ki merte volna megkérdőjelezni azt, amit

a csillagok megszabtak és a panditok kinyilvánítottak? Szüleit sem ábrándí-

totta volna ki azzal, hogy a boldogtalanságnak akár csak a legkisebb jelét is

mutatja. A hinduk között a családdal és a kaszttal szembeni kötelesség szent.

Engedelmességét majdnem azonnal egy újabb, ha lehet még nagyobb

megrázkódtatással „jutalmazta" a sors, amikor férje minden figyelmeztetés

nélkül, hirtelen visszahúzódott a csöndes meditáció világába. Még szemén

keresztül sem állt többé kapcsolatban azokkal, akik körülötte voltak. Elkép-

zelni is alig tudom azt a megdöbbenést, amelyet anyámban mindez bizonyá-

ra kiváltott. A 15 éves, terhes ifjú feleségnek szembe kellett néznie a rárótt

felelősséggel, amelyet még tetézett férje ellátásának kötelezettsége, szinte

úgy kellett őt ápolnia, mint egy süketen, némán és vakon született gyerme-

ket. De soha nem panaszkodott, és ahogy nőttem, tanúja voltam apám iránti

12

lojalitásának és szelíd gondoskodásának. Úgy tűnt, hogy megértő szimpátiá-

val viseltetett az iránt az út iránt, amelyet apám választott.

Csendes, elgondolkodó és mélyen vallásos emberként nemcsak anyám

volt, hanem apám helyett apám is, ezenkívül első tanítóm is a hinduizmus

területén. Milyen jól emlékszem ezekre a korai leckékre, amelyeket kisgyer-

mekként tanultam, közvetlenül mellette ülve a családi imaszobában az oltár

és a rajta levő számos isten előtt! A szantálfapaszta erős illata, amellyel az

istenségeket frissen megkenték, a villódzó deyaMng fénye, amely mágnes-

ként vonzotta a szemet, és a lágyan ismételt mantrák ünnepélyes hangja a

szent titokzatosság légkörét árasztották, amely megbabonázott. A hindu iste-

nek milliói közül családunk kiválasztotta kedvenc isteneit, és kisgyermek-

ként, mielőtt még megérthettem volna, hogy mit képviselnek, megéreztem és

féltem az oltáron álló kis szobrok és a falon levő képek hatalmát, amelyek

köré a szent gyöngyöket akasztottuk. A rezzenéstelen cserép-, fa-, réz-, kő-

és festett papírszemek mintha engem figyeltek volna, amikor én nem néztem

rájuk. Különös módon úgy tűnt, hogy ezek az érzéketlen alakok élőbbek,

mint én magam, és olyan csodás erőkkel rendelkeznek, amelyek mindnyá-

junkban félelmet és tiszteletet ébresztettek. Áldozatainkkal és imádatunkkal

ezt a félelmetes felsőbbséget ismertük el.

Amikor a reggeli vagy az esti púját elvégeztük, anyám és én együtt időz-

tünk, miután nénéink és nagybácsikáink visszatértek világi kötelességeikhez

és dolgaikhoz. Anyám szorgalmasan tanított elsősorban arra, hogy legyek

állhatatos hindu az istenek iránti odaadásban és hibátlan a vallási köteles-

ségek teljesítésében. Minden más ehhez képest másodlagos. Az ő szájából

hallottam először, hogy a múltbeli karma következtében a legmagasabb

kasztba születtem. Brahmin voltam, Brahmannak, az Egyetlen Igazi Való-

ságnak földi képviselője. Valójában én magam voltam Brahman, már csak

az volt hátra számomra, hogy megvalósítsam ezt az igazi Énemet.

Mintha az azóta eltelt több mint 25 év csak 25 nap lenne, még most is

hallom lágy, tiszta hangját, amint Krisnát idézi a Bhagavad-gítából, a ked-

venc szakaszát:

„A jógi legyen állandóan a jógával elfoglalva, maradjon magában egy tit-

kos helyen, gondolatait és önmagát leigázva, a reménytől és a mohóságtól

szabadon. Gondolatait és érzékeit megzabolázva egy helyben maradva gya-

korolja a jógát az Én megtisztítása érdekében. Testét, fejét, nyakát egyene-

sen, mozdulatlanul tartva, tekintetét az orra hegyére szögezve ... szilárdan

tartva magát a brahmacharya fogadalomhoz, elméjét ellenőrizve és Rám

gondolva ... a jógi mindörökre egyesül az Énnel ... így eljut a békességre, a

legfőbb üdvösségre, amely bennem lakozik."

13

Krisna volt a valódi jóga mestere és megtestesítője, ahogy a gíta elmond-

ta, és apám volt legigazabb tanítványa. A gyorsan múló évek során ennek

megértése elmélyült bennem, amíg magam is jógi nem lettem.

Ilyen, anyám ajkáról jövő utasításokat követve, és apám tökéletes példájá-

tól vezetve, ötéves koromtól naponta gyakoroltam a meditációt. Lótuszülés-

ben, egyenes gerinccel, nem látó szememmel a semmibe meredve utánoztam

azt, aki addigra inkább istennek, mint apának tűnt számomra.

- Annyira hasonlítasz apádhoz, mikor meditálsz! - mondta néhányszor

anyám csendesen, nyilvánvaló büszkeséggel a hangjában. - Egyszer te is

nagy jógi leszel! - A kedves szavak csak elmélyítették elhatározásomat,

hogy ne okozzak neki csalódást.

Anyám, bár olyan fiatal volt, egyedül viselte szokatlan kötelezettségeinek

terhét. Nem akarta, hogy gazdag apja tudja, hogy néha mart kellett koldul-

nia, azaz vizet, amelyben a szomszédok főzték rizsüket, hogy etethessen en-

gem, amikor még apró csecsemő voltam. Singh nagyapám, akit csak Naná-

nak hívtunk, végül azonban rájött, és ragaszkodott hozzá, hogy anyám köl-

tözzék vissza a családi házba. Anyám nővére, Revati mindig könyörgött

azért, hogy ott lakhassék. Időnként megjelent gyermekeinek egyre növekvő

seregével, és könnyek között kért védelmet, mutogatva csúnya zúzódásait,

erősen rumivó férje legutóbbi verésének nyomait. A feleség bántalmazása

meglehetősen általános dolog volt, ezért - miután Revati engedélyt kapott

néhány hét felépülésre - Nana mindig visszaküldte őt. Végül is ő rendezte el

számára, hogy ehhez a férfihez menjen hozzá, és olyan emberként ismerték,

mint aki megtartja a szavát. Revati néni azonban elkerülhetetlenül újra meg-

jelent, megverve és zúzódásokkal, gyerekeit vonszolva és természetesen ter-

hesen. Mikor életet adott legújabb gyermekének, nagyapa újra visszaküldte a

férjéhez. Az ötödik gyermek megszületése és nagyapám halála után Revati

néni velünk maradt a nagy családi házban. Örültem, hogy nagynénéim ott

laktak velünk. A hindu családokra jellemző módon Nana 15-20 leszárma-

zottja lakott ott egyidejűleg - nagynénik és nagybácsik, unokahúgok és uno-

kaöccsök, valamint Nanee, Nana özvegye, akit szeretettel csak „Ma"-nak ne-

veztünk.

Nana akkor halt meg, amikor még nagyon kicsi voltam. Ezután anyámmal

osztoztunk a hálószobáján. Rumüzlete és méteráru-kereskedése az alsó szin-

ten, ill. a lakószobák a felső szinten még jóval Nana halála után is visszhan-

gozták súlyos, haragos lépteit. Ilyenkor érezni lehetett, hogy szelleme ott bo-

lyong az erődszerű építményben, amelyet szilárd betonból építtetett. Azok,

akik nem hisznek az okkult erők létezésében, talán azt gondolják, hogy ez

tiszta babona vagy hisztéria. Mi azonban hallottuk lépteinek dobbanását oda

és vissza a manzárdszobában és gyakran közvetlenül hálószobánk ajtaja

14

előtt, ahová éjszakára visszahúzódtunk. A látogatók is észlelték ezeket a dol-

gokat. Alig volt olyan nálunk éjszakázó vendég, akit ne támadott volna meg

testileg is egy láthatatlan kéz, vagy aki ne látott volna kísérteiét. Egyes roko-

nok soha többé nem éjszakáztak nálunk ilyen élmények után. De nekünk,

akik otthonunknak neveztük ezt a házat, nem volt más választásunk, mint ott

maradni.

Nana mélyen benne élt a hindu okkultizmusban, és kritizálta azokat, akik

pusztán csak filozofáltak vallásukról, anélkül hogy megtanulták volna hasz-

nálni a természetfölötti erőket. Ahogy idősebb lettem, Ma beavatott egy ti-

tokba, amelyet évekig magában tartott és csak Revati nénivel osztott meg:

Nana első fiát áldozatként bemutatta egyik kedvenc istenének. Ez nem volt

szokatlan gyakorlat, de erről sohasem beszéltek nyíltan. Nana kedvenc istene

Laksmí volt, Visnunak, a fenntartónak a hitvese. A gazdagság és a siker is-

tennője bebizonyította nagy hatalmát, hiszen Nana szinte egy csapásra ha-

zám, Trinidad egyik leggazdagabb emberévé vált. Mikor az alacsony geren-

dázatú vityilló, amelyet Nana épített családjának, titokzatos módon leégett,

olyan hatalmas épülettel pótolta, amely feltűnő tájékozódási ponttá vált a

Port of Spaintől San Fernandóba vezető úton. Senki sem tudta, honnan jött a

hirtelen pénz, vagy hogyan jutott az aranyhoz, amelyet az új háza vastag be-

tonfalába rejtett széfben halmozott fel. Az Indiából érkező emigránsok száz-

ezrei közül nem soknak sikerült ilyen könnyen és ilyen hirtelen vagyonra

tenni szert. Mindnyájan hittük, hogy hatalmas istenek segítették őt, ő pedig

cserébe odaadta a lelkét.

A Lutchman Singh elágazást Nana után nevezték el. A Port of Spaintől

délre levő főút mentén fekszik. A Trinidadon élő nagyszámú kelet-indiai la-

kosság körében Nanát a hinduk egyik vezetőjeként ismerték el, mint olyan

férfit, aki titokzatos, természetfölötti hatalommal rendelkezett, s ezt senki

sem tagadhatta, és senkinek nem volt mersze belekontárkodni. Mindenki

tudta, hogy szellemek őrizték azt a több mint egymillió dollárt, amelyet Na-

na a második világháború elején ásott el aranyérmék alakjában sok birtoka

egyikén - senki sem tudta pontosan, hogy hol. Kevesen mertek volna szem-

beszegülni a szellemekkel oly módon, hogy keressék az elásott kincset, és

nem volt olyan varázsló, aki leghatékonyabb mágiái birtokában is képes lett

volna megtalálni a rejtekhelyet. Ezek a hihetetlen értékű érmék, amelyek ma

már sokszorta többet érnek, máig rejtve vannak.

Nana az okkult hatalmat a pénznél is többre tartotta. Erős páncélszekrénye

tartalmazott egy olyan tárgyat is, amelyet semmi pénzért nem adott volna el

- egy kis fehér követ Indiából, amelynek szellemi ereje gyógyításra és át-

kozásra volt képes. Megbízható szemtanúk szerint még a kígyómérget is ki-

szívta a harapásból, ha fölé tartották, bár ezt a teljesítményét magam soha

15

sem tapasztaltam személyesen. Egyik unokabátyám elmesélte nekem, hogy

egyszer kíváncsiságból óvatosan kinyitotta annak a szobának az ajtaját,

amelyben Nana páncélszekrénye volt, és egy hatalmas kígyó fogadta, amely

nemcsak a pénzt és a papírokat őrizte, hanem a szoba más titkait is, amelye-

ket csak suttogva találgattunk. Lett légyen bár a kígyó valódi vagy a szelle-

mek által felöltött alak, mint némelyek állították, én mindenesetre saját ma-

gam is láttam ezt a hatalmas, ragyogóan színes hüllőt leselkedni a ház alatt

még sok évvel azután is, hogy Nana 63 éves korában, szívroham következté-

ben meghalt.

A hinduk számára a kígyók istenek. Nekem is volt egy kígyóm - egy cso-

dálatos macajuel kígyóm a szobámban, amelyet imádtam, éppen úgy, ahogy

imádtam a majomistent, az elefántistent és mindenekfölött a tehénistent.

Számomra isten mindennel egyenlő volt, és minden isten volt, kivéve termé-

szetesen azokat a szerencsétlen teremtményeket, akik nem tartoztak a kasz-

tokhoz. Világom tele volt szellemekkel, istenekkel, okkult hatalmakkal, és

gyermekkoromtól az volt a kötelességem, hogy mindegyiknek megadjam a

neki járó tiszteletet.

Ez volt az a kultúra, amely felnevelte apámat és kialakította jellemét. Ő

tökéletesen követte Krisna és a többi eltávozott nagy jógi útját, és anyám ar-

ra tanított, hogy nekem is ezt kell tennem. Efelől soha nem volt kétségem.

Apám példát állított, széles körű elismerést váltott ki, sokak imádatára rá-

szolgált, és szükségszerű volt, hogy halála után öröksége az enyém legyen.

Sose gondoltam volna azonban, hogy még olyan fiatal leszek, amikor rám

virrad az istenek által elrendelt sorsdöntő nap.

2.

EGY AVATÁRA HALÁLA

- Gyere velünk Rabi! - könyörögtek unokatestvéreim. Kumar bácsi elvitte

őket a Monkey Pointnál levő öbölbe fürdeni. Mindig nagy megtiszteltetés,

ha brahmin van a társaságban, a jószerencse majdnem tökéletes biztosítéka.

Úgy kezeltek, mint egy herceget, és annak is éreztem magam.

- Ma nem - mondtam, és határozottan ráztam a fejem. Elhatároztam,

hogy befejezem azt a bonyolult vallási ábrát, amelyet éppen rajzoltam.

- Légy szíves! - könyörgött velük együtt Sandra és Shanti.

- Nem mehetek! - További magyarázatra nem volt szükség. A házban

mindenki tudta, hogy számomra a vallási kötelezettségek és az áhítat volt az

16

első. Órákig ültem és rajzoltam kedvenc isteneim - Hanuman, Siva, Krisna,

Ganesha és a többiek képeit. Már akkor misztikus voltam, egynek éreztem

magam az istenekkel, és arra is hajlandó voltam, hogy feláldozzam a fürdést

a tengerparton, vagy a barátaimmal való játékot a szomszéd udvaron vagy a

réten, hogy ehelyett istenek rajzolásával töltsem az időt. Gazdagon kiszínez-

tem a képeket, majd szobám falára akasztottam őket, hogy közel legyenek

hozzám. Imádtam őket. Elhatároztam, hogy életemet a hinduizmusnak szen-

telem, amelyről anyám azt tanította, hogy a legrégibb, legnagyobb és egyet-

len igaz vallás.

Anyám, aki különben mindig magával vitt, amikor elment apámat ellátni

- aki most féltestvérénél, Mohanee-nél élt -, ezúttal nélkülem ment el meg-

látogatni őt. Ez csalódást okozott, borongós hangulatba kerültem. A lerajzolt

istenekről való elmélkedés azonban megvigasztalt. Kis barna ujjaim közé

fogva a ceruzákat gondosan kiszíneztem Visnu képét. Hogy fog örülni anya,

mikor visszajön, és meglátja a négykezű Narayanát, amint Ananta kígyó

gyűrűin fekszik Laksmí és Brahma társaságában! Ez utóbbi egy lótuszon ül,

amely Visnu köldökéből nő ki, és az egész az őstengeren lebegő teknős há-

tán van elhelyezve.

Még egy vonás itt, egy folt radírozása ott, és munkámmal elégedetten, lá-

gyan énekeltem: „OM, Siva, OM, Siva, OM, Siva", mikor meghallottam

anyám ismerős lépteit, amint fölfelé sietett a kinti lépcsőn. A konyhaajtó hir-

telen feltárult, amit azonnal izgatott hangzavar követett. Elindultam kifelé,

de az ajtóban megállított, amit hallottam:

- Meghalt! Chandrabhan halott! - Földbe gyökerezett a lábam. Egyszerre

mindenki beszélni kezdett, s egy ideig nem értettem semmit.

- Rossz érzésem volt, amikor ma reggel fölkeltem. - Anyám hangja fájda-

lommal terhes, de tiszta és erős volt. - Rögtön odasiettem. Éppen mikor

megérkeztem, kezdte a nővér az orvos parancsára levágni a haját.

- De miért volt a kórházban? - érdeklődött Revati néném. - Hiszen nem

volt beteg, ugye?

- Vishnu vitette be. Chandrabhan olyan volt, mint mindig - erős és nyu-

godt.

Hosszú szünet következett, majd anya visszanyerte a hangját és folytatta:

- Levágták a haját, az orvos azt mondta, hogy túl hosszú volt ahhoz, hogy

tisztán tarthassák a kórházban. És miközben vágták ... hirtelen lehanyatlott.

Odarohantam hozzá. Próbáltunk vizet adni neki, de a doktor azt mondta,

hogy halott. El tudod ezt képzelni? Csak úgy!

Odarohantam az ágyamhoz, rádőltem, belefúrtam arcom a párnába, és

megpróbáltam tompítani a mellkasomat szorongató zihálast és a jajgatást,

amely feltört a torkomból. Úgy éreztem, hogy mindent elvesztettem. Bár

17

alig ismertem őt, mint apámat, ő volt az ihletőm, valóságos isten - egy ava-

tár - és most halott. Tudtam, hogy ez be fog következni, éreztem bensőm-

ben, mikor azon a napon Gosine újra az esküvőről beszélt. Most, hogy ez

megtörtént, soha nem hallom már beszélni őt. Oly sok dolog volt, amit meg

akartam kérdezni tőle, oly sok mindent kellett tudnia, amiről azt reméltem,

hogy egy nap ajkairól tanulhatom meg. Legalább azt szerettem volna hallani

tőle, hogy nevemen szólít és azt mondja: fiam. Ez az álom most mindörökre

elveszett.

A nagy kimerültségtől zokogásom végül elcsitult. Sokáig feküdtem csen-

desen, és - bár nem sok sikerrel - megpróbáltam felfogni Krisna szavait,

melyeket Arjunához intézett, mikor csatába küldte őt. Olyan gyakran hallot-

tam ezeket a szavakat, hogy kívülről tudtam: „A bölcs nem szomorkodik

sem az élők, sem a holtak miatt... hiszen sohasem szűnünk meg létezni... A

testben lakó más testbe költözik, az állhatatos nem bánkódik ezen."

A nehéz terhet cipelő ember lassú, szabálytalan lépteivel lépett Kumar bá-

csikám a szobába, hogy bejelentse apám halálát, fel sem fogva, hogy már

megtudtam. Anyám túl elcsigázott volt hozzá, hogy elmondja nekem. Bácsi-

kám úgy gondolta, hogy bátran viselem a híreket, nem tudva, hogy már túl-

ságosan megviselt ahhoz a szomorúság, hogy ezt kifelé is megmutassam.

Apám hirtelen és titokzatos halála természetesen nagy megrázkódtatás

volt nemcsak a családnak, de mindazoknak, akik ismerték őt. A doktorok

nem találtak orvosi magyarázatot. Tökéletesen egészséges volt. Elérte volna

az Önmegvalósítást és szelleme elmenekült volna, hogy kikerüljön az újjá-

születés körforgásából? Hinni akartam ezt. De néhányan úgy gondolták,

hogy a szellemek vették el életét, mert megtörte fogadalmát. Ez igazságta-

lannak tűnt számomra. Ez nem az ő akarata volt, hanem másoké - Vishnué,

aki a kórházba küldte, és az orvosoké, akik nem voltak hinduk, és nem is-

merték az okkult erők hatalmát vagy a brahmacharya fogadalmat. Apám ko-

molyan követte Krisna utasításait a Bhagavad-gíta szerint. Vishnunak ezt

tudnia kellett volna, mert hindu családban nevelkedett fel. De ő úgy gondol-

ta, hogy a jógi élete komédia, hogy az istenekről és a szellemi hatalmakról

csak a panditok képzelődnek és mindez üres szemfényvesztés. Én nem kö-

vettem volna el ezt a hibát. A hinduizmusba vetett hitem sohasem ingado-

zott. Mindnyájan megtanultuk, hogy ne vessük meg azt, amit nem értünk, de

ez túl drága lecke volt.

Mikor megérkeztünk Phoowa Mohanee házához, tekintetemmel gondosan

elkerültem a durva, fából készült urnát, amely a nappali szoba asztalára volt

helyezve. A halál jelenlétében minden előírást gondosan be kellett tartani. A

házban nem lehetett tüzet gyújtani vagy ételt főzni, amíg a halott ott tartóz-

kodott a másvilágba tartó út megkezdése előtt. Mialatt a pandit a hoszú púját

18

vezette, a barátok és a rokonok jajveszékeltek, és Phoowa, apám legszenve-

délyesebb tanítványa mindenkin túltett fájdalma buzgalmában. Megbújtam

anyám mellett, belül szinte összezsugorodtam, gyerekesen védekezve az el-

len, hogy központi szereplője legyek egy drámának, amelyet felfogni sem

tudtam. A szertartás után egy barátságos szomszédasszony szelíden elválasz-

tott anyámtól, és odavezetett a koporsóhoz.

- Ott van apád - mondta, mintha nem tudtam volna. Mennyire húzódoz-

tam ettől az emlékeztetéstől.

Különös, de ez az isten, ez az avatár, aki előtt oly sokat álltam, és akit oly

heves vággyal bámultam, a halálban sem tűnt távolibbnak. Arckifejezése

gyakorlatilag változatlan volt, csak arcbőre volt nagyon sápadt. A brahmi-

noknak, akik a korai árják leszármazottai, általában világosabb a bőrük, mint

a többi hindu kasztnak, és apám még a brahminok közt is kivételesen vilá-

gos bőrű volt. Most olyan fehérnek tűnt, mint a viasz. Elfordultam, és kihúz-

tam kezemet kísérőm kezéből.

A temetési menet hosszú volt, mert apámat a hinduk messze földön sze-

rették és tisztelték. A két mérföldre nyugatra, a tengerpart felé vezető kes-

keny úton kígyózott a siratókat vivő autók, biciklik és ökrösszekerek sora.

Túl zavarodott és ijedt voltam ahhoz, hogy megkérdezzem anyámat, miért

nem a temetőbe megyünk, ahová nemrég Nanát temettük. Miért tartunk

Monkey Point felé, ahová mindig fürödni megyünk? Ez a kérdés csak to-

vább növelte bennem az apám halálával kapcsolatban érzett titokzatosságot,

de ezt magamban tartottam, és még szorosabban fogtam anyám kezét.

Miközben tekintetemmel gondosan elkerültem a halottaskocsin rézsútosan

elhelyezett koporsót, figyelmemet inkább a keskeny út két oldalán levő cu-

kornádak felé fordítottam, s figyeltem, hogyan vonulnak el mellettünk, moz-

dulatlanul és ünnepélyesen, mintha hosszú zöld leveleik a szomorúságtól ko-

nyulnának le. Ennek így is kellett lennie, mivel a Világegyetemben minden-

nek - embereknek, állatoknak - közös Létezője van. Úgy tűnt számomra,

hogy az egész természet siratta az avatár eltávozását. Mikor fog egy ilyen is-

teni megtestesülés újra emberi formában megjelenni? Még a panditok, ezek

a nagy tudású brahminok sem tudták.

A levegő forró és nehéz volt, nyugtalanítóan mozdulatlan egy olyan föl-

dön, amelyet általában szüntelenül légáramlatok sepernek végig. Elöl a hori-

zonton, a Paria-öblön túl, sötét felhők lebegtek a jól ismert Sárkány-öböl fe-

lett, ahol szülőföldem, Trinidad északi csücske nyugatnak fordul, kinyúlva a

közeli venezuelai partok felé. Milyen gyakran szaladtam és ugráltam végig

nevetve ezen az ismerős, szűk ösvényen unokatestvéreimmel és kis baráta-

immal, mikor fürödni mentünk! Halántékom lüktetett az élet melegétől, fia-

talos örömmel lelkendeztem, s az ismerős tájék minden kis darabját észlel-

19

tern az úton. Most azonban csak rémítő zsibbadást éreztem magamban, és

zavarba ejtő távolságot a cukornádültetvényen dolgozó munkásoktól, akik

kíváncsian néztek föl, mikor a hosszú menet lassan elhaladt mellettük. Egy

másik világ részei voltak, ahová valaha én is tartoztam.

Ahogy elhagytuk a cukornádföldeket, a menet a mangrove mocsarakon át

vezető utat követte, amely a sziget nyugati oldalán kanyargott fel és le.

Megálltunk a kavicsokkal behintett töltésen, amelyet közvetlenül az öböl

nyaldosó hullámai mögött egy kis betonfal védett a viharoktól. Szünnapokon

és iskola után a nagyobb fiúk beugrottak a falról az öböl sekély vizébe, és

kiúsztak a parttól a tengerbe. Én ehhez még túl kicsi voltam, és korombéli

barátaimmal a parkolóterület mögött a mangrovefák melletti sekély meden-

cében pancsoltam. Milyen valószínűtlennek tűntek most az ismerős és ked-

velt hellyel kapcsolatos boldog emlékek! A forró nap ellenére is rázott a hi-

deg, miközben kiléptünk a kocsiból.

A sima deszkakoporsót leemelték a halottaskocsiról és a part felé vitték,

ahol úszkálni szoktam. Phoowa pandit mutatta az utat, miközben szanszkri-

tul énekelte a védikus mantrákat a gonosz szellemek távoltartására. Közvet-

lenül a koporsót követve és szorosan anyám kezébe kapaszkodva csak most

vettem észre azt a nagy halom tűzifát, amelyet a kis medence melletti kavi-

cson szépen felhalmoztak. A siratok ismerős jajgatása még egyszer betöltötte

a levegőt, hátborzongató ritmusban emelkedve és leszállva. Borzalommal fi-

gyeltem, amint apám merev testét kiemelték a koporsóból és ráhelyezték a

fahasábokból rakott halomra. Gyorsan további tűzifát helyeztek köré, amíg

arca látszott már csak ki, amint vakon meredt az égre. A pandit szantálfa-

pasztával gondosan ráhelyezte az utolsó jelet szabadon maradt homlokára.

Lehetséges ez? A rituális égetés Indiában megszokott látvány volt a Gangesz

mentén, Benáreszben és más ceremoniális jelentőségű folyópartokon, de so-

ha nem találkoztam ezzel a szokással a trinidadi hinduk között. Az a gondo-

lat, hogy apám testét feláldozzák Agninak, a tűz istenének, még újabb, titok-

zatos dimenziót adott annak a rémületnek és mély veszteségérzetnek, amely

már addig is elárasztotta lelkem.

A közelben rizst készítettek elő, hogy bemutassák az elhunytnak. A pap

folytatta a terület megtisztítását a gonosz szellemektől, amelyet szükséges

elővigyázatosságnak tartottak, mielőtt a tűzisten kiszabadítja a szellemet a

testből és elkíséri a távolabbi területekre. Üres szemekkel meredtem az előt-

tem zajló bonyolult szertartásra.

- Gyere Rabi! - Ez a pandit hangja volt, ami eszembe juttatta, hogy ne-

kem is van szerepem, amelyet el kell játszanom.

Félelmemben és fájdalmamban alig hallottam a mantrákat, és nem láttam,

hogy a pandit közeledik felém az egyik tenyerén egyensúlyozott, nagy

20

bronztálon égő szent lánggal. Másik kezét kinyújtotta és megfogta a keze-

met. Rossz előérzettel pillantottam anyámra. Ő bólintott és gyengéden meg-

veregette a vállamat. Lehajolva fülembe súgta: - Ez a kötelességed. Tedd

meg bátran!

Szemem kerülte apám arcát, miközben a pandit odavonszolt a halotti

máglyához. Háromszor vezetett körbe a holttest körül, szanszkritul idézve

számomra a megfelelő imádságot, mivel én még olyan fiatal voltam: „Tüzet

rakok ennek az embernek minden végtagjához, aki akarva vagy akaratlanul

mulasztásokat követhetett el és most a halál karmai között van ... bár elérné

a fényességes régiókat." Most láthattam a hasábfák közé megfelelő helyekre

betett kámforkockákat. Átható szaguk betöltötte orrlyukaimat. Egy magas,

turbános férfi elkezdte locsolni a gheet (bivalytejből készült kisütött vaj) és a

petróleumot a fahasábokra és a testre. A pandit utasításait mechanikusan kö-

vetve meggyújtottam egy fadarabot a szent tűzben, és hozzáérintettem a leg-

közelebbi kámfordarabhoz. A láng sercegett, erőre kapott, majd a petróleum-

csíkok mentén gyorsan szétterjedt az egyik kámfordarabtól a másikig. Vörös

és sárga láng-fantomok járták hamarosan rituális táncukat a test körül. Ká-

bultan álltam ott, ahogy a lángok magasabbra szökkentek, amíg csak a pan-

dit félre nem húzott onnan.

Kétségbeesetten keresgéltem a lángokat körüálló arcok tengerében és

megpróbáltam visszafojtani zokogásomat. Anyámat nem láttam sehol. Kép-

telen voltam elnyomni félelemérzetemet. Kibuggyant belőlem a sírás, mint az

engem körülvevő síró hangok kísérője. Félig hisztériás állapotba kerültem,

mikor végül megláttam őt az égő holttest mellett, olyan közel, hogy úgy

tűnt, mintha a tűzben állna, fehér selyemszárijának körvonala kirajzolódott a

táncoló lángok hátterére. Hallottam már olyan özvegyekről, akik a lángok

közé vetették magukat. Vajon apám után anyámat is hamarosan elvesztem?

- Mama! - sikoltottam - Mama!

Ha hallotta is kiáltásomat a szikrák és a tűz ropogásán és a siratok fülsike-

títő lármáján keresztül, nem mutatta jelét. Mozdulatlanul állt ennek a pokol-

nak a peremén, kezét kinyújtva imádta az égő testet és Agnit, a mindent fel-

emésztő tűzistent. Lehajolva a tűzbe vetette a frissen főtt rizsáldozatot, majd

hátralépett az elviselhetetlen hőségből, és odaállt mellém. Felemelte fejét, és

nem csatlakozott a gyászoló siratáshoz. Igazi hinduként erőt merített Krisna

tanításából: nem siratta sem az élőt, sem a holtat. Egyetlenegyszer sem kiál-

tott fel azok alatt az órák alatt, amíg ott álltunk, figyelve a kialvó lángokat.

Míg hozzásimultam, csak azt éreztem, hogy halkan és áhítatosan énekli

mantráit.

Gyászszertartásunkat naplementéig tartottuk. Akkor hét faforgácsot dob-

tunk a parázs közé, majd a gyászolók egész gyülekezete körbe-körbe járva

21

vízáldozatot öntött a zsarátnokra. Végül a parázs eléggé kihűlt ahhoz, hogy a

pandit valamit összegyűjthessen apám földi maradványaiból anyám számára,

hogy elvihesse Indiába és a Gangesz szent vizébe szórhassa. Hogy erre mi-

kor és hogyan kerül sor, nem tudhattam. Túl zavarodott és a bánattól meg-

gyötört voltam már ahhoz, hogy aznap este ezzel a gondolattal foglalkoz-

zam.

Ismertem egy avatárt - egy istent emberi formában -, aki most eltávozott.

Azért jött, hogy megmutassa az embereknek a követendő utat, a valódi jóga

útját, amely összeköti az embert Brahmannal. Nem felejtettem el a példáját.

Nem is tudtam volna. Öröksége nekem jutott, és én követtem nyomdokait.

3.

HAMVAK A GANGESZBAN

Mint Agni íjából kilőtt lángoló lövedék, úgy emelkedett mögöttem a ma-

gasba a nap, fény- és árnyékfoltokat vetve a földre és a fűre a kókuszpálmák

alatt. Már egy órája imádtam, és most elhagyva a verandát, lesétáltam a kül-

ső lépcsőn a pajtába, ahol tehenünket tartottuk, amely ellátta háztartásunkat

tejjel. Kinyitottam a faajtót, megragadtam a földet seprő kötelet, mire a vi-

dám jószág ügyetlen ügetéssel megindult a legelő felé. Ugyanolyan mohón

vágyott ki a szabadba, mint én magam. Félig-meddig a kötél végén vonszol-

va, valahogy sikerült a jobbra-balra nekilóduló állatot a friss fű egyik oázisá-

hoz vezetnem. Fejem felett a kókuszpálma széles ágai ismerős dallamot ját-

szottak, amint lágyan egymáshoz súrlódtak az öböl felől fújó kora reggeli

szellőben. A tehén fejét leszegve legelészett, én pedig tisztelettel figyeltem.

A hinduk egyetlen teremtményt sem tisztelnek annyira, mint a tehenet. A

tehén szent állat. Orrát a hosszú fűbe temetve, minden másról megfeledkez-

ve, a fekete-fehér foltos istenség megránduló fülekkel és csapkodó farokkal,

tele szájjal tépte a nedvdús, zöld pázsitot, és elégedetten rágott. A tehénle-

geltetés kedvenc foglalatosságom volt, és örömmel éltem a napi elfoglaltsá-

gomból adódó alkalommal, hogy imádhatom ezt a nagy és szent istent. A

közelben bőségesen virító hibiszkuszbokorról letéptem egy narancsszínű vi-

rágot, és a tehén fejére helyeztem, görbe szarvai közé. Rám nézett barna sze-

mével, majd tovább folytatta a fű rágását. Mivel egy légy megzavarta azzal,

hogy az orrlyukába mászott, megrázta fejét és tüsszentett egyet. A virágáldo-

zat, amelyet gondosan ráhelyeztem, lecsúszott hosszú orrán a földre. Még

22

mielőtt felvehettem volna, egy éppen leharapott fűcsomóval együtt eltűnt a

szájában. Sóhajtva a földre ereszkedtem, és megpróbáltam elképzelni, mi-

lyen lehet tehénnek lenni. Talán már magam is voltam tehén valamelyik el-

múlt életemben. Nem emlékeztem rá. Gyakran csodálkoztam, miért nincse-

nek emlékeim az elmúlt életeimből.

Gosine gyakran elmesélte nekem, hogyan látta meg a távoli Indiában egy

ősi bölcs első alkalommal a csodálatos jelet az éjszakai égbolton: a csillag-

csoport által kirajzolt tehénalakot. Gosine szerint mi hinduk ilyen módon jöt-

tünk rá elsőként arra, hogy a tehén isten. Hallottam más magyarázatot is,

amiben szó volt Egyiptomról meg az árjákról, de Gosine magyarázata gya-

korolta rám a legnagyobb hatást. Bármi, ami a mennyekben van, szent; és

természetesen minden földi tehén attól az égitől származik, és ezért megér-

demli az imádatot. A tehéntisztelet igen elterjedt azóta az őskori nap óta.

Gosine beszélt a „Tehén Anyáról" és gyakran hallottam, hogy a panditok azt

mondják: ő volt mindnyájunk anyja, akárcsak Káli, Siva hitvese. Valahogy

tudtam, hogy egy és ugyanannak kell lenniük, legfeljebb különböző formá-

ban. Káli, az egyik leghatalmasabb hindu istenség, akit mindnyájan szenve-

délyesen tiszteltünk, rémületes volt, amint friss vért ivott egy serlegből, s

frissen levágott fejekből és kezekből készült nyaklánccal díszítve, férjének,

Sivának földre döntött testén állt. Sokkal jobban szerettem az Egy Valóságot

a tehén sokkal szelídebb formájában imádni. És jó karmát gyűjtögettem jö-

vendő életem számára azáltal, hogy oly sok időt töltöttem tehenünk társasá-

gában. Vajon ő tudta, hogy isten? Gondosan megfigyeltem, de semmi jelét

nem tapasztaltam annak, hogy tudatában lenne ennek. Végül is azonban ez a

kérdés eltűnt abban a csodálatban és hódolatban, amit ez iránt a minden te-

remtények legszentebbike iránt éreztem.

A tehén imádását gyenge zümmögő hang szakította meg, amely fokozato-

san egyre hangosabb lett. Izgatottan pattantam fel, és kiszaladtam a pálmák

alól, hogy jobban lássak. Akkoriban igen kevés repülőgépet láttunk. Miköz-

ben figyeltem, ahogy elmegy, eszembe jutott, mit szoktam gondolni, vala-

hányszor csak repülőgépet látok az égen. Miután eltűnődtem eredetem rejté-

lyén, egyszer megkérdeztem anyámat, hogy honnan származom. Nagyon ko-

molyan ezt mondta: - Az égből, egy repülőgépből pottyantál le egy napon,

Rabi, és én elkaptalak téged.

- Neked voltam szánva? - kérdeztem hirtelen elbizonytalanodva arra a

gondolatra, hogy akár másvalaki hátsó udvarában is landolhattam volna.

Anyám biztosított afelől, hogy neki és apának voltam szánva. Ezek után

hónapokig reménykedtem, hogy egy kisöcs hullik talán a karomba egy arra

menő repülőgépből. Évek múltán a gyermekek eredete még mindig titok ma-

radt számomra, de biztos voltam benne, hogy nem repülőgépekről származ-

23

nak, és anélkül hogy értettem volna, miért, tudtam, hogy soha többé nem

lesz húgom vagy öcsém, hisz apám halott.

Eltávozása óta ünnepélyesen és hűségesen imádtam apám szellemét. Min-

den reggel vizet vittem a fűre, amelyet halálakor ültettünk, gondosan szá-

moltam a napokat, és figyeltem, ahogy nőtt. Ma volt a negyvenedik nap - és

ma el fogom veszteni hosszú, fekete, hullámos hajamat, amelyet évekig nem

vágtak le, és amely mindenki véleménye szerint olyan hasonlóvá tett apám-

hoz. Napokig izgatott a tény, hogy levágják a hajamat. Mi lesz, ha a szelle-

mek az én életemet is elveszik, mint apámét, mikor levágták a haját?

Anyám integetett nekem a verandáról. Itt volt a szertartás ideje. Elkezd-

tem húzni a kötelet, megpróbáltam bevonszolni a vonakodó tehenet a pajtá-

ba. A szegény jószág megvetette patáját, és horkantásokkal tiltakozott az

egész úton. Határozottságra volt szükség, de én soha nem döftem volna meg

hegyes pálcával, vagy nem ütöttem volna meg vesszővel, mint ahogy né-

hány barátomtól láttam. - így kell egy istennel bánni? - feddtem meg őket

nem is egyszer. így megtanulták, hogy tiszteletteljesebbek legyenek - leg-

alábbis amíg láttam őket.

Az apám halálát követő negyvenedik napon sokkal kisebb menet ment vé-

gig a keskeny aszfaltúton a magas cukornádakon keresztül a mangrove mo-

csár mellett Monkey Pointig. A hamvasztás minden nyomát elhordták a hul-

lámok, amelyek naponta kétszer átcsapnak az alacsony betonfal fölött. Csak

az emlék volt kitörölhetetlen. Újra láttam a test körül táncoló és ugráló lán-

gokat, éreztem az égő hús szagát és megborzongtam, amikor azon a helyen

álltam, ahol apámat porrá égették. Ma én voltam a figyelem középpontjában.

Barátok és rokonok vettek körül félkörívben, mikor a pandit borbélyolló-

val a kezében megállt velem szemben. A rövid púja úgy ért véget, hogy

szinte tudomást sem szereztem róla. A jelenlegi valóságot elhomályosította a

hirtelen feltámadó félelmetes emlék. Körülbelül három évvel azelőtt mély ál-

momból arra ébredtem, hogy valaki keményen, határozottan, élesen rángatja

a hajamat. Mikor teljesen magamhoz tértem, vergődtem és vonaglottam a

fájdalomtól. Bármennyire akartam, nem tudtam hús-vér kart megérinteni, ha-

jamat mégis olyan erősen húzták, hogy majdnem kiestem ágyamból. Rémült

sikoltásaimra anyám odajött mellém. Pár szóval és vállveregetéssel biztosí-

tott afelől, hogy csak rossz álom volt az egész. De én jobban tudtam, hogy

teljesen magamnál voltam, nem álmodtam, és az éles fájdalom, mikor kis hí-

ján tövestül kitépték a hajamat, még reggelig kísért.

Ez az emlék és apám titokzatos halálának közelebbi élménye együttesen

rémítettek, mikor erre a szertartásra vártam. De végül minden baj nélkül le-

zajlott. Szinte anélkül, hogy észrevettem volna, lehullott a hajam a földre,

24

ahol azelőtt apám hamvai feküdtek. A következő dagály ezeket a szálakat is

bemossa a tengerbe, hogy csatlakozzanak az ő maradványaihoz.

Hamvainak egy részét azonban megtartották egy másik különleges szertar-

táshoz. Gosinéval meglehetős izgatottsággal sokszor beszélgettünk róla

apám halála óta. - Ő avatár volt, nem kétséges - biztosított az öregember. -

A moksha nem kérdéses. Nála nem!

- Hogy gondolod? - kérdeztem. - Nem hiszed, hogy elérte a mokshátf

- Már rég elérte - még egy másik életében. Most csak visszajött, hogy

megmutassa az utat... mint Buddha vagy Jézus.

- Lehet, hogy egyike volt a Mestereknek'} - kerített hatalmába a gondolat.

Gosine meggyőződéssel bólintott. - Majd meglátod a negyvenedik napon.

Nem lesz semmilyen lábnyom a hamuban. Semmi! Az ő lelke már vissza-

menekült Brahmanhoz. Ő isten volt, Bhai - ez volt a te apád! - Áhítattal

nézve rám mély tisztelettel megismételte: - Ez volt a te apád!

Ezt magam is tudtam, mikor még életében előtte álltam és mély szemébe

néztem. De nem értettem meg ezt úgy, mint Gosine. Ő ismerte a Védákat,

még ha nem is volt tanult ember. Értékelésem szerint Gosine nagyon okos

volt, és igen tudós hindu.

Mikor hazatértem - és igencsak tudatában voltam tövig lenyírt frizurám-

nak -, alig vártam, hogy beigazolódjék, amit Gosine mondott. A pandit be-

vezetett egy üres szobába, amely egész éjszakára zárva volt. A padló köze-

pén egy lapos tálban, gondosan elsimítva ott volt apám hamvainak egy ré-

sze, amelyet előző este helyeztek bele nagy tisztelettel. A család izgatottan

nyomult előre, hogy megvizsgálja a felületet és megtalálja az árulkodó láb-

nyomokat, amelyek felfednék apám legújabb reinkarnációját. Ezt a szertar-

tást már sokszor láttam ezelőtt, de most nem értettem a célját. Apám már

nem vesz részt az újjászületés körforgásában, ő már visszatért Brahmanhoz,

ezért az ő esetében mi értelme van fáradni a rítussal? Emlékeztem Gosine

szavaira: - Nem lesz nyom a hamun. Semmi!

Hallottam anyám zihálását. Majd a pandit felkiáltott: - Hé, nézzétek! Ott

egy madárnyom!

Szavakkal ki sem fejezhető a csalódottság, amit éreztem. Anyám és néni-

kém közé tolakodtam, hogy magam is lássam. Igaz volt! Középen, az egyéb-

ként sima hamufelszínen ott volt egy kis madár félreismerhetetlen lábnyoma.

Mindnyájan gondosan megvizsgáltuk. A következtetés elkerülhetetlennek

látszott: apám madár formájában született'újjá!

Kis világom összeomlott. Mit mondana most Gosine? De hiszen a sziget

fő panditja is avatárnak hívta az apámat! Ha ő nem érte el a Brahmannal va-

ló egyesülést, akkor mi reményem lehetett nekem vagy bárki másnak?

Rosszul éreztem magam, és képtelen voltam bekapcsolódni az izgatott tár-

25

salgásba, miközben mindannyian kisétáltunk a külső udvarba ennek a fontos

szertartásnak a következő állomására.

Túl kábult voltam ahhoz, hogy gondolkozzam, és szinte semmit nem hal-

lottam a hosszú pújából. Napok óta a legínycsiklandóbb illatok tettek ben-

nünket próbára. A konyhából áradtak, ahol anyám és nagynénéim készítették

órák hosszat a számtalan kedvelt különlegességet, currys ételt és édességet.

Mielőtt azonban bárki megízlelhette volna őket, minden ételből egy darabot

fel kellett ajánlani az eltávozottnak. Egy nagy tálat kibéleltünk szent koale-

véllel, majd a pandit az apám szellemének bemutatott áldozatot a magas ba-

nánfa alá helyezte. Azután mindnyájan visszafordultunk, hogy sorban vissza-

menjünk a házba.

- Bhai ya, senki nem nézhet vissza, értitek? - figyelmeztetett bennünket

ünnepélyesen a pandit. - Ha visszanéztek, a szellem megtámadhat bennete-

ket. Az áldozat csak neki szól.

Nem tudtam ellenállni a kísértésnek. Lelassítottam lépteimet, és hagytam,

hogy a többiek elmenjenek mellettem. Mégiscsak az én apám volt. Látnom

kell őt még egyszer, ha csak egyszer is. Csak egy pillantásra! Félúton vissza

a ház felé, félelemtől remegve, titokban visszapillantottam vállam fölött. A

tál a levelekkel még mindig ott volt, és jól láttam benne az ételt is. Apám

szellemének nem volt semmi jele. Gyorsan elfordítottam a tekintetem. Elkö-

vettem a tiltott cselekedetet! Talán az utolsó lépéseimet teszem. De nem tör-

tént semmi. Kegyelmesek voltak hozzám az istenek? Ez a rejtély csak növel-

te azt a zűrzavart, ami már amúgy is kavargott bennem.

A hátsó verandára siettem, és ott álltam kitartóan lábujjhegyen, hogy fi-

gyeljem az onnan alig látható tálat. Láttam már Jógit, a szomszéd kutyáját,

amint megette a Nana szellemének kihelyezett áldozatot, és biztos akartam

lenni benne, hogy ez nem történik meg még egyszer. Amikor körülbelül fél

órán keresztül nem történt semmi érdemleges, nem tudtam tovább visszatar-

tani magamat. Még mindig féltem ugyan attól, amit a szellemek tehetnek, de

már valamivel bátrabb voltam; visszatértem az udvarba, és óvatosan megkö-

zelítettem a banánfát. Nagy csodálkozásomra az étel eltűnt! Egy morzsa sem

maradt belőle, bár nem vettem észre semmi láthatót a tál környékén. Tehát

mégiscsak igaz volt - apám szelleme ette meg! Bizonyítéka volt ez annak,

hogy végül mégsem érte el a nirvánát? Mégiscsak madár lett, aki most figyel

engem a fáról?

Leverten, zavartan és nyughatatlanul járkáltam fel és alá a kertben, és ke-

restem a bokrokon vagy a fákon egy madarat - kicsit vagy nagyot -, amelyik

akár csak távolról is emlékeztet apámra. Még ha nem is ismerem fel őt, ő

legalább megismer engem. De hiába vártam arra, hogy ezek közül a gyorsan

tovatűnő, csacsogó, tollászkodó kis teremtmények közül csak egy is megáll-

26

jon és rám nézzen annak jeleként, hogy megismer. Egyikük sem fordította

rám a legcsekélyebb figyelmet sem, kivéve, ha túl közel merészkedtem hoz-

zájuk: akkor riadtan elrepültek. Persze apám akkor sem fordított rám soha-

sem figyelmet, mielőtt meghalt, miért tenné hát most?

Később az ismerős ösvényen Gosine kunyhója felé vettem utam. Lehetet-

len volt négyszemközt beszélni vele, mikor annyian ott voltak. Fia, aki kö-

rülbelül 40 éves volt, kint a ház előtt biciklije kerekét javította. Ezen szokta

körbekarikázni a várost erős pirospaprikával készült currys channát és barát

árulva. Nemrég vett el egy kétgyermekes asszonyt, és mindnyájan beköltöz-

tek Gosine kétszobás kunyhójába. Látva, hogy közeledem, fáradtan felegye-

nesedett a leeresztett kerék mellől, kezeit összetette az álla előtt, és megha-

jolt felém.

- Sita Ram - mondta kedvesen. - Az öreget keresed? Bent van. Érzi már

a kora súlyát.

- Ez nem igaz, fiam! - válaszolt Gosine hangja belülről. - Semmi olyas-

mit nem érzek, mint amiről beszéltél. A hideg tartott vissza. - S hogy bizo-

nyítsa is, amit mondott, a büszke öregember - egy hinduhoz képest magas

termetű és kissé görbelábú - bicegve előjött, hogy leguggoljon szokott he-

lyére, kunyhója védelmező árnyékába. Csöndben guggoltam. Az, hogy vele

lehettem, olyan biztonságérzetet és megnyugvást keltett bennem, hogy el

sem mondhatom.

- Szép hajad gyorsan vissza fog nőni - mondta lassan ingatva fejét egyik

oldalról a másikra, mint egy fordított inga.

- A hajam nem izgat - válaszoltam, de nem oszthattam meg vele a ben-

nem dúló zűrzavart és kétségeket.

- Tudod Bhai, sohasem felejtem el, ahogy apád élt. A legszentebb ember

volt, akit valaha is ismertem ... ahogy feladott mindent! - Gosine feje to-

vábbra is előre-hátra ingott a csodálkozástól.

Az ilyen dicséret hallatán máskor dagadoztam a büszkeségtől - végül is

az én apámról volt szó -, most azonban kevés vigaszt nyújtott, bár éreztem,

hogy Gosine az apám iránt érzett csodálatát rám vitte át. A hamvakban jól

kirajzolódó madárnyomot azonban nem lehetett letagadni. Mindnyájan -

még a pandit is - tudomásul vették, láthatóan az engem eltöltő csalódottság

és megrázkódtatás nélkül. Ez csak még fájdalmasabbá tette zavaromat.

- Hogy lehet most ilyen kicsi? - kérdeztem. Könnyebb lett volna megér-

tenem, ha nagy madárrá változik, de hogy ilyen kicsi lett, az csak növelte

zavarodottságomat.

- Nézd csak Bhai, egyáltalán nem kicsi, nem! - vágott vissza Gosine

szenvedélyesen. Elcsendesedett, elgondolkodva dörgölte állat, majd hosszút,

27

hangosat sóhajtott. - Ide hallgass, mit mondok én neked. Egy ilyen kislábú

madár nem ehette meg azt a sok ételt ilyen gyorsan.

Természetesen! Talpra ugrotta.m és visszaszaladtam abba a szobába, aho-

vá a hamvakat bezártuk. Nem felejtettük-e el szorosan bezárni az ablakot?

Nem emlékeztem rá. Kint felnéztem az eresz alá, és megláttam egy kis ma-

dár fészkét. Egy sor félkör alakú nyílást pillantottam meg egymás mellett a

fal és a hullámbádog tető találkozásánál, amelyek - mint izgatottan megálla-

pítottam - elég nagyok voltak ahhoz, hogy a kis madár beférjen a szobába.

De vajon ott volt-e a madárfészek apám halála előtt is? Nem lehettem biztos

benne, de úgy emlékeztem, hogy ott volt.

Akkor végül is apám nem hagyott nyomot a hamuban! Micsoda meg-

könnyebbülés! De akkor mi van az étellel - azt ki vagy mi ette meg? Talán

az Aszurák vagy Rakshák egyike - valaki a démonok közül, akikről a Vé-

dák beszéltek - közbelépett, hogy megpróbáljon félrevezetni bennünket? így

lehetett! De apám és a többi eltávozott Mester megvéd engem ezektől a sötét

erőktől. Hittem apámban és abban, amit ő tett. Követtem tehát nyomdokait.

♦ * ♦

- Rabi! Hol vagy? Baba van itt! - hívott Nanee.

- Jövök, Ma! - siettem föl a lépcsőn a házba, ahol mindenki lelkesen üd-

vözölte jó barátunkat.

- Rabi! - kiáltott a nagy darab ember, majdnem kiszorítva belőlem a lel-

ket egy meleg ölelésben. Jankhi Prasad Sharma Maharaj, született indiai, a

sziget fő panditja volt. Nem létezett nagyobb tisztesség annál, mint őt vendé-

gül látni valakinek az otthonában. Mint apám közeli jó barátja és csodálója,

Baba mindannyiszor megállt, ahányszor csak útjai során elment a házunk

mellett, mikor keresztül-kasul bejárta Trinidad szigetét. Főként hindiül be-

szélt - és csak nagyon keveset angolul -, de járatos volt a szanszkritban is.

Magas, jó bőrben lévő, meglehetősen erős ember volt, bozontos, őszbe hajló

szakállal. Elment volna Mikulásnak is, ha egy kicsit kövérebb lett volna. Bár

egyesek számára félelmetes figurának tűnt, velem éppoly vidám és barátsá-

gos volt, mint a Mikulás lehetett volna, és nagyon szerettük egymást.

- Rabi! - kiáltott ismét, kartávolságra tartva magától. - Napról napra egy-

re inkább apádat látom benned. Bhagwan rajtad tartja szemeit. Egy napon

belőled is nagy jógi lesz! Szemed apád szeme, és hamarosan hajad is újra

apádé lesz! - tette hozzá nevetve, gyengéden végigfuttatva ujjait rövid haja-

mon, amely úgy tűnt, hogy nagyon lassan nő. Anyámhoz fordult, aki sugár-

zott a büszkeségtől mellettem. - Ez a gyerek nagyon különleges. Nagyon kü-

lönleges! - ismételte meg fejét ide-oda ingatva a nyomaték kedvéért. - Egy

28

nap nagy jógi lesz, akárcsak az apja. - Dagadt a keblem és könny szökött a

szemembe. Igen, az leszek. Kihúztam magam, amennyire csak tudtam.

A látogatás rövid volt. Úton volt, hogy egy különleges púját mutasson be

egy Port of Spainben lakó gazdag hindu számára, aki rákban szenvedett és

azt kívánta, hogy szép fizetségért készítsék elő számára az utat a túlvilágra.

Némelyik pandit megfelelő fizetség ellenében még a nirvánát is felajánlotta.

Jankhi pandit nem vállalt ilyen garanciát, de hinduk ezrei erősen hittek köz-

benjárása hatékonyságában a dévaiaknál, és fizetni is hajlandók voltak, hogy

részesüljenek benne.

Miután áldását adta ránk, a nagy pandit szorosabbra fogta dhotiját maga

körül, és az ajtóhoz ment, ahol megállt, hogy meghajoljon. Kezünket arcunk

előtt összetéve mindnyájan meghajoltunk felé a mindannyiunkban jelen levő

istenség elismeréseként. Egy perccel később már sietett lefelé a lépcsőn. Ki-

szaladtam a verandára, és integettem neki, amint felkapaszkodott a rá váró

autóba. Szavai még mindig visszhangoztak bennem, mikor eltűnt az első ka-

nyarban. Lehetetlen volt elfelejtenem, hogy milyen különleges vagyok. Min-

denki emlékeztetett erre a tényre. Én biztosan nagy pandit leszek, sőt mi

több, jógi, szent ember, mint apám.

Anyám mellettem állt, és szintén integetett. Most átölelt, és megveregette

a vállamat. Azt hittem, tudom, mit gondol. Folytatni fogom apám útját,

öröksége nekem jutott. Anya és én együtt fogjuk követni az ő lépteit.

De rosszul gondoltam. Valami másra gondolt, és kereste a szavakat, hogy

enyhítse azok lesújtó hatását.

- Apád hamvait el kell vinni a Gangeszhez, Rabi - szólt végül -, és bele

kell szórni a legszentségesebb folyóba, hogy az kivigye a tengerbe. Azt aka-

rom, hogy te is ezt tedd, ha én meghalok.

A Gangesz! A titokzatosság micsoda fény köre vette körül ezt a nevet! A

Folyók Szent Anyja, akár a tehén, mindnyájunk Anyja, amely tisztán folyt a

Himalája legmagasabb csúcsaitól végig a hosszú sztyeppéken át a Bengáli-

öbölig. Benáresznél, a legszentebb városnál kell a hamvakat a vízbe szórni.

Ezzel végleg Krisna karjaira bíznánk apám szellemét.

- Ugye elviszel magaddal, Mama? - könyörögtem. - Kérlek! Kérlek, Ma-

ma! Veled kell mennem! El kell, hogy vigyél magaddal!

- Szeretnélek magammal vinni, Rabi, de ez túl messze van számodra. El-

fáradnál. És természetesen nem maradhatsz ki az iskolából...

- Nem fogok elfáradni, ígérem! És iskolába mehetnék Indiában is.

Lassan és szomorúan megrázta a fejét: - Sajnálom, ...de ne izgulj, hama-

rosan visszajövök, ígérem.

- Kérlek, ne hagyj el! - könyörögtem. - Nem akarok egyedül itt maradni

nélküled.

29

- Nem leszel egyedül. Itt van Ma és Revati néni, unokatestvéreid, Kumar

bácsi és Lari... - Körülfont karjaival, és megveregette a vállamat. - Hamaro-

san visszajövök, Rabi. Ezt ígérem. Mit szeretnél, mit hozzak neked Indiá-

ból?

- Egy elefántot! - válaszoltam nagyon őszintén. - Amilyen a képeken

van!

Anyám arra tanított, hogy hinduként kötelességem panasz nélkül elfogad-

ni bármit, amit a sors hoz. De a sztoikus belenyugvás a karmámba, amelyet

Krisna urunk helyezett rám, elviselhetetlenül nehéz teher lett egy kisfiú szá-

mára, mikor végül eljött a napja anyám eltávozásának. Szomorúan kapasz-

kodtam fel mellé a kocsiba, amivel Port of Spain kikötőjébe hajtottunk, ahol

felszállt a hajó fedélzetére, amely először Angliába, majd Indiába vitte. Ma,

aki nem tudott velünk jönni, az ablakból integetett, anyám pedig visszainte-

getett, ahogy elhajtottunk ezen a minden napok legszomorúbbikán. Én is is-

tenhozzádot intettem, azzal az erős elhatározással, hogy anyámmal megyek

Indiába. Az erős szélben az utolsó Hanumán zászló ide-oda lengett a rum- és

méterárukereskedés sarkának tetején. A fehér szövetből kivágott és Ma által

a vörös vászon háttérre szeretettel ráhímezett alak, kedvenc hősömnek, Ha-

numánnak, a majomistennek alakja, mintha istenhozzádot intett volna ne-

kem. Jó előjel!

Körülbelül egy tucatnyi rokon és barát jött el, hogy elbúcsúzzon anyám-

tól. Alig egy éve, hogy sokan közülünk ugyanitt álltunk, mikor Deonarine

bácsikámat kísértük ki, aki Angliába ment. Ő anyám legidősebb bátyja volt,

és azért ment el, hogy a londoni egyetemre járjon. Deonarine olyan volt szá-

momra, mintha apám lenne. Mind ott álltunk a rakparton és sírtunk, amint a

hajó lassan kiúszott a kikötőből. Akkor úgy éreztem, hogy meghasad a szí-

vem. És most anyám készül elmenni! Titkon megtöröltem a szememet a ru-

hám ujjával. Bátor akartam lenni, de a rokonok és barátok ismételgetése,

hogy milyen szerencsés anyám, mert megteheti ezt a szent zarándokutat, el-

viselhetetlenné vált számomra. - Anyád Indiába megy, Rabi, a Gangeszhez!

Nagy szerencséje van, gyermek! - mondogatták. - Ne légy már olyan szo-

morú. Hamarosan visszajön. - Hogy mondhattam volna el nekik vagy

anyámnak, hogy majdnem meghasad a szívem?!

Mindnyájan felmentünk a fedélzetre. Némán hallgattam a lelkes megjegy-

zéseket, hogy milyen nagy és luxusminőségű a hajó, milyen kényelmes a

szállás, milyen jó az étel - milyen izgalmas az idegen konyha ezen a holland

hajón. Mindez olyan nevetséges volt. Mit érdekelte anyámat a luxus? Ami

30

pedig az ételt illeti, elküldte egyik unokabátyámat vissza a rakpartra, hogy

vásároljon neki egy nagy adag zöldséget és gyümölcsöt az útra. Teljesen ön-

kéntesen, négyéves koromban őszinte fogadalmat tettem, hogy az ahimsát,

az erőszakmentesség elvét követem egész életemben, és szigorú vegetáriánus

leszek, mint anyám. Hogy merték a rokonok és barátok még csak elképzelni

is, hogy anyám egy asztalhoz ülne azokkal a hitetlenekkel, akik a szent te-

hén húsát falták.

Apám nyomdokain haladó vallásos szenvedélyem nemcsak az isteneket

örvendeztette meg, de anyámat is, aki a hinduizmusra tanított. Annyira közel

álltunk egymáshoz, és én úgy szerettem! Nem volt rendjén, hogy én legyek

elszakítva tőle, aki jobban követtem a hindu ideált, mint ezek a hangos sze-

rencsekívánók, akik olyan bolond módon kiabáltak az út kilátásairól, ami

annyi fájdalmat okozott nekem!

A hajó sípja hosszút, hangosat füttyentett. - Viszontlátásra! Utazz jól! írj

hamar! Hiányozni fogsz! - próbált mindenki még egy utolsó szót kiáltani.

- Adj egy puszit mamának, Rabi! - tolt előre Revati néni. A rám váró

magányosság érzése hirtelen rám szakadt.

- Én is elmegyek Indiába! - kiabáltam, mindkét kezemmel belekapasz-

kodva anyám kabinjának kilincsébe, amelyet halálos szorítással tartottam.

Kaka Nakhi, aki annak idején Nanát fuvarozta körbe-körbe nagy fekete

Chevroletjén, egy nagy zacskó friss amerikai mogyorót mutatott. - Hé, Rabi

- mondta, hogy meglágyítson -, gyere, vegyél. - De engem nem lehetett be-

csapni. Semmiképpen nem tudtak rávenni, hogy elengedjem az ajtót.

Anyám elkezdett kérlelni. - Rabi, kérlek! Ez nem rád vall. Engedj elmen-

ni! Menj le szépen Revati nénivel! Integethetsz nekem a rakpartról.

Csak még szorosabban tartottam a kilincset. - Veled megyek, mama! Kér-

lek! Vigyél el magaddal!

- Gyere, gyere, mennünk kell - mondta Revati néni, és szemei könnyel

teltek meg arra a gondolatra, hogy elveszíti testvérét. Megpróbálta szelíden

lefejteni kezemet a kilincsről, de nekem erőt adott a félelem. Láttam anyám

arcán a kínos zavart. Elképzelhetetlen volt, hogy erőszakkal távolítson el

vagy megüssön engem. Szent gyermek voltam, brahmin, egy nagy jógi fia.

De a hajó sípja újabb figyelmeztető jelet adott.

- Mindnyájunknak menni kell, mégpedig azonnali - Ez Kumar bácsikám

volt, aki fölém tornyosult, és megpróbált szelíd, de határozott lenni. Mint

megyénk jogi tanácsosának, hangja mindig bizonyos tekintélyt hordozott. De

én megmakacsoltam magam, és elkezdtem sikoltozni, kétségbeesetten ka-

paszkodva. Kaka Nakhi csatlakozott Kumarhoz, és megpróbálta kezemet

szelíden lefejteni a kilincsről. Egyik kezemet lefejtették. De azonnal visszatet-

31

tem, mikor a másik kezemet feszítették. Sikoltozásom csak tetézte a zavart.

- Anyával megyek! Anyával megyek!

Soha azelőtt nem viselkedtem így. A szent kisgyermek megrázó jelenetet ren-

dezett a villámsújtotta rokonság előtt. De nem volt több vesztegetni való idő.

Lari és Nakhi egyesült erővel letéptek az ajtóról, és kivonszoltak anyám szo-

bájából. Rugdostam és sikoltoztam, miközben levittek a hajóról a rakpartra.

Micsoda búcsú! Most már minden harci vágyam elhagyott. Sírásban tör-

tem ki, és könnyeimtől nem láttam anyám integető alakját, ahogy a hajó el-

távozott a dokktól. Egész úton hazáig vigasztalhatatlant zokogtam. Aznap este

álomba sírtam magam. A következő napon visszautasítottam az ételt, és hiszté-

rikusan sírtam minden vigasztalási kísérlet ellenére. Tudtam, hogy alá kellene

vetnem magam mindennek, amit karmám rám hoz, de csak egy kisfiú voltam,

nagyon is emberi, és szükségem volt arra a szeretetre, amit csak egy anya adhat.

Sohasem fogom újra látni! Ez a borzalmas meggyőződés csak növekedett

bennem, amint egyre tovább zokogtam.

4.

KARMA ÉS SORS

- Meg kell tanulnod a türelmet, Rabi. Kevés dolog van ennél fontosabb ...

és nehezebb.

- De Ma, hogy mondhatta Mama, hogy hamarosan hazajön? Mindjárt két

éve lesz már, és levelében ismét azt írja, hogy jövőre. Mindig csak jövőre] -

Barátaimnak, akik kérdezték, még mindig azt mondtam, hogy „jövőre" tér

vissza, de én magam már nem hittem benne.

Nanee szokásos helyén ült, az ablak mellett, ahol minden reggel megláto-

gattam. Miután összetett kézzel meghajoltam felé, keresztbe tett lábakkal le-

ültem vele szemben a padlóra. Figyeltem ujjainak fürge mozgását, ahogy el-

kezdte bonyolult hímzését, amellyel napjának jó részét töltötte. A legtöbbjét

másnak ajándékozta. Ma a csípőjétől lefelé megbénult a gyermekszülés után

- és Nana kegyetlensége miatt, aminek következtében számos éjszakát az

esőben kellett eltöltenie egy mangófa alatt -, mégis panasz nélkül viselte fáj-

dalmát és szerencsétlenségét. Tulajdonképpen ő volt a legvidámabb az egész

házban, őt kereste mindenki, akinek vigaszra vagy tanácsra volt szüksége.

- Légy türelemmel, Rabi - mondta ismét. - Türelem. Mindnyájunknak hi-

ányzik anyukád. De ösztöndíjat kapott a tanuláshoz a benáreszi egyetemen.

32

Te erről nem tudsz, de ő házassága előtt tanulni szeretett volna az egyete-

men. Ez a karmája, tudod, és ezt senki nem akadályozhatja meg.

- Gondolod, hogy Mama jövőre valóban visszatér? - kérdeztem.

- Sose veszítsd el hitedet anyukádban, Rabi, vagy bárki másban - vála-

szolta Ma gyengéden. - Most úgy látja, hogy jövőre hazatér. De ha mégsem

így lenne, tudd, hogy ennek is oka van, és fogadd el türelemmel. - Ez nehe-

zen követhető tanács volt számomra.

Mának ilyen gyengéd modora volt. Soha egy éles szó, soha semmi jele a

haragnak, ami a házhoz tartozók közül olyan sokakra jellemző volt. Ő volt a

békéltető a családi veszekedésekben, amelyek néha elmérgesedtek, és azt az

érzést keltették bennünk, hogy Nana dühös szelleme szítja a veszekedéseket

leszármazottai között. Ma kedves modora olyan volt, mint gyógyír a sebre.

Nem mintha Nana mindig veszekedett volna. Néha maga volt a megteste-

sült jóság és nagylelkűség, pénzt kölcsönzött a szegényeknek, néha még a

négereknek is, akiket a legtöbb hindu megvetett. Nana csodált barátjuk és jó-

tevőjük volt. Néha kiállt a verandára, és teli kézzel szórta az ezüstpénzt az

alatta levő üzlet elé a közeli földön dolgozó munkások és gyerekek nagy

örömére, akik összeverekedtek a pénzen, amely mintha a mennyből hullott

volna. Nana volt az első a trinidadi hinduk között, akinek saját rádiója volt -

egy nagy, drága típus, amelyet az Egyesült Államokból hozatott be -, és ezt

a csodadobozt is gyakran nagylelkűen megosztotta másokkal. A nagy nappa-

liban széksorokat állítottak fel, és behívták a szomszédokat, a vásárlókat, ba-

rátokat és rokonokat, és felhangosították a készüléket, mintha csak egy vetí-

tővászon nélküli mozi lett volna. Ezt a nagy dicsőséget részrehajlás nélkül

megosztotta gazdaggal és szegénnyel egyaránt, akik mind csodálták impo-

záns készülékét.

Nana jellemének gonosz oldala azonban ott lapult közvetlenül a felszín

alatt, és hirtelen, minden előjel nélkül tört elő. Miközben egy vevővel foglal-

kozott lenn a rumüzletben, néha hirtelen abbahagyta az üzlet intézését a kel-

lős közepén, felmászott a lépcsőn a lakórészbe, megragadott egy vastag bőr-

szíjat, és minden érthető ok nélkül - engem kivéve - mindenkit ütlegelni

kezdett. Mi elfogadtuk ezt az ő karmája részeként, mint olyasmit, amit vala-

melyik elmúlt életéből kellett ledolgoznia. A hindu mitológia tele van olyan

démonokkal, akik a rossz karmát szolgáltatják. Néha úgy tűnt, hogy ezek

legrosszabb fajtája került Nanába. Arról suttogtak, hogy talán a gazdagságát

védelmező szellemek uralkodnak a lelkén, mert volt valami természetfölötti

a dühkitöréseiben, ill. abban az erőben és ravaszságban, amiről időnként ta-

núbizonyságot tett. Ezzel együtt vallásos ember is volt, minden reggel és es-

te elvégezte hindu imádságait és vallásos gyakorlatait, összegyűjtötte gyer-

33

mekeit, hogy elénekeljék a hindu bhajanokat és mantrákat mondjanak az is-

teneknek.

Habár Nana új feleséget vett, miután Nanee nyomorékká lett, időnként

nagy szeretettel bánt Mával. Kész volt rá, hogy vagyonokat költsön a gyó-

gyíttatására, sok pénzt fizetett gyógyításra szakosodott panditoknak. Elvitte

őt néger varázslókhoz, mindenféle boszorkánymesterekhez, egy nagy kór-

házba is Port of Spainbe, sőt még egy neves katolikus kegyhelyre is. De sem

pénze, sem a szellemek, amelyekre támaszkodott, nem voltak képesek a leg-

kisebb javulást sem kiváltani. Ma részlegesen béna maradt a csípőjétől lefe-

lé, és csak a legnagyobb erőfeszítéssel tudott egyáltalán megmozdulni.

Gyermekei készségesen hordozták Mát ide-oda a házban, székébe az ab-

lak mellé, az étkezőszobába az étkezésekhez, vagy a nappaliba, ha barátaink

és rokonaink érkeztek, vagy ha a pandit jött egy különleges púját bemutatni.

Ébrenlétének nagy részében Ma kedvenc helyén ült. A fürdő után minden

reggel odavitték, ahonnan a kókuszpálmákon túl, a cukornádföldeken és a

mangrove-mocsarakon keresztül lelátott egészen az öbölig. Feltekintve fi-

nom hímzéséből, szeretett gyönyörködni a ragyogó színű pillangókban és a

sokféle madárban, amelyek fáról fára röpködtek, vagy alakzatot formáltak

fenn az égen: indiai cinegék, sárga-fekete sármányok, közép-ázsiai harká-

lyok és az a fajta kék kismadár, amelyet blue jeansnék neveztünk, és amely

felől biztos voltam, hogy ez a kismadár hagyta ott lábnyomát apám hamvain.

Mialatt Ma a Port of Spainben levő kórházban volt, valaki adott neki egy

Bibliát, amelyet hazahozott magával. Megszerette ezt a tiltott könyvet, külö-

nösen a zsoltárokat. Mikor Nana fölfedezte, hogy titokban olvassa gyerme-

keinek, vak düh ébredt benne.

„Majd megtanítalak, hogy ne hozzál keresztyén hazugságokat az én há-

zamba!" - ordította hindiül. Lecsatolta vastag bőrövét, és teljes erejéből

megverte, nagy hurkákat okozva a hátán és a vállain. Majd erős kezével fel-

emelte Mát, kivitte a verandára, és ledobta a'hosszú lépcsősoron. Míg Ma

fájdalomtól nyöszörögve feküdt ott, Nana miszlikbe tépte a gyűlölt könyvet,

és kidobta a szemétbe. Mikor Ma valamilyen módon újra Bibliához jutott,

férje ismét brutálisan megverte, és ledobta őt a lépcsőn. Más okokból ugyan,

de Nana második felesége sem járt jobban, elkergette otthonról. De Nanee

túl nyomorék volt ahhoz, hogy elmeneküljön, türelemmel viselte a kegyetlen

bánásmódot, karmaként fogadva el azt.

Hogy olvashatta ezt a gyűlölt keresztyén könyvet? - felfoghatatlan volt

számomra. Mikor egy általam ismert pandit egyszer idézte a Bibliát, dühöm

nem ismert határt. A pandit Rámakrisna tisztelője volt, Káli híres rajongójáé,

Vivekananda tanítójáé, aki a Védanta Társaság alapítója volt. Mához hason-

lóan ő is hitt abban, hogy minden vallás hordoz bizonyos igazságelemeket,

34

amelyek követőiket végül Brahmanhoz vezetik. Én már akkor túl fanatikus

hindu voltam ahhoz, hogy ezt elfogadjam. Mikor azt olvastam a Bhagavad-

gí'tában, hogy Krisna urunk azt mondta, minden út hozzá vezet, nagyon ki-

ábrándultam. El kellett fogadnom, mivel a gíta mondta, de vigasztalásomra

szolgált az emlékeztetés, hogy az én vallásom a legjobb út. Mának az a vá-

gya, hogy vallását összekeverje a keresztyénséggel, volt az egyetlen pont,

ahol nem értettünk egyet, de soha nem beszéltünk róla.

Revati néném nagyon szigorú hindu volt. Nála aztán nem volt szó biblia-

olvasásról! - Olvasd a Bhagavad-gítát újra meg újra - buzdított engem

gyakran. Becsültem őt azért a vallásos életmódért, amelyet folytatott. Meg-

próbálta pótolni anyámat, és sok dologra tanított a Védákból, különösen a

védantából, amely a kedvence volt.

Elfogadtam bármit, amit a szent írások mondtak, bár sok minden nehezen

volt érthető és ellentmondásosnak tűnt. Mindig határozottan tudatában vol-

tam annak, hogy Isten mindig létezett és ő teremtett mindent. A Védák még-

is azt mondták, hogy volt idő, mikor semmi sem létezett - és Brahman a

semmiből származott. Még Gosine sem tudta összhangba hozni ezt Krisná-

nak a gítában tett következő kijelentésével: „Az ami nincs, az sohasem lé-

tezhet." Ez rejtély maradt.

Az az istenfogalom, amelyet a hinduizmusban tanultam - hogy a levél, a

bogár, a csillag isten, hogy Brahman minden és minden Brahman -, nem

egyezett az Istenről bennem élő tudattal, hogy tudniillik ő nem része a világ-

egyetemnek, hanem Teremtője, valaki más, és sokkal nagyobb, mint én, és

nem bennem van, ahogyan tanítottak. Revati néni és Gosine mindketten el-

magyarázták, hogy én, a többi emberhez hasonlóan, a maya foglya vagyok,

a valóságról alkotott hibás elképzelésé, amely mindazokat becsapja, akik

még nincsenek megvilágosítva. Elhatároztam, hogy megszabadulok ettől a

tudatlanságtól. Apám megbirkózott a Brahmantól való elszakítottság illúzió-

jával, és győzött. Én is győzni fogok!

Apám titokzatos halála után kedvenc alanyává lettem a tenyérjósoknak,

asztrológusoknak és szerencse-jövendölőknek, akik gyakran megálltak há-

zunknál. Családunk aligha hozott volna lényeges döntést anélkül, hogy egy

asztrológust meg ne kérdezett volna, ezért létfontosságú volt, hogy jövőmet

is megtudakolják ilyen módon. Soha nem törekedhettem volna valamire,

amit a csillagok nem rendeltek ki. Bátorító volt, hogy tenyerem vonalai, a

bolygók és a csillagok - azok szerint, akik értelmezték őket - mind arra

utaltak, hogy nagy hindu vezetővé válók. Jógi, guru, pandit, sanyasi, azaz

templomi főpap, ezek a kilátások megszédítették fiatal elmémet.

Élt egy különösen tehetséges tenyérjós a Mayo nevű kis faluban, körülbe-

lül hét mérföldnyire tőlünk. Özönlöttek az emberek az egész szigetről, hogy

35

megkérdezzék a jövő felől ezt a vonzó leányt, aki egy brahmin pap gyerme-

ke volt. Különösen népszerű volt a panditok között, akik gyakran tanácskoz-

tak vele. Egy nap, amikor meglátogatta házunkat, megvizsgálta tenyeremet,

és kijelentette: - Nagyon beteg leszel 20 éves korodban, de utána sokáig

fogsz élni. Híres hindu jógi leszel, elveszel egy 25 éves gyönyörű hindu

lányt, négy gyereked lesz, és gazdag leszel. - Ki kívánhatna ennél többet?

Az istenek valóban rám mosolyogtak.

A sziget másik, pszichikus erőkkel megáldott kedvelt személyisége, a hí-

res brahmin, aki kobrákat látott maga mellett mikor mély meditációs állapot-

ba került, ugyancsak gyakran meglátogatta házunkat. Szerelmes volt Revati

nénibe, és remélte, hogy majd elveheti feleségül. Jövőmre vonatkozó jóslatai

- hogy híres és gazdag pandit leszek - ugyancsak fényesek voltak. Mivel

csodás képességekkel rendelkező ember volt, aki sokakat súlyos betegségek-

ből gyógyított meg - bár Mát nem tudta meggyógyítani -, jóslatait csalhatat-

lannak tekintették. Ilyen sok egybecsengő jóslattól megerősítve ki kételked-

hetett sorsomban vagy abban, hogy nagyon különleges vagyok, ahogy Baba

Jankhi oly gyakran mondogatta?

Minden alkalommal, mikor szerencsémet megjósolták, nőtt az a meggyő-

ződésem, hogy magasrendű hindu elhívás részese vagyok. Nem volt vélet-

len, hogy egy híres hindu jógi fiaként születtem, akit sokan avatarként tisz-

teltek. Ez volt a végzetem. Ahogy a karmával kapcsolatos ismeretem nőtt, ez

is a végső döntésemet befolyásoló tényezővé vált. Bizonyára előző életeim-

nek felhalmozódott hatásaként elkerülhetetlenné vált, hogy jelen megtestesü-

lésemben hamarosan megkezdjem komoly felkészülésemet a hindu papságra.

Mikor bejelentettem, hogy a következő nyári szünidőt egy templomban ta-

nulással akarom eltölteni, senki nem volt boldogabb, mint apám féltestvére,

Phoowa Mohanee. Mélyen vallásos volt, gyakran tartott beszédeket nagy

szertartások alkalmával - mindig hindiül. Becsültem bölcsességét, és gondo-

san meghallgattam tanácsait. Apám halála óta engem árasztott el azzal hódo-

lattal, amelyet azelőtt iránta tanúsított. Gyakori látogatásai alkalmával min-

dig hozott nekem valami ajándékot: édességet, ruhát vagy pénzt. Egy brah-

minnak adott ilyen ajándék az isteneknek tetsző volt, és jó karmát gyűjtött

az adakozó számára. Mihely értesült döntésemről, Phoowa nem vesztegette

az időt, átjött és gratulált.

- Rabi - kiáltotta megölelve engem -, apád büszke lenne rád! Melyik

templomba mész?

- Olyan a templomba, ahol van egy swami Indiából - válaszoltam.

- Akkor az az asrám, amelyik Drugában van, pont jó hely lesz számodra!

- kiáltotta Ajee, apám anyja. Ajee megvakult, mikor egy pandit otthon pró-

bált segíteni rajta, és apám apja, Ajah másik feleséget vett. Mint oly sok In-

36

diából érkezett módosabb asszony, Ajee is egy két lábon járó ékszerüzlet

volt. Mindkét karja, csuklójától a könyökéig el volt borítva ezüst és arany

karkötőkkel. Nyaka körül egy tömör arany nyakék, tele arany érmékkel, ki-

lyukasztott orra egyik oldalán aranyvirág függött. Meztelen lábán mindkét

bokája fölött több ezüst és arany karika gyűrűzött. Teljes ellentéte volt ked-

ves Naneemnek, akin csak időnként volt egy karperec.

- Igazad van. Természetesen! - értett egyet Phoowa. - Igen, az a swami,

aki azt a templomot alapította, tényleg jó ember volt. - Szeme csillogott a

lelkesedéstől. - Amikor kisfiú voltál, akkor jött Indiából, és te mamával és

Revatival végig követtétek őt, hogy részt vegyetek az összes pújában. Való-

ban jó munkát végzett a templomban. Aki most van ott, az is jó ember! Ő

aztán nem fog félrebeszélni.

Kezét fejemre tette, és a szemembe nézett. Mélységes büszkeség volt a

szemében, és valami, még a büszkeségénél is több a hangjában - olyan pró-

fétai tekintély, amitől borzongás fogott el. - Nagy jógi leszel, nagyobb, mint

bárki gondolná! - szólt ünnepélyesen. És én teljes szívemből hittem neki.

Kétségtelenül ez volt a karmám.

Kitüntető tisztességet jelentett, hogy tanítványként befogadtak a durgai

templomba a templom felügyeletével megbízott híres brahmacharya védő-

szárnyai alá. A hírem mindenesetre már elterjedt a sziget felénk eső részén.

A legtöbb pandit ismerte és tisztelte apámat, és nagy jövőt jósoltak nekem,

nemcsak azért, mert apám kiváló hindu volt, hanem azért is, mert én magam

is bizonyítottam ezt fegyelmezett vallásos életemmel. Mindenki emlékezett

rá, hogy 12 nappal születésem után a panditok nagy barahit rendeztek.

A Védáknak és Manu törvényeinek való teljes engedelmességben szigorú-

an követtem a kétszer születettek napi öt kötelességét: áldozatot mutattam be

az isteneknek és a látóknak, az atyáknak, az alacsonyabbrendű állatoknak és

az emberiségnek mindezt, a napi vallásos gyakorlat részeként, amelyeket ko-

ra hajnalban kezdtem és naplemente után fejeztem be. Bár néhány vallásos

hindu hordott bőrövet vagy szandált, számomra visszataszító volt bármilyen

lény bőrének viselése, különösen a szarvasmarháé. Egyik ősöm, akár közeli

hozzátartozóm bőre is lehetett volna! Vallásommal kapcsolatban nem voltam

hajlandó semmiféle kompromisszumra, és hírem, mint leendő pandité,

messze túlterjedt városunk határain.

Korán reggel felkelve azonnal elmondtam a megfelelő mantrát Visnunak

és tiszteletemet nyilvánítottam családi gurunk iránt. A lehető legkomolyab-

ban végigmondtam a visszaemlékezés imáját, azzal az elhatározással, hogy

napi munkámat Visnu urunk irányítása alatt végzem, megerősítve magam a

tudattal, hogy egy vagyok a Brahmannal: „Én vagyok ő, semmilyen értelem-

ben nem különbözöm tőle, a Brahmantól, nem szenvedek semmilyen hiá-

37

nyosságban, mint a szenvedés vagy a gyötrelem. Én vagyok a lét, a tudás és

az üdvösség, örökre szabad. Ó, világ ura, tudás teljessége, legfelső istenség,

Laksmí hitvese, ó Visnu, kora reggel felébredvén földi létem köteles-

ségeinek megfelelően fogok élni... Ó, Hrishikesa urunk, aki uralod érzéki lé-

nyemet, veled a szívemben, küldöttként fogok cselekedni."

Ezután jött a napkelte előtti rituális fürdő, a megtisztulási aktus, amely

felkészített az ezután következő imádásra. Akkor elmondtam a Gayatri

mantrát, amely a három világ nevével kezdődik: „OM, Bhuh, Bhuvah, Su-

vah - a ragyogó életadóból, Davitarból kiáramló fényességről elmélkedünk;

ő világosítsa meg értelmünket." Ezt tartották a mantrák mantrájának, azon

szellemi hatalom lényegének, amelyet egy brahmin elnyerhet, ezért minden

nap több százszor elmondtam ezt a Rigvédából származó naphimnuszt, min-

dig szanszkritul, az istenek nyelvén. Az érték az ismétlésben volt, minél

többször, annál jobb, és én gyorsan, több ezerszer elismételtem már kisgyer-

mekként, mielőtt még megérthettem volna, hogy mit jelent. De a megértés-

nél is fontosabb volt a szanszkrit hangok megfelelő kiejtése. Egyedül ez biz-

tosította a mantra hatékonyságát. Szilárdan hittem, mint minden ortodox hin-

du, hogy a mantra magát az istenséget hordozza magában, és létrehozza,

amit kifejez, és hogy a Gayatri mantra megfelelő ismétlése és az imádat tar-

totta magát a Napot a maga helyén.

Ezután következett a reggeli imádat az imaszobában. Ünnepélyesen, el-

mélkedve, félelemmel vegyes tisztelettel meggyújtottam először egy gyufát,

majd azzal a deya gheevel (bivalytejből készült vaj) átitatott vászon kanócát.

Teljes figyelmemet a pislogó lángra fordítottam, amely maga is isten volt.

Tisztelettel, mégis saját szentségem tudatában, hogy ilyen tisztességben van

részem, vettem a szantálfapasztát, és friss chanan jelet tettem minden isten

homlokára és a Siva lingamra (indiai fallosz-jelkép). Az imaszobát betöltő

szantálfaillat és az istenekkel való meghitt együttlét tudatának hatására az iz-

galom hulláma futott végig rajtam - valósággal érzéki gyönyört okozva.

Ezután arccal keletre lótuszülésbe helyezkedtem, vizet hörpintettem, és

szétpermeteztem magamon és magam körül rituális megtisztítás céljából, a

jóga szerinti légzésgyakorlatokat végeztem, majd az éppen imádott istent

szólítottam a nyasa révén, megérintve magamat a homlokomon, felkaromon,

mellkasomon, combomon, mintegy szimbolikusan testembe helyezve az is-

tent. Titokzatosan egyesültem az istennel, akit imádtam. Az oltár előtt ülve

egy órát töltöttem mély meditációban, minden figyelmemet az orrom hegyé-

re fordítva, amíg el nem veszítettem kapcsolatomat az engem körülvevő vi-

lággal és el nem kezdtem felfogni egységemet az Egyetlen Valósággal, aki a

világegyetem mögött állt. Egy rövid vízáldozattal és tiszteletadással elbocsá-

tottam az istenséget, majd kimentem, és újabb egy óráig imádtam a napot,

38

gyakran mindkét szememet nyitva tartva hosszú ideig bámultam, megint

csak több százszor elismételve a Gayatri mantrát, abban a hiszemben, mint

ahogy tanítottak rá, hogy hatalma van megváltani a teljesen neki szentelt lel-

ket. Szerettem a vallásomat. És ahogy imádtam apám emlékét, tudtam, hogy

ez megörvendezteti őt.

Bár bensőmet eltöltötte a várakozás izgalma, szomorúság is volt szívem-

ben azon a reggelen, mikor Kumar bácsi elvitt engem és kis táskámat nagy,

sárga, felnyitható tetejű sportkocsiján - mely az egyetlen ilyen típusú kocsi

volt az egész szigeten - a drugai templomba. Hiányozni fog kedves barátom,

Gosine, aki mintha megöregedett volna azon a napon. Amint a megszokott

utat követtük a kapun és egy keskeny ösvényen keresztül, láttam őt, amint

ott ült a napon és lágyan ismételgette reggeli mantráit. Ahogy hallotta, hogy

közeledem, abbahagyta imáját, hogy üdvözöljön engem.

- Szóval, ma elmész - mondta, miután mindketten fejet hajottunk egy-

másnak. - Rád gondoltam ma kora reggel, mikor felébredtem, és mikor

eszembe jutott a te Ajahod. Ez jó jel, jó jel! Ne is törődj azzal, hogy utolsó

napjaiban sokat ivott, mert nagy pandit volt. Jó jel, fiam! Nem gondoltam rá

már hosszú ideje!

- Bárcsak élne még! - mondtam vágyakozva. - Azt mondják, nagyon de-

rék indiai volt. - Nagyon jól emlékeztem rá: magas, finom bőrű, szürke sze-

mű, majdnem, mint egy fehér ember, de minden ízében brahmin.

- Adjuk meg mindenkinek az elismerést, amit megszolgált - mondta Go-

sine ünnepélyesen, mintha csak bíró volna, aki gondosan mérlegeli a ténye-

ket. - Neki nem úgy kellett elhagynia Indiát és idejönnie ... mikor itt még

alig volt pandit. Jól emlékszem még arra az időre, igen. De eljött, és mesteri

munkát végzett, sokat segített nekünk, indiaiaknak. Az én nemzedékemhez

tartozó indiaiak nagy hasznát vették. És ő is jó hasznát vette a dakshinának

- tette hozzá hamiskásan kacsintva a szemével.

- Akkor ismerted őt? - Természetesen tudtam a választ kérdésemre, de

udvariatlanság lett volna nem megkérdezni.

- Hogy ismertem-e? Ezt kérded az öreg Gosinétől? Az emberek tonna-

számra adtak neki mindenfélét. Halomra volt nála ghee, vaj, rizs és liszt. És

ugyanígy összegyűjtött egy csomó dhotit is. De biztos vagyok benne, hogy

jobb dolga volt neki Indiában.

Leeresztve a hangját, bizalmas, majnem titkolódzó hangot ütött meg és

közelebb hajolt hozzám.

39

- Ő igaz barát volt. Gazdag volt, fiam - nem úgy, mint a végén, mikor a

rum végzett vele. Én sosem voltam más, mint szegény. Ez az én karmám.

De ő mégis jó barátja volt Gosinének. Jó hindu volt, és nagy pandit. Végig-

csinálta az igazi púját, nem rövidítette le. Igazi titok, mitől lett olyan bol-

dogtalan, és mitől kezdett el olyan sokat inni. Képzeld el, hogy ma rá gon-

doltam, épp csak eszembe jutott. Nagyon-nagyon jó jel! - Megveregette a

vállamat. - Megfelelő idő arra, hogy a drugai mandirba menjél. Nagy pandit

leszel, és nagy jógi. Bhai, én mondom neked, hogy igaz fia vagy apádnak!

Szemembe könny szökött, és integettem neki az autóból, mikor kikanya-

rodtunk a főútra. Mát kivitték egy utca felőli ablakhoz, és onnan intett bú-

csút. Unokatestvéreim fel-le ugráltak lenn az üzlet előtt, és búcsúszavakat

kiabáltak. Nem volt könnyű őket mind otthagyni, mégis tudtam, hogy dönté-

sem helyes volt. Bárcsak apám élne még! - gondoltam. - Hogy örülne! Re-

vati néni írt anyámnak, hogy tudassa vele a hírt. Örömet éreztem, büszke

voltam, hogy követem apám nyomdokait. Gosine szavai visszhangoztak a

fülemben, és növekvő izgalmat éreztem. Karmám jó volt, hívott a sorsom.

5.

JI PANDIT

A drugai mandir, amelyet Visnunak, Laksmí hitvesének szenteltek, első

látásra hasonlónak tűnt a többi trinidadi kisvárosi templomhoz. Fehérre fes-

tett, de csúnyán összemaszatolt falaival, döngölt földpadlójával, bádogfede-

lével (zászlókkal és szentélyekkel a kis belső udvarban) kevésbé volt hival-

kodó, mint a nagyobb városokban található templomok, hiányoztak a magas

falak és a fenséges, gazdagon faragott bejárat, ami a régebbi indiai építmé-

nyekre jellemző. Az ilyen külső ékesítés nagyon fontos a hindu gondolkodás

számára. De a valóságban a templom szíve a belső szentély, az ember szívé-

nek hasonmása, ahol az isten a képmása formájában lakozik. A kis udvart

Visnu szobra uralta, őrt állva a főbejáratnál. Ezen át be lehetett látni a nyil-

vános szentély végénél a szenthelyre, amely alacsony rácsozattal volt levá-

lasztva.

Mikor az udvarba érkeztem, egy üzletember - cipőjét a külső kapunál

hagyva, táskája mögötte a földön - földre borulva imádta a nagy Siva linga-

mot. Számos további hívő keringett egy szentély körül, amelyben a kedvelt

40

istenek álltak, közvetlenül az udvart körülvevő alacsony falakon belül. Az

ilyesfajta teljesítménnyel meg lehetett nyerni az istenek kegyét.

Egyszerű megjelenése ellenére a drugai templomot az egyik legjobbként

tartották számon a szigeten, mert főpapja egy briliáns, nagy tiszteletnek ör-

vendő, alapos hindu vallási képzettséggel rendelkező fiatal brahmin volt. A

harmincas éveinek közepén járó, igen csinos, atléta külsejű és vonzó szemé-

lyiséggel rendelkező fiatal swami minden brahmin ideálja volt. Brahmacha-

rya volt, nőtlenségi fogadalmat tett. Nagy kiváltságnak tartottam, hogy ilyen

érdemes hindu keze alatt tanulhatok. Úgy tűnt, ő is éppúgy örül annak, hogy

ott vagyok nála.

A szoba, amelyet egy, a tízes évei végén járó fiúval osztottam meg, na-

gyon egyszerű volt, csupasz falakkal és padlóval, nyitott bejárattal, amely ki-

zárt minden magánéletet. Mindannyiunknak ősi, rendkívül keskeny, falécek-

ből összetákolt ágyunk volt. Szobatársam, bár korához képest rendkívül val-

lásos volt, nem volt brahmin, ezért nem részesülhetett abban a képzésben,

mint én.

Nagyon korán kezdtük a napot. Az éjszaka utolsó nyolcadában a jót ígérő

lámpaszertartást kellett elvégezni Visnu felébresztésére, aki a templom iste-

ne volt. Miután a szobrot megmosdattuk és imádtuk, reggel körülbelül 1/2 6-

kor mindnyájan összegyűltünk, hogy hallgassuk a hindi nyelven felolvasott

Védákat; majd két-három órát töltöttünk meditációval. Az első, számomra

kijelölt mantra a Had OM Tat Sat volt. A brahmacharya meditációját min-

dig az egyetlen OM szótag ismétlésével kezdte. A legrezgőbb, legnehezeb-

ben kiejthető OM mantrát, akárcsak a többit, gurunak kellett tanítania. A

Védákban ez áll: „...a lótuszon ülve ... Brahma elkezdett gondolkodni: - Me-

lyik az az egyetlen szótag, amellyel képes lehetnék minden vágy, minden vi-

lág ... isten ... Véda ... jutalom élvezetére? - Úgy látta, hogy ez az OM ...

mindent átható, mindenütt jelenlévő ... a Brahman saját szimbolikus szótagja

... Ezzel élvezhette minden világ kívánságát, minden istent, minden Védát, ...

minden jutalmat és minden lényt ... Ezért a brahmin, ha bármit kíván, amit

csak akar, böjtöljön három éjszaka, üljön a szent fűre arccal keletnek, és is-

mételje ezt az elpusztíthatatlan OM szótagot. így számára bármely tárgy

megjelenik, és minden cselekedete sikeres lesz.

Semmi nem volt fontosabb a naponkénti transzcendens meditációnknál,

ami a jóga középpontja, s amelyet Krisna úgy ajánlott, mint az örök üdvös-

séghez vezető legbiztosabb utat. De veszélyes is lehetett. A vigyázatlan me-

ditálóra rémületes pszichikai élmények vártak, amelyek egy rossz kábítósze-

res „utazásra" emlékeztettek. Ismert volt, hogy egyes jógikat a Védákban le-

írt démonok kerítettek hatalmukba. A kundalini energia, amelyről azt mond-

ták, hogy kígyóként összetekeredve nyugszik a gerincoszlop alatt, mikor a

41

mély meditációban felébred, eksztatikus élményeket produkálhat, vagy ha

nincs megfelelő ellenőrzés alatt, elmekárosodást vagy akár testi károsodást

okozhat. Az eksztázis és a borzalom közti határvonal rendkívül keskeny.

Emiatt a brahmacharya és segédje szoros felügyelet alatt tartott bennünket,

újoncokat.

A napi meditációk során elkezdtem pszichedelikus színeket látni, földön-

túli muzsikát hallani, különös bolygókon jártam, ahol az istenek beszéltek

velem, és arra bíztattak, hogy még magasabb tudatállapotokat érjek el. Néha

a transz során találkoztam ugyanazokkal a borzalmas démoni teremtmények-

kel, amelyeket hindu, buddhista, sintoista és más vallású templomokban áb-

rázolnak. Ezek rémítő élmények voltak, de a brahmacharya elmagyarázta,

hogy ez normális jelenség, és arra biztatott, hogy folytassam tovább az ön-

megvalósításért folytatott harcot. Néha megtapasztaltam a világegyetemmel

való egységet. Én voltam a világegyetem, mindenek ura, mindenható és

mindenütt jelen levő. Tanítóim ettől izgatottak lettek. Nyilvánvalóan válasz-

tott edény voltam, arra szánva, hogy korán sikert érjek el a Brahmannal való

egyesülésben. Azok az erők, amelyek apámat vezették, most vezettek engem is.

Addig is kisétkű voltam, de háromhónapos gyakorlatom során a templom-

ban még többet tanultam meg az önmegtagadásból. Napi egyszeri étkezése-

met egy gazdag hindu családnál költöttem el, akik egy közeli tejboltot üze-

meltettek. Örültek, hogy egy brahmint láthatnak vendégül ebédre asztaluk-

nál. Egy brahmint élelmezni garantáltan növeli a jó karmát. Viszonzásként

én is izgatott voltam az örömtől, hogy egy egész csordára való tehenet imád-

hatok.

Nagy meglepetésemre fölfedeztem, hogy azok, akik az élet bizonyos terü-

letén önmegtartóztatást gyakorolnak, más területeken többet engednek meg

maguknak. Volt a templomban például egy körülbelül 30 éves fiatalember,

aki önfegyelemmel szent emberré akart válni, s - számomra legalábbis úgy

tűnt -, hogy túl sokat törődött külső megjelenésével, sok időt töltött hosszú

hajának elrendezésével és ruhája igazgatásával. Megjelenésének egyetlen

pontja, amit elhanyagolt, a pocakja volt, ami folytonosan nőtt túl bőséges ét-

kezése miatt. Megütköztem azon, hogy milyen viszonyban volt a lányokkal,

akik látogatták a templomot.

- Hé, öcskös, mit gondolsz Shamáról? Csinos, mi? - kérdezte tőlem egy

napon. Shama körülbelül 12 éves volt, csinos arcú és hosszú, koromfekete,

hullámos hajú: egyike azoknak a lányoknak, akik állandóan a templom körül

lődörögtek, de kevés időt töltöttek komoly istentisztelettel. - Szerelmes be-

léd! Itt van ez a tészta, neked csinálta.

Éreztem, hogy elpirulok. - Én nem vagyok szerelmes belé - és senki más-

ba sem! - válaszoltam igazságom tudatában felháborodva.

42

Zavartalanul hunyorított egyet, és ravaszul vigyorgott. - Tudok egy jó kis

helyet, ahol egyedül maradhatsz vele - és senki nem fog tudni róla!

Most már az egész arcom lángolt. - Hagyd abba! Nem akarok ilyen dol-

gokról beszélni!

- Engem nem tudsz becsapni. Azt hiszed, nem látom, hogy nézegeted a

lányokat?

- Nem igaz! Sose fogok megnősülni! Olyan leszek, mint a brahmacharya!

Hátravetette a fejét és nevetett. - Gondolod, hogy ő brahmacharya? Jól

hallgass ide, mit mondok neked... - Az átjáróban léptek hallatszottak, mire

gyorsan befogta a száját. Megpróbálva visszatartani haragomat, kivonultam a

szobából, és szinte beleszaladtam a brahmacharyába, aki épp kint állt az ajtó

előtt. Zavarban voltam, hátha meghallotta, hogy róla szóló pletykákat hallga-

tok, de úgy látszik nem hallott semmit.

- Úgy tűnik, mintha sürgős dolgod lenne - mondta mosolyogva, és foly-

tatta útját a szobája felé.

Pár nappal később, mikor a lámpaszertartás után (mikor az istenséget nyu-

galomba helyeztük éjszakára) csöndesen ballagtam a hálók felé, meghallot-

tam, hogy az egyik beavatásra váró újonc sír a szobájában. Kíváncsi lévén,

megálltam közvetlenül az ajtaja előtt, és megfagyott bennem a vér, amikor

meghallottam a brahmacharya elfojtott haraggal sziszegő hangját: - Te

mondtál rólam valamit odakint! Ne is próbáld tagadni! - Majd nyugodtabb

hangnemben folytatta: - Természetesen, lányok mindig vannak, minden

templomban. Ugyanannyi joguk van itt lenni, mint bárki másnak. Nekem pe-

dig jogom van annyi időt tölteni bármelyikükkel, amennyit akarok. Ha még

egy történetedet meghallom, el kell menned innen!

Nem tudtam elképzelni, milyen történetekről lehetett szó. Kétségkívül ha-

zugságok. Szimpátiám és hűségem a swamié volt. Sosem kételkedtem volna

a szentségében. Természetesen, szokásban volt, hogy lányok és asszonyok

voltak a templom körül, akárcsak máshol. Ezután azonban elkezdtem felfi-

gyelni arra, hogy egy sudár termetű, húszas évei végén járó lánynak - hívjuk

őt Parbathinak - láthatóan viszonya volt a brahmacharyával. Vonakodva bár,

de el kellett ismernem, hogy egy szerető gyöngédségével bánt vele, bár vi-

gyázva, ha más is jelen volt. Különös, hogy nem figyeltem föl erre előbb.

Parbathi, ez a kivételes szépségű lány, hosszú időt töltött vele kettesben a

szobájában - feltehetően elkészítette és felszolgálta számára az ételt, amelyet

mindennap hozott neki, de az aligha tartott ennyi ideig. Bár fiatal értelmem-

mel nem értettem meg ezt teljesen, de viselkedése semmiképpen nem felelt

meg egy olyan ember viselkedésének, aki nőtlenségi fogadalmat tett. Mint-

hogy csodáltam ezt a tehetséges fiatal brahmint, most keservesen csalódtam

benne, és nagy bajban voltam.

43

Egy nap kihallgattam néhány rendszeresen odajáró hívőt, akik erről az

ügyről beszélgettek hindiül, miközben kis csoportban guggoltak az udvar

döngölt talaján. - Magánügy, jobb ha nem ártjuk bele magunkat - mondta

egy jóképű, negyvenes férfi.

Egy idősebb, ősz hajú, hosszú szakálú férfi, akit gyakran láttam a temp-

lomban, komolyan bólintott: - Természetesen, ez karma. Van valami az elő-

ző életükből, amitől együtt kell megszabadulniuk. - Egyetértő hangok hallat-

szottak, és az egyetértés jeléül bólintottak. Ettől jobban éreztem magam.

Napjaim túl zsúfoltak voltak ahhoz, hogy a brahmacharya hibáival foglal-

kozzam. A karma végül elvégez mindent. Nem kételkedhettem benne. Még

egyik szomszédunk kutyája is, akit éveken át figyelhettem, a karma és az új-

jászületés élő bizonyítékának tűnt. Kedvesen Jóginak nevezték ezt a sovány,

fekete kutyát, amelynek lengő fehér szakálla volt. Szigorú vegetáriánusként

nemcsak hogy a húshoz és a csontokhoz, de még a tojáshoz sem nyúlt hoz-

zá. Bár gazdája muzulmán volt, a kutya határozottan hindu meggyőződésű-

nek tűnt, hűségesen látogatta az összes vallásos rendezvényt. Most bizonyára

jó karmát gyűjtött, miután előző életében kemény leckét tanult meg. Az a

tény, hogy gyakran hangoskodott és veszekedett más kutyákkal, arról győ-

zött meg, hogy egy rossz karmába esett jógi újramegtestesülése volt. Való-

ban, ismertem is egy panditot, aki pont úgy viselkedett, mint Jógi. Annyira

dühített, hogy sok hindu milyen rosszul bánik a kutyákkal. Hogyan hihettek

a lélekvándorlásban és bánhattak egy állattal rosszabbul, mint egy emberrel?

Mikor fölfedeztük, hogy Jógi azért jött a szertartásokra, mert szerette az utá-

na felszolgált ételt, ez csak növelte hitemet a lélekvándorlásban. Számos

olyan panditot ismertem, aki nem kevésbé lelkesedett ugyanezekért a desz-

szertekért, és sok hindu nyilvánvalóan sokkal jobban élvezte az ételt a vallá-

sos szertartásnál.

Mikor a nyár végén hazatértem, fölfedeztem, hogy templomi képzésem

hatására jelentősen megnőttem a vallásos hinduk szemében. Mikor iskolába

menet végigmentem a falun, áhítatos figyelem középpontjába kerültem.

- Sita-ram, Ji pandit - mondták az emberek, és siettek meghajolni előt-

tem. Ezt nagyon szerettem. Különösen jólesett az az elismerés, amit a pandi-

toktól kaptam.

Bhajan pandit, aki nagy, testes ember volt, hosszú fekete hajjal, amit hátul

csomóba kötőit, gyakran éppen a kertjében volt, mikor iskolába menet el-

mentem otthona előtt. Virágokat gyűjtött a napi pújához, és szokásos menet-

rendje szerint elmenni készült. Mikor meglátta, hogy közeledem, tapsolt a

kezével maga előtt, mélyen meghajolt, és így szólt: - Maharaj pandit, na-

mahsíe Ji.

44

- Namahste Ji, Bhajan pandit - válaszoltam ünnepélyesen, és jó érzés töl-

tött el.

Bár nem gondoltam magamról, hogy elértem volna a teljes önmegvalósí-

tást, éreztem, hogy nagyon közel vagyok a jivanmuktihoz, a Bhagavad-gítá-

ban az ember elé állított legmagasabb ideálhoz. Ha még testemben elérem a

szabadulást az eredendő tudatlanságból, az biztosítja számomra, hogy soha-

sem kell újjászületnem, hanem örökre egyesülök Brahmannal, igazi Énem-

mel. Meg voltam győződve róla, hogy ez volt az az állapot, melyet apám el-

ért, és én ugyanúgy kerestem a szabadulást az egyéni lét illúziójából. Én

voltam az egyetlen és egyedüli Brahman, a tiszta lét-tudat-üdvösség; ezért

elvárható volt, hogy más emberek, akik rájöttek, hogy milyen mértékben va-

lósítottam meg ezt a legmagasabb ideált, meghajoljanak előttem és imádja-

nak.

Valóban, magam is leültem a tükör elé és imádtam saját magamat. Miért

is ne? Isten voltam. Krisna az értékes és gyönyörű Btogavad-gítában meg-

ígérte ezt az isteni ismeretet azoknak, akik a jógát gyakorolják. Ez volt az a

nektár, amelyet a meditátorok ittak. Nem az volt a kérdés, hogy istenné vál-

tam-e, hanem egyszerűen rájöttem arra, hogy ki voltam valójában mindig is.

Ahogy az utcán sétáltam, úgy éreztem, hogy valóban én vagyok a világegye-

tem ura, és hogy teremtményeim meghajolnak előttem.

Bár nem volt könnyű kegyesen fogadni a hódolatot, fokozatosan megta-

nultam, hogyan tűnjek szerénynek anélkül, hogy istenségemet kompromittál-

nám. Csak arra kellett visszaemlékeznem, hogy minden ember ugyanabból a

Lényegből van - kivéve természetesen azokat, akik nem tartoznak a hindu

kasztok közé. Nagy ambíciómmá lett, hogy az arra megfelelő hindukat meg-

tanítsam az igazságra lényegi istenségüket illetően, megszabadítsam őket a

tudatlanság láncaitól. Guruvá leszek, mert a guru tanító, és segítsége nélkül

a hindunak nincs reménye arra, hogy kiszabadul az újjászületés körforgásá-

ból.

Az idő tájt a trinidadiak között az egyik legnépszerűbb guru Őszentsége

Swami Sivananda volt. Rendszeresen kaptuk a róla szóló újságokat Indiából,

amelyek leírták a nagy pujákat és egyéb eseményeket templomában, reklá-

mozták könyveit - egyiknek a címe az volt, hogy Sivananda az én istenem -,

elmagyarázták tanításait, és számos tanúságtevő levelet is tartalmaztak népes

követői tollából. Volt mindig sok képe is az újságban, hogy jobban imádhas-

suk őt. Sivananda egyik nagy fényképe előkelő helyet foglalt el oltárunkon,

mindig friss chanan jelet raktunk a homlokára. Nagy borzongást okozott az

egész családban, mikor levelet kaptunk anyámtól, melyben leírta látogatását

Sivananda asrámjában. Anyámat lenyűgözte az ő isteni jelenléte, és biztosí-

tott minket afelől, hogy Sivananda igen szent ember, önmagát megvalósított

45

mester. Elhatároztam, hogy magam is ilyenné leszek. Rák-okozta hirtelen

halála után úgy imádtuk őt, mint az Eltávozott Mesterek egyikét a guruknak

a Rishik idejéig visszanyúló sorából.

Annak ellenére, hogy kegyességem miatt egyre nőtt az elismertségem és

áhítatos tiszteletben volt részem, sok volt még bennem a kisfiúból. A kará-

csonyi ajándékok várása és a Télapó által megtöltött zoknik éppúgy izgattak,

mint mindig. Mint brit gyarmat, Trinidad hetekig tele volt a „Jingle bells..."

és más karácsonyi dalok dallamával. A hindu és buddhista kereskedők lelki-

ismeretfurdalás nélkül kihasználták az ünnepségeket. Ez extraprofitot jelen-

tett, és az ember vallásos meggyőződése ilyen fontos dologgal nem ütközhet.

Még a muzulmánok is csatlakoztak az évenkénti ünnepléshez. A Mikulás

mindenki védőszentje volt az évnek ebben a részében, minden isten közül a

legkedveltebb pillanatnyilag.

A kisgyerekeknek karácsony előestéjén hamar ágyba kellett menniük, míg

a felnőttek buzgón végezték utolsó ünnepi előkészületeiket, vagy egyszerűen

csak berúgtak. A nagyobb gyerekek sípokat fújtak, verték a serpenyőket és a

dobokat, petárdákat lőttek ki, és csillagszórókkal integettek. Túl zajos volt

mindez ahhoz, hogy a kisgyerekektől el lehessen várni, hogy elaludjanak, de

tudtuk, hogy a Mikulás addig nem száll le rénszarvas szánjáról és nem hozza

az ajándékokat, amíg csak „egy teremtett lélek is megzavarja". Ezen a kará-

csonyestén azonban elhatároztam, hogy meglesem a Télapót, még ha egész

éjszaka ébren kell is maradnom. Gondos előkészületeket tettem, hogy észre

ne vegye, hogy megfigyelem.

- Hé te! Miért csinálod ezt? - kérdezte Ananda, egyik fiatalabb unokatest-

vérem, akivel egy nagy kettős ágyat osztottunk meg, mióta anyám elment

Indiába. Nanee ollójával kis kémlelőlyukakat vágtam a lepedőbe. A trópusi

éghajlaton takarót ritkán használtunk, de lepedőre szükség volt, már csak a

szúnyogok elleni védekezésül is.

- Csitt! - ez volt az egyetlen válasz, amelyet adtam neki. - Csitt!

- Miért nem alszol? - kérdezte újra, mikor érezte az ágy ingását, miköz-

ben megpróbáltam olyan kényelmes pozíciót felvenni, hogy a lepedő eltakar-

jon, de jól kilássak a két kis kémlelőnyíláson.

- Csitt, már aludnod kéne!

- Neked is!

- Ki tudna ilyen zajban elaludni, mint amilyet te csapsz?

- Te csinálsz zajt. Ne rángasd már az ágyat!

- Csitt!

Végül Ananda - halk horkolásából ítélve - mégiscsak elszenderedett.

Küszködtem az álmossággal, teljes erőmmel az ablakra koncentráltam, ahol

a Mikulás évente belép a szobánkba. Karácsony reggelrer az ágy végénél lé-

46

vő zoknim tele lesz almával, dióval, mogyoróval és mandulával, mint min-

den évben. Ez alkalommal azonban látni fogom a Mikulást, amint megtölti.

Az idő lassan vánszorgott. Már úgy tűnt számomra, hogy egy perccel sem

bírok tovább fönnmaradni, mikor zajt hallottam a szobában. Csak éppen nem

az ablak irányából jött, hanem mögülem! Meglepetésemben majdnem meg-

fordultam, de aztán visszafogtam magam, és óvatosan megfordítottam a fe-

jem, a lyukakat szemem előtt tartva. Halványan láttam, amint Kumar bácsi

lábujjhegyen az ágyunk végébe megy. Az ajándékokat letéve, egy zsákból

diót és almát vett elő, és megtöltötte zoknijainkat. Végül csöndesen távozott,

még egy utolsó pillantást vetve az ágyban fekvő két mozdulatlan alakra,

hogy megbizonyosodjon róla, munkáját nem fedezték fel.

Bár majd szétvetett az élmény, mégis reggeli utánig várnom kellett, amíg

elmondhattam a megdöbbentő hírt Krishnának és Shantinak, legidősebb uno-

katestvéreimnek, mikor egyedül maradtam velük.

- Nincs is Mikulás! -jelentettem be drámaian.

- Micsoda? - kiáltott Shanti a hitetlenségtől tágra nyílt szemekkel.

- Nincs Mikulás - ismételtem meg -, hacsak Kumar bácsit nem akarod

Mikulásnak hívni.

- Viccelsz, vagy mi? - kérdezte Krishna az idősebbek és okosabbak fel-

sőbbrendűségével a hangjában. - Mit gondolsz, honnan jönnek akkor az

ajándékok? Ha tudni akarod, a Mikulás hozza őket egyenesen az Északi-

sarkról!

- Nem, nem a Mikulás hozza őket - jelentettem ki mindentudó hangon -,

hanem Kumar bácsi. Ő a Mikulás!

- Miért bolondítasz bennünket? - kiáltott fel Shanti, aki közel állt ahhoz,

hogy sírva fakadjon, és csalódottság ült ki az arcára.

- Jó heccet csináltam az elmúlt éjjel ... és láttam őt tulajdon két szemem-

mel!

- Kit láttál?

- Kumar bácsit, amint éppen töltötte a zoknikat. Ezt próbáltam meg el-

mondani nektek.

A romboló hír gyorsan elterjedt a családunkban élő gyerekek között, majd

a szomszédságban is. Filozofikus hangulatba kerülve megállapítottam, hogy

ezen végül is nincs semmi csodálnivaló. A keresztyének istenei természete-

sen csak legendák - nem olyan valóságosak, mint azok az istenek, akiket mi

hinduk imádunk, akik a meditációban és néha szellemek alakjában láthatóvá

válnak. Nem tudtunk semmit az ilyen jelenségek parapszichológusok és más

tudósok általi gondos bizonyításáról, sem arról, hogy ilyen jelenségek követ-

tek olyan híres és nem érzelmek által vezérelt személyeket is, mint Dr. Carl

Jung. Mi csak azt ismertük, amit tapasztaltunk, és az nagyon valóságos volt.

47

- Hé, Revati, hé! Oda nézz!

Felültem ágyamban és riadtan dörzsöltem szemeimet, miközben látni pró-

báltam valamit a sötétben. Sietős léptek haladtak el szobám előtt. Visszafoj-

tott, izgatott hangok hallatszottak, amint Nanee tovább sikoltozott Revati né-

ni után hindiül.

Amikor fények gyúltak a házban, kezdett összegyűlni a bátorságom ah-

hoz, hogy kimásszak a lepedőm alól és Nanee hálószobája felé rohanjak,

ahol a hangok izgatott hangzavarrá egyesültek.

- Épp most láttam ... épp most láttam Nanát! - mondta éppen Ma rémült

hangon hindiül, mikor beszaladtam a szobájába. A fél ház összegyűlt ágya

körül, és figyelmesen hallgatta. - Nana volt, biztos vagyok benne ... de nem

volt feje! - Ma reszketve és sápadtan mutatott az ablak felé. - Fölébredtem,

és valami furcsát éreztem ... és ott volt ő! Láttam őt az ablakon átszűrődő

holdfényben.

- Biztos vagy benne, hogy nem álmodtál? - kérdezte Revati néni.

- Nehi ji! Teljesen ébren voltam. Megindult felém, és akkor felsikoltot-

tam. Nem is tudom, hogy sikolthattam olyan hangosat.

♦ ♦ ♦

- Nem mondhatod, hogy biztosan Nana szelleme volt - mondta reggel

Gosine elgondolkodva, mikor elbeszélgettünk a dologról kunyhója előtt. -

Sok szellem van körülöttünk. Mindenütt.

- De Nanee azt mondja, hogy Nanát látta!

- Ez nem ilyen egyszerű - ismételte meg Gosine. Többször megütögette

az állat, majd rám nézett a szeme sarkából. - Néhány pandit szellemeket

használ. Van itt egy az út mentén is, tudod, kire gondolok. Nekik a szelle-

mek azt teszik, amit mondanak nekik. Néha rossz dolgokat, néha jó dolgokat.

- Úgy érted, hogy nekem is szellemeket kell használnom, ha pandit leszek?

Gosine csak vállat vont, és félrenézett. - Nem azt mondom, hogy minden-

ki használja őket. Néhányan közülük koponya nélkül is tudnak dolgozni.

- És hogy bírja rá a szellemeket, hogy neki dolgozzanak?

- Bhai, mindenki tudja, hogy kimegy a temetőbe és kiássa valakinek a ko-

ponyáját. Ha megszerzed a személy koponyáját, a szellemét rákényszeríthe-

ted, hogy neked dolgozzék.

- Úgy érted, hogy valaki megszerezte Nana koponyáját? És ezért nem

volt feje annak ... annak a dolognak, amit Ma látott? De hisz Nana sírja mel-

lett őr van.

48

Gosine láthatóan kellemetlenül érezte magát. Megint megvonta a vállát,

nagy nehezen feltápászkodott, és gyanakodva pillantott az égre. Viharfelhők

gyülekeztek az öböl felett. - Azt hiszem, hamarosan esőt kapunk. - Ide-oda

csóválva a fejét, rémült kifejezéssel arcán megfordult, hogy belépjen kuny-

hójába. - Én nem játszom ezekkel a szellemekkel - mondta, ahogy lehajolt

az alacsony szemöldökfa alá -, ez pokoli dolog.

Villámok cikáztak végig az égen és sugárban zuhogott az eső, ahogy szalad-

tam hazafelé. A mennydörgés félelmetes volt. Talán az istenek megharagudtak.

6.

A FIATAL GURU

A nyitott ablakokon keresztül dobok dörömbölő hangja szűrődött be az

osztályba, nyugtalanságot keltve a diákok között. Mahabir faluban (ottho-

nomtól körülbelül egy mérföldre), ahol az iskola volt, az aznap esti Ramlee-

la fesztiválra hangolták fel és vették elő ezeket az óriási dobokat, amelyek

hangját mérföldekre el lehetett hallani. Az egyhetes látványosság az egész

Rámájana eposzt megjelenítette. Indiáról álmodoztam, megpróbáltam elkép-

zelni azt a falut, ahol a pandit szerint előző életemben éltem. Most a dobok

ritmikus dübörgése új impulzust adott képzeletemnek. Először Rámának lát-

tam magam, majd Hanumánnak, a majomistennek, aki a gonosz Rávana el-

len harcol. Ezzel ellentétben az iskola olyan unalmasnak tűnt. Miért kellett

nekem, a világegyetem urának, aki egy Brahmannal és az ő lényegével, el-

szenvednem még egy angol nyelvtanórát? Alig hallottam egy szót is abból,

amit a tanár mondott.

Még csak 11 éves voltam, de már sok ember meghajolt előttem, lábamhoz

pénzt, szöveteket és más kincseket helyezve, és a templomi ünnepeken nya-

kam köré virágfüzért akasztottak. Hagyjam ott az iskolát és menjek vissza a

templomba további, még intenzívebb vallási képzésre? Nanee és Revati néni

is lebeszéltek erről, de a kísértés erős volt, különösen olyan forró délutáno-

kon, mint amilyen ez volt, a fojtogató levegőjű osztályteremben. A meditáci-

óban és más vallási gyakorlatokban eltöltött órák kevés energiámat hagyták

meg a tanulásra.

Mikor az utolsó csengetés is elhangzott, örömmel szaladtam ki az osztály-

ból. Számos csodalomtól kísérve rohantam a vásártérre, hogy elérjem az ün-

nepségek színhelyét. A dobok dübörgése egyre hangosodott, ahogy szaladtunk.

49

- Azt akarom, hogy te légy a gurum, Rabi! - Ez az őszinte megnyilatko-

zás Ramjittól származott, akinek szülei a ksatrija kasztból származtak, akár-

csak Nana. Apja elöljáró volt a cukornádmezőkön, és büszkeséggel viselte a

felügyelők khaki színű parafasisakját.

- Az enyém is! - tette hozzá Mohan, egy nagyon vallásos fiú, aki rend-

szeresen látogatta a sandhya csoportot, amelyben én is odaadóan részt vet-

tem, és segítettem a fiatal hinduk oktatásában vallási kötelességeikre. Mohan

apja vaisja volt és cukornagykereskedő a közeli gyárból, ahol valamikor

apám is technikusként dolgozott, még mielőtt megházasodott volna.

Mosolyogtam, örültem lelkesedésüknek. - Nem tudok egyszerre erről be-

szélni és ilyen gyorsan rohanni - mondtam a mély lélegzetek között. Az

utóbbi időben fájt a mellkasom, és tudtam, hogy ez erős dohányzásom kö-

vetkezménye. - Majd beszélünk róla, ha odaértünk - tettem hozzá levegő

után kapkodva. Már városunkban is sokan kerestek engem vallási segítsé-

gért. Egy napon ezrek guruja leszek.

Mahabir falu keskeny, kerékszabdalta utcái - amelyeket a cukornádmezők

munkásainak kicsiny vályogházikói és döngölt padlójú bódéi szegélyeztek -

már teli voltak emberekkel. Végigsiettünk a gyönyörűen díszített üzletek

mellett a falu központjában levő nagy, üres térre. Itt minden este a Rámája-

na egy-egy részének dramatizált előadására került sor. Utcai árusok kínálgat-

ták portékáikat a zajos, tülekedő tömegnek, árulták italaikat, édességeiket és

fűszeres ételeiket ideiglenes bódékból, targoncákról, biciklik csomagtartójá-

ról - vagy nagy tálakból és tálcákról, amelyek a földre voltak téve és meg-

töltve fozrdval, mangós chutney-vel, currys channával, sült channával és kü-

lönböző indiai édességekkel, mint ajilabhi. Itt-ott jövendőmondók és tenyér-

jósok guggoltak a tömeg szélén, kiterítve kártyáikat vagy tenyér-térképeiket,

hogy maguk köré vonzzák a megrendelőket és az érdeklődőket.

Sok volt az elkölteni való pénzem. Otthon egy lezárt ládában gyűjtöget-

tem az imádóim által lábam elé helyezett adományokból származó pénzt.

Néhány pandit a leggazdagabb hinduk közé tartozott, és már én is megtanul-

tam, milyen gyorsan és erőlködés nélkül tud összegyűlni a pénz. A szegé-

nyebb emberek vagy az alacsonyabb kaszthoz tartozók voltak gyakran a

panditok legnagyobb jövedelemforrásai. Ismertem egy panditot, aki jó sze-

rencsét hozó pujakra specializálódott, lottó vagy lóverseny megnyerésére,

vagyongyűjtés elősegítésére. A szegények, akik rendszeresen megfizették

szolgáltatásait, szegények maradtak, ő pedig meggazdagodott, és így mindig

saját magára hivatkozhatott mágikus erői hatékonyságának bizonyítékaként.

A nézők legelső sora előtt a pandit nagyot és mélyet fújt a kagylókürtbe,

és áldást hirdetett, jelt adva az ünnepségek kezdetére. A szembenálló sere-

gek, akiket magas kasztokba tartozó férfiak alakítottak, már felsorakoztak

50

látványosan színes kosztümjeikben a mező két szélén, és most táncolva

kezdték megközelíteni egymást a dobok mély dübörgése közepette. A go-

nosz Rávana elrabolta Ráma feleségét, Sitát, akit ragyogó száriba öltöztetett

fiatalember játszott, mert nők nem vehettek részt a játékban. Hanumán, a

majomkirály, a történet igazi hőse, fölfedezte, hogy hol tartják fogva Sitát.

Ráma, bátyjaival és támogatóival, akikhez Hanumán és majomserege is csat-

lakozott, szembeszállt Rávana és gonosz csapatai hatalmával. Milyen mély

benyomást keltett a színes látvány, ahogy előre-hátra sodródtak harc közben,

a harci dobok dübörgésétől és a nézők metsző kiáltásaitól kísérve. Szerettem

minden percét, és könnyedén elfeledkeztem róla, hogy az iskolában a fiatal

Mahatma Gandhit játszottam, békéltetve a hindukat és muzulmánokat, akik

különben hajlamosak voltak a szó- és ökölpárbajokra. „Az erőszakmentesség

minden kaszt kötelessége!" - intettem gyakran a hindu fiúkat, és ők általá-

ban engedelmeskedtek is nekem, mint szellemi vezetőjüknek. De a Ramleela

fesztivál alkalmával én és sok más, erőszakmentességet valló vegetáriánus,

megmámorosodtunk Hanumán és Ráma harci cselekedeteitől a csatatéren, és

minél erőszakosabbra sikerült a jelenet, annál jobban szerettük.

Anyám gondosan megtanította nekem az eposz szellemi jelentőségét: Rá-

ma képviselte a jót, Rávana pedig a rosszat. Az általuk vívott harc minden

ember szívében a jó és rossz között dúló harcot szimbolizálta. Az ünnepi

légkörben és a dobok igézetében elfeledkezhettem erről néhány percre, de

mikor aznap késő este Shantival, Anandával és Amarral hazatértünk, ismét

szembe kellett néznem a jó és gonosz között a saját szívemben zajló háború-

val. Miért érzékelem ezt az ellentétet a jó és a rossz között, mikor minden

Egy? Ez zavart engem. Brahman volt az egyetlen valóság, minden más illú-

zió. Akkor nyilván a gonosz Rávana éppúgy Brahman volt, mint ahogy Rá-

ma, az avatár, ugyancsak Brahman volt. És az voltam én is. A jógában elért

transz-állapotban én voltam a világegyetem ura, problémák, nyugtalanság és

bizonytalanság nélkül. A titok abban állt, hogyan tartsam meg ezt a transz-

cendens tudatot, mikor nem meditálok. Az egyetlen reményt az jelentette

volna, ha azt teszem, amit apám tett - vagyis ha teljesen visszavonulok az il-

lúziónak ebből a világából. De akkor hogy lehetek guru és hogyan taníthatok

másokat?

Revati néni legfiatalabb gyermeke, Amar volt egyik legjobb tanítványom.

Még csak ötéves volt, és gyakran saját magamra emlékeztetett ennyi idős

koromban, talán emiatt is szerettem őt annyira. Már maga végezte saját pu-

já]éx, minden reggel áldozatot mutatott be a napnak, és a vallásos buzgalom

szokatlan jeleit mutatta. Gyakorlatoztattam őt a meditációban és különleges

mantrákra tanítottam, ő pedig cserébe a lehető legnagyobb megbecsülésben

részesített.

51

- Nem valami jól nézel ki mostanában, Rabi! Úgy aggódom az egész-

ségedért! - mondta nekem komolyan Ma másnap reggel, mikor leültem,

hogy elbeszélgessek vele egy kicsit, mielőtt elindultam volna az iskolába. -

Olyan sápadt vagy, és olyan sokat köhögsz.

- Nincs semmi bajom, Ma - erősítgettem -, teljesen rendben vagyok - és

itt olyan köhögési roham fogott el, hogy kétrét görnyedtem tőle.

- Rabi! Kumar bátyádnak el kellene vinnie orvoshoz, mielőtt még vissza-

megy Angliába!

- Semmi baj, Ma - sikerült kinyögnöm levegő után kapkodva. Pedig hogy

fájt a mellkasom, különösen a szívem táján! - Meglásd, rendbe jövök.

- Már hetek óta olyan sokat köhögsz. Hallom minden éjjel.

- Semmit sem jelent. Ne izgulj, Ma. Mindenki köhög. És te hogy érzed

magad? - elszégyellve magamat megpróbáltam témát változtatni, félve,

hogy megsejti az igazságot. Titokban már hónapok óta erősen dohányoztam,

és bizonyos volt, hogy Ma, nagynénéim és nagybátyáim erősen ellenezték

volna, ha megtudják. És ezen a szokásomon már nem voltam képes változ-

tatni. Gyakran elgondolkodtam rajta, milyen különös, hogy míg olyan szigo-

rú voltam a vegetarianizmus kérdésében - nem vettem volna még sajtot sem

a boltban, ha olyan késsel vágták, amelyet azelőtt kolbász vagy más hús vá-

gására használtak - nem voltam képes abbahagyni a dohányzást, bár tudtam,

hogy tönkreteszi a tüdőmet. Kint a mezőkön egyik cigarettára gyújtottam a

másik után, és jól leszívtam minden szippantást. Ami pedig mindennél

rosszabb volt, mivel nem akartam, hogy bárki tudomást szerezzen titkos szo-

kásomról, bár sok pénzem volt, lopnom kellett a cigarettát, és ez nagyon

megterhelte a lekiismertemet. Valóban, Rávana és Ráma küzdelme dúlt a sa-

ját lelkemben, és úgy tűnt, hogy nem vagyok képes befolyásolni a harc ki-

menetelét. Rávana győzött, Hanumánhoz való buzgó könyörgésem ellenére.

Az első alkalommal történt aznap reggel iskolába menet, hogy ürességet

éreztem magamban, mikor csodálóimtól hallottam a köszöntést, hogy: „Sita

Ram, Ji pandit". Nem annyira az zavart, amit Mával beszéltem aznap reggel,

és hogy hazudtam neki. Azzal az elkeserítő élménnyel voltam elfoglalva,

ami aznap reggel korábban esett meg velem.

Egyik kezemben kis bronzcsészével, a lotával, benne a tisztító szertartás-

hoz szükséges szentelt vízzel éppen elhelyeztem egy friss hibiszkuszvirágot

tehenünk fején - amit minden reggel megtettem -, és lehajoltam, hogy imád-

jam őt, mikor hirtelen, egy figyelmeztető horkantás után a nagy fekete állat

lehajtotta a fejét és ökleit. Hátraugrottam, éppen hogy elkerülve az öklelő

szarvakat, majd megfordulva szaladni kezdtem, leejtve a lotát és az ima-

52

gyöngyöket. Az istenem kerget! Szerencsémre még nem oldoztam el a tehe-

net. A kötél éppen akkor fogta vissza, mikor már azt hittem, hogy szarvaival

felnyársal. Izgatottan és elakadt lélegzettel pillantottam a letaposott lotáról, a

gyöngyökről és a mérgesen kapáló mancsokról fel az izzó gyűlölettel rám

meredő nagy barna szemekbe. Megtámadott az istenem! Pedig én éveken ke-

resztül nap mint nap hűségesen imádtam egy óra hosszat!

Úton az iskolába, két órával azután, hogy ez megtörtént, belül még min-

dig reszkettem - már nem a félelemtől, hanem a zavart fájdalomtól. Miért?

Bár Siva, Káli és még sok más isten gyakran megrémített engem, a tehén az

az isten volt, amelyet mindig imádtam. Legeltetése és a róla való gondosko-

dás volt az egyetlen házimunka, amelyben mindig örömömet találtam. A te-

hénnel és más állatokkal mindig a legnagyobb gyengédséggel bántam. De

akkor miért támad meg engem ez az isten? Ez a kérdés többször előjött ben-

nem a későbbi időkben is. Erre Gosine sem tudott választ adni.

7.

SIVA ÉS ÉN

A harmincas évek elején Nana jelentős összeg ellenében elkészíttette port-

réját a sziget legjobb fényképészénél, aki Nanát nehezen kielégíthető ember-

nek találta, és ennek megfelelően szabta meg az árat is. A fényképész végül

úgy döntött, hogy Nanát patriarchális pózban ábrázolja, szúrós tekintettel. A

képet egy megfelelően nagy és drága keretbe helyezték és feltűnő helyre, a

nappaliban akasztották fel. Bárhonnan is lépett az ember abba a szobába - és

át kellett mennie rajta, bárhová is igyekezett az ember a házban -, azonnal

találkozott Nana tekintetével. Úgy tűnt, mintha szemei követnének bennün-

ket, bárhová megyünk is, mintha Nana szelleme nézne rajtuk keresztül, hogy

megfigyelje, mi történik halála után abban a házban, amelyet ismeretlen for-

rásból származó pénzéből építtetett. Féltem belenézni ezekbe a szemekbe.

Mindig kísértettek engem.

Ugyanígy éreztem Sivával kapcsolatban is, azzal az istennel kapcsolatban,

akitől a legjobban féltem, és akit leginkább elhalmoztam vallásos tisztele-

temmel, hogy kiengeszteljem. De Nana szellemét nem lehetett kiengesztelni.

Továbbra is rémítgetett bennünket vadul rohanó vagy dobogó lépteivel és a

velük járó kellemetlen szaggal, amely ott lengett még később is, és a szek-

53

rényekből vagy asztalokról - néha csodálkozó szemünk láttára - levert vagy

letaszított tárgyakkal.

Siva megbékítésére tett erőfeszítéseim ellenére egyre növekvő mértékben

éreztem, hogy elégedetlen velem. Hiába próbálkoztam mantrákkal, szertartá-

sokkal és imádattal, nem találtam békességet ezzel a félelmetes és romboló-

ként ismert istenséggel való kapcsolatomban. Mély meditációmban gyakran

találtam magam egy másik világban egyedül Sivával, és viselkedése mindig

fenyegető volt. Egy nap átszaladtam Sumintra néni udvarán és egy szög

megszúrta meztelen lábamat. Ahogy a fertőzéstől lázasan az ágyban feküd-

tem, nem tudtam magamtól elhessegetni azt a gondolatot, hogy Siva helyez-

te oda azt a nagy szöget és ő vezérelte rá lábamat. Próbáltam szabadulni et-

től az érzéstől, mint puszta babonától, de mikor megemlítettem a dolgot

Krishna unokabátyámnak, megértő pillantás csillant szemében. Elmondta ne-

kem, hogy neki is volt olyan benyomása, hogy Siva támadja meg. Egy éjsza-

ka, mikor későig tanult, egy láthatalan kéz olyan erősen megütötte, hogy a

földre esett. Az ütés nyomai még mindig arcán voltak, mindnyájan láthattuk.

Egy másik éjszaka láthatatlan kezek fojtogatták az ágyán, és megint csak

úgy érezte, hogy Sivával van dolga. Én magam is megtapasztaltam számos

más támadást, amelyekről úgy éreztem, hogy Sivától erednek, de sem Krish-

na, sem én nem értettük, hogy miért történnek ezek a dolgok velünk. Gosine

sem segített. Nem szeretett ilyen dolgokról beszélni, és én tudtam, hogy miért.

A titokzatos fizikai támadások, amelyek Nana szelleme révén újra meg új-

ra jelentkeztek a házban, mindnyájunkban erősödő idegességet váltottak ki.

A felszín alatt ott izzott a feszültség, amely akaratlanul is befolyásolta sze-

mélyes kapcsolatainkat. Ez különösen érvényes volt a köztem és Revati néni

között fennálló kapcsolatra. Bár valamikor igen közel voltunk egymáshoz,

most alig tudtunk egymás mellett létezni, és néha még a családi púja alatt is

veszekedtünk. Anyám már jó hat éve Indiában volt, és belefáradtam abba,

hogy úgy kezeljenek, mint Revati néni egyik gyerekét. Kerek arcával és

szívből jövő nevetésével ingatag személyiség volt, szélsőséges hangulatok-

kal - egyik percben édességgel tömte gyermekeit, a másikban pedig elnás-

pángolta őket. Időnként arra gyanakodtam, hogy könnyed természetének lep-

le alatt - amely oly sok barátot vonzott a házhoz - igen boldogtalan lélek la-

kott -, és erre oka is volt azok után, amit elidegenedett férjétől elszenvedett.

Arra gondoltam, hogy előző életében férfi lehetett és verte a feleségét, ebben

az életben pedig a karma hasonló sorssal fizet neki.

Revati néni volt a házban a vallási vezető, amíg fiatalabb voltam, de most

már ketten voltunk, akik igényt tartottunk a szellemi tekintélyre. Ez növekvő

feszültséget keltett köztünk, és gyanúm szerint nem kis féltékenység alakult

ki benne irántam, ahogy nőttem. Az imaszobában a pújával, a meditációval,

54

valamint a nap és a tehén imádatával eltöltött hosszú órák bőven elegendőek

voltak arra, hogy lemaradjon háztartásbeli kötelezettségeivel. Ez zaklatottá

tette, és idegességét gyakran rajtunk, a többieken töltötte ki, különösen én-

rajtam. Én viszont ellenálltam, ha megpróbált bevonni a házimunkába, amit

lealacsonyítónak éreztem magasztos hivatásomhoz képest. Méltatlannak ta-

láltam időt elvenni vallási kötelezettségeimtől olyan alantas tevékenységek-

re, amelyeket más is elvégezhetett. Az egyetlen dolog, amelyre önként haj-

landó voltam, az a tehén legeltetése volt - az ezzel a legszentebb állattal va-

ló törődés jó hatással volt az ember karmájára -, de mióta megtámadott,

még az ezzel a munkával kapcsolatos lelkesedésemet is elvesztettem. Tehén-

imádatom ugyancsak megszűnt.

Mélységesen zavart, amikor azt láttam, hogy a meditációban elért meny-

nyei békességem milyen hamar összeomlik nagynéném pörlekedése hatásá-

ra, amikor azzal vádolt, hogy lusta vagyok, vagy nem veszem ki eléggé ré-

szemet a háztartásból. Általában békés természetű voltam, de ilyenkor el-

vesztettem a fejemet és éles hangon védelmeztem magam. Néha már majd-

nem arra gyanakodtam, hogy Nana mérges szelleme vett időlegesen birtoká-

ba. Voltak alkalmak, mikor éppúgy tettem, mint ő: addig ütöttem a verandát

alátámasztó oszlopot egy indás növény korbácsszerű ágával, amíg csak ott

nem álltam kimerültén, rámeredve a zegzugos vonalakra, amelyeket a fehér-

re meszelt cementen létrehoztam, és azon gondolkodtam, hogy vajon mi tör-

tént velem. Egyszer felragadtam Nana öreg bőrszíját, amellyel oly gyakran

ütötte a családját, és többször végigvágtam vele unokahúgaim hátán, majd

zavartan és megszégyenülten visszavonultam. A jelenet kísértetiesen emlé-

keztetett Nana vad dühkitöréseire. Az ilyen jelenetek után mintha Nana sze-

mei az arcképen kacsintottak volna - ha elkövettem azt a hibát, hogy rájuk

néztem -, mintha csak valami titkot tudtak volna. Összerázkódtam és gyor-

san elfordultam, de az emlék velem maradt. Minden bizonnyal látogatott

bennünket, nem csak lépéseinek zajával, de rajtam keresztül is. Miért éppen

én - a legvallásosabb az egész házban - válók eszközévé szellemének, hogy

továbbra is gonoszul bánjon családjával, még hosszú idővel halála után is?

Ezzel a kérdéssel nem nagyon tudtam szembenézni, mert úgy tűnt, hogy

összefüggésben áll mindazzal, amiben csak hittem.

Megpróbálván elfelejteni ezeket az incidenseket, csak a vallási szertartá-

sokért éltem - a nyilvánosakért a templomban és az egyéniekért otthonunk-

ban és mások otthonaiban, ahol barátok és rokonok gyűltek össze. Ott én

voltam a figyelem középpontjában, mindenki csodált. Szerettem végigmenni

a hallgatóság között, szentelt vizet szórva az imádkozókra, vagy megjelölni

homlokukat a szent fehér szantálfapasztával, vagy összegyűjteni a felajánlá-

sokat, amíg csak a bronztálon, amit vittem, kupacba nem gyűlt a sok külön-

55

böző kék, vörös, és zöld bankó, amely úgy festett, mint egy nagy pénzvirág-

csokor. Legjobban azt szerettem, ha közvetlenül az oltár és a szertartást ve-

zető pandit mellett ülhettem, csodáló szemük előtt. Mennyire élveztem

ilyenkor a nyakamban függő virágfüzérek átható illatát is, valamint azt, hogy

a résztvevők a szertartás után mélyen meghajoltak előttem, és otthagyták lá-

baimnál áldozataikat!

A meditációban elért békesség könnyen elhagyott, viszont azok az okkult

erők, amelyeket jógagyakorlataim kifejlesztettek és felébresztettek, továbbra

is kísértek, és lassan kezdtek nyilvánosan is jelentkezni. Tudván azt, hogy a

természetfölötti erők ilyenfajta megnyilvánulásai nélkül követőim sohasem

lesznek sokan, még örültem is növekvő szellemi erőmnek. Azok, akik meg-

hajoltak előttem, gyakran ragyogást és egyfajta belső megvilágosodást ta-

pasztaltak, mikor homlokukat megérintettem az áldásosztás folyamán. Még

csak 13 éves voltam, és már ki tudtam szolgáltatni a guruk között ismert ún.

„Sakti pat"-ot, ami elhívásom igazi jele volt. Sakti egyik neve Kálinak, Siva

gyilkos, vérivó hitvesének, a hatalom anyaistennőjének, aki a világegyetem

szívéből áramló őserőt osztogatja. Milyen izgatottá tett, hogy az ő erejének

csatornájává lehettem!

Gyakran, mikor a mély meditáció állapotában voltam, az istenek láthatóvá

váltak, és beszéltek velem. Időnként úgy tűnt, mintha asztrális kivetítés ré-

vén távoli bolygókra vagy más dimenziókban levő világokba kerültem vol-

na. Évekbe telt, míg megtudtam, hogy ilyen élmények megismétlődnek a la-

boratóriumokban is parapszichológusok figyelő szemei előtt hipnózis, vagy

LSD használata nyomán. A jóga-transzállapotokban gyakran voltam egyedül

Sivával, a Rombolóval szemben. Reszketve ültem lábainál, a nyakára tekere-

dő hatalmas kobra rám bámult, sziszegett és fenyegetően nyújtogatta a nyel-

vét. Néha csodálkoztam azon, hogy miért nem tűnt kedvesnek és szere-

tetteljesnek soha egyik isten sem, akivel csak valaha találkoztam. De ők leg-

alább valóságosaknak tűntek - efelől nem voltak kétségeim -, és nem puszta

mítoszoknak, mint a Mikulás, a keresztyén isten.

Nagyon vidám volt számomra az a nap, mikor Deonarine bácsikám, Nana

legidősebb fia végre visszatért Angliából, miután kitüntetéssel végzett a lon-

doni egyetemen. Mikor Kumar bácsikám néhány hónappal korábban elment

Londonba, Revati néni matriarchális és tekintélyelvű uralma csak nőtt a

házban. Most, Deonarine visszatértével legalább újra. férfi állt a család élén.

Deonarine állt számomra a legközelebb egy valódi apához azok közül, aki-

ket csak ismertem. Talán az ő visszatérése anyámat is hazatérésre fogja biz-

56

tatni. Még most is írt két-három havonta, de most már nem említette, hogy

„jövőre" hazajön.

Röviddel hazatérte után Deonarine bácsi csöndesen félrevont.

- Épp most vettem egy űj autót, Rabi, és szeretném, ha megáldanád -

mondta őszintén. - Sehová nem mennék vele a te áldásod nélkül!

Valósággal sugárzottam. És még azt gondoltam, hogy mire visszatér Lon-

donból, elhagyja a hinduizmust! Deonarine éveken keresztül kevés érdeklő-

dést mutatott a vallás iránt, de most végre szilárd hindunak tűnt. - Várj egy

percet - mondtam, s megpróbáltam helyes angolsággal beszélni -, összesze-

dek néhány dolgot. Mindjárt visszajövök.

Alapos áldásban részesítettem a kocsit, elűztem minden gonosz szellemet,

és kértem rá a leghatalmasabb istenek védelmét. Deonarine bácsi csinos fi-

zetséget is adott érte, bár tiltakoztam, hogy erre nincs szükség. Végül bele-

egyeztem, nem akarván őt megfosztani attól az előnytől, amelyet az nyer,

aki egy brahminnak ajándékot ad.

- Tovább kell menned középiskolába, Rabi! - ragaszkodott véleményéhez

Deonarine egy reggel, mikor együtt beszélgettünk Mával. Közel voltam már

ahhoz, hogy befejezzem az iskolát Mahabir faluban, és arról beszéltem,

hogy visszamegyek a drugai templomba, vagy talán a Port of Spainbeli nagy

templomba.

- Rabi, neked magasabb képzésben kell részesülnöd - folytatta komolyan,

miközben Ma nyomatékosan bólintott. - Úgy értem, hogy egyetemiben is.

Erre szükség van, hogy gondolataidat jól tudd közölni. Függetlenül attól,

hogy te a megvilágosodás milyen fokát érted el, hogyan lehetsz jó tanár, ha

nem tudod a dolgokat tisztán elmagyarázni másoknak? A Védák alapos is-

merete mellett általános műveltségre is szükséged van!

- Nos, biztosan igazad van - egyeztem bele vonakodva, lehorgasztva a fe-

jemet kiábrándultságomban. Alig vártam, hogy már véget érjenek az iskola

gyötrelmei, de nem tagadhattam annak logikáját, amit mondott. Úgy döntöt-

tem, hogy felvételizek abba a középiskolába, ahová Krishna unokaöcsém járt

délen. Akkor Ramchand bácsikámnál lakhatnék, akit annyira tiszteltem. Há-

za közel volt az iskolához.

* ♦ ♦

- Rabi jön! Rabi jön! - Daadi hangja jelentette be érkezésemet már

messziről, mint mindig.

Kezemben egy kis útitáskával, a hőségtől és a párától izzadva vánszorog-

tam fel a buszpályaudvartól Ramchand Maharajnak, apám bátyjának a sziget

déli részén levő házához. Élveztem a náluk rendszeresen tett látogatásokat.

57

Felesége, Daadi, erősen érzelmi beállítottságú, izgatott személyiség volt, aki

mindig boldog sikoltásokkal üdvözölt, mihelyt meglátott a távolban. De ez

alkalommal figyelmeztető mellékzöngét is éreztem a hangjában, és hamaro-

san azt is felfedeztem, hogy miért. Ahogy beléptem a házba, megütötte az

orromat a currys kecskehús elszomorító szaga. Sohasem gyanítottam, hogy

húst esznek. Milyen megrázó kiábrándulás!

- Nem tudtuk, hogy ma jössz - Ramchand bácsin látszott, hogy keresi a

szavakat zavara elleplezésére.

- Mindnyájatokat meg akartalak lepni! - válaszoltam csendesen, és nem

tudtam hová nézzek, érezvén kínos zavarát. Micsoda szégyen! Egy brahmin

húst eszik! Méghozzá egy ilyen jó és vallásos brahmin!

Bácsikám megpróbált bevonni az általános társalgásba Ma egészségéről,

és más, a családtagokkal kapcsolatos hírekről, de én hidegen válaszoltam,

nem is próbáltam meg elrejteni elégedetlenségemet. Végül a társalgás elhalt.

Tudva, hogy mit gondolok, Ramchand bácsi megpróbálta igazolni magát. -

Tudod, hogy a keresztyének miért esznek húst, Rabi? - kérdezte.

Különös kérdésnek tűnt ez számomra. Mit számított az, hogy a keresztyé-

nek milyen kifogást találnak maguk számára istenemmel, a tehénnel szem-

ben elkövetett bűnükre? Megráztam a fejemet, mert olyan hányingert érez-

tem, hogy válaszolni is alig tudtam. Kívántam, hogy bárcsak ne akartam vol-

na meglepni őket a váratlan látogatással.

- Isten egy nagy-nagy lepedőt eresztett le az égből, amely tele volt min-

denféle állattal...

- Ezt meg honnan veszed? - kérdeztem.

- Ej, ember, hát a Bibliából, a keresztyének könyvéből!

- Úgy érted, hogy te azt olvasod?

- Én magam nem olvasom, de hallok róla.

- És mi van azzal a nagy-nagy lepedővel? - mind dühösebbé és kiábrán-

dultabbá váltam. Ez volt az a könyv, aminek olvasása miatt Nana ledobta

Mát a lépcsőről. A keresztyének - a tehénevők könyve! És ez az én apám

testvére!

- Ebben volt mindenféle állat - és tudod, mit mondott Isten Péternek? Azt

mondta neki, hogy ölje és egyék belőle, amennyit csak akar! - Arcára kiült a

diadalérzet, mintha csak minden kétséget kizáróan igazolta volna az erőszak-

nak és a halálnak azt a borzasztó illatát a házában.

- Lehet - válaszoltam élesen -, de neked nem mondta!

- De mi ezt Káli nevében tesszük - tette hozzá Ramchand. - A templomi

papok minden reggel 16 kecskét ölnek meg Káli híres templomában Kalkut-

tában. - Nénikém a konyhából bólogatott, ahol menedéket keresett haragom

elől.

58

- De a brahminok nem eszik meg őket! - emlékeztettem szigorúan.

Aznap semmit nem érintettem, ami asztalukról származott. A hús szaga

önmagában beszennyezte az egész házat. Az emberek tiszteltek az elveimért

és azért a tényért, hogy ragaszkodtam is hozzájuk. Otthon megvolt a saját tá-

nyérom, evőeszközeim, saját párnám és takaróim - senki sem merte használ-

ni őket. Nem ettem olyan kenyeret vagy süteményt, amiben tojás van. Ram-

chand tudta ezt. A múltban annyi minden volt, amiről boldogan beszélget-

tünk egymással. Most kényelmetlen csöndben ültünk egymás mellett, amit

csak néha szakított meg egy-egy félszeg mondat. Nénikém látótávolságon

kívül maradt, akárcsak unokatestvéreim. Végül bácsikám azt javasolta, hogy

sétáljunk le a közeli kikötőbe, hogy megnézzük azt a nagy holland tankha-

jót, amelyik épp az előző napon érkezett. Beleegyeztem, és örültem, hogy jó

ürügyem van kimenni a házból és magam mögött hagyni ezt a mocskos sza-

got.

A holland hajó gyönyörű volt, sima és hosszú, nagyobb, mint bármelyik

tankhajó, amit eddig csak láttam. Szinte látni lehetett, amint egyre mélyebb-

re süllyed a vízben, ahogy az ide-oda ingázó uszályokból nagy csöveken ke-

resztül a fekete arany folyamatos árama beomlik a parttól távolabb álló hajó-

ba. Mellettünk a rakparton egy teherautót pakoltak, darukarok lógtak ki a

dokk fölé, csörlők csikorogtak, ahogy hatalmas súlyok emelkedtek a levegő-

be. A szorgoskodó, derékig levetkőzött rakodómunkások erősen izzadtak a

szünet nélkül tűző napon. Mindig szerettem ellátogatni a kikötőbe. A nyüzs-

gő tevékenység kellemes izgalmat keltett bennem, és a különböző furcsa ha-

jónevek erős vágyat keltettek bennem a távoli, egzotikus helyek meglátoga-

tására. Ramchand éppúgy szerette a kikötőt, mint én. Anélkül, hogy észre-

vettük volna, a köztünk levő feszültség fokozatosan megenyhült, és elkezd-

tünk kellemesen beszélgetni terveimről, hogy ősszel a közeli iskolába me-

gyek, ami lehetővé fogja tenni, hogy gyakrabban meglátogassam. Úgy tűnt,

örül neki, és biztosított afelől, hogy helyes döntést hoztam, amibe apám is

beleegyezett volna.

- De hogy lehet, hogy ezen a hajón senki sem dolgozik? - kérdeztem,

ahogy elmentünk egy teherszállító hajó mellett, amely elhagyatottnak tűnt.

- Ez valóban különös - válaszolta bácsikám elgondolkodva, miközben vé-

gigjáratta szemeit a hajón.

- Ezt nézd meg! - kiáltottam, megragadva egy nagy kötelet, amely egy

kiugró darukarról lógott le néhány lépésnyire a dokkon. Kipróbáltam testem

teljes súlyával. Úgy tűnt, hogy tonnákat is képes lenne megtartani. - Nézz

csak ide! Tarzan vagyok! - kiáltottam egyet, gyorsan futottam egy pár lé-

pést, és a levegőbe emelkedtem. Nagy ívben lengtem előre-hátra, kapaszkod-

tam a lengő kötélbe, messze kirepülve a dokk fölé, majd elzúgtam bácsikám

59

mellett, aki nevetett és élvezte örömömet. Akkor megtörtént a baj. Amint az

ív felső végpontján tartottam, mintha csak valaki késsel vágta volna el, a kö-

tél hirtelen lejött a daruról messze a fejem felett.

- Vigyázz Rabi!

Már akkor hallottam bácsikám hangját, mielőtt még megérthettem volna,

hogy mi történik. Ahogy lefelé estem, borzadva láttam, hogy nyílegyenesen

a hajó és a dokk között levő szűk nyílás felé tartok. Hadonászó kezeimmel

elkaptam a rakpart szélét, ahol bizonytalanul, félig elkábultan csüngtem.

Egyik kezemnél megragadva Ramchand kimentett, biztos helyre, éppen ami-

kor a hajó a víz lassú mozgatásától a rakparthoz csapódott.

- Na fiam, te aztán nem tagadhatod, hogy szerencsés vagy! - kiáltotta. -

Palacsintává lapulhattál volna. - Ajkai remegtek, és minden vér kiszaladt az

arcából.

Még majdnem ahhoz is gyenge voltam, hogy talpon maradjak. Mindketten

elképedve meredtünk a rakparton kígyózó meglazult kötélre, majd fel, a ma-

gasan a fejünk fölött levő darukarra. Úgy tűnt, hogy nincs magyarázat. Az

egyik pillanatban a kötél biztonságos volt, a másikban már nem, mintha csak

valami láthatatlan kéz kioldozta volna. Önkéntelen borzongás futott végig a

gerincemen, ahogy egy seregnyi emlék árasztotta el tudatomat: egyszer lát-

hatatlan kezek löktek le egy mozgó teherautóról, és komolyan megsebesül-

tem; egy feledhetetlen délután, amikor valami láthatatlan erő nem engedte el

a lábamat és nem tudtam félrehúzni egy nehéz henger elől, ami összepréselte

... és más hasonló „balesetek". Most ennek a különös, elhagyott hajónak az

árnyékában újból éreztem Siva fenyegető jelenlétét, amelyet olyan jól is-

mertem. Ő oldozta volna ki a kötelet? Próbáltam elhessegetni magamtól a

szentségtörő gondolatot, félve Siva haragjától, de jelenlétének érzése tovább-

ra is kísértett. Miért? Nem én voltam a húsevő!

Elkomorodva és ünnepélyesen sétáltunk vissza lassan a házhoz, csendben,

mindketten gondolatainkba merülve. Ha ez előző életem karmájának a hatá-

sa, akkor borzasztóan igazságtalannak éreztem. Miért büntetnek egy múltbeli

bűnömért, amire még csak nem is emlékezem?

60

8.

SZENT TEHÉN

- Izgalmas újság van, Rabi! A Queen's Royal College-ban fogok tanítani

Port of Spainben'.Miért nem mégy inkább oda a távoli dél helyett? - Deona-

rine bácsi megmutatta a levelet, amelyben éppen megkapta kinevezését.

- Komolyan úgy gondolod, hogy oda kéne mennem? - Rémítőnek tűnt

számomra, hogy egy ilyen hatalmas, nagy hírű iskolába járjak.

- Természetesen! Mindennap együtt mehetnénk a kocsival az iskolába -

legalább társaság lennél számomra! Mit szólsz hozzá?

Rendkívül szerettem Deonarine bácsit. Olyan jó lenne mindennap vele au-

tózni! Ez lehetőséget nyújtana arra, hogy sok mindenről beszélgessünk ...

így beleegyeztem. Csoda izgalmas volt első nap végighajtani Port of Spain

széles utcáin, amelyek mentén végig tömött boltok és nagy, piros tetős házak

álltak, el a hatalmas parkok, zöld pázsittal borított futballpályák és krikett-

klubok mellett, majd megérkezni a Queen's Royal College impozáns épüle-

tei elé! Deonarine bácsi éppúgy örült, mint én, és azonnal többeknek bemu-

tatott tanártársai közül, mint az ő „kis brahmin unokaöccsét".

Először mindenki összegyűlt egy nagy előadóteremben, ahol az igazgató

hosszú és (számomra legalábbis) teljességgel érthetetlen beszédet tartott.

Azelőtt kevés angolt hallottam beszélni, egyiküket sem értettem tisztán, de

ez a legnehezebbek közé tartozott. Alig értettem belőle egy szót is.

- Hé, mit mond? - súgtam a mellettem levő diáknak, mikor az egész vé-

get ért. Tolmácsra lenne szükségem, hogy ebbe az iskolába járhassak!

Meglepődve nézett rám. - Süket vagy? - kérdezte hangosan.

- Nem, nem vagyok süket, de miről beszél?

- Ó, csak valami szabályokról és ehhez hasonlókról. Ugye, te délről jöttél

...valahonnan vidékről?

Bólintottam, és kezdtem azt kívánni, hogy bár a másik iskolába mentem

volna Krishnával. Mire a nap véget ért, még hevesebben vágytam rá, hogy

bárcsak sose hallottam volna a Queen's Royal College-ról. A szigetnek azon

a részén, ahol éltem, majdnem az egész népesség kelet-indiai volt, de Port of

Spainben a túlnyomó többség néger, ami azonnal konfliktust okozott ben-

nem. Egész addigi életemben mély gyűlöletet tápláltam a feketék iránt, mert

megették istenemet, a tehenet. Alacsonyabbra értékeltem őket, mint a legala-

csonyabb kasztokat. Hogy ülhetnék melléjük az osztályteremben, hogy érint-

kezhetnék velük a középiskola zsúfolt folyosóin, és hogyan is focizhatnék

61

velük? Büszkeségem és előítéleteim már az első napon számos fájó sebet

kaptak. Vidéken az eddig általam ismert feketék többsége viszonylag sze-

gény volt. Függetlenül azonban attól, hogy fehérek, feketék vagy barnák

voltak, ennek az iskolának sok tanulója gazdagabb családokból jött és job-

ban beszélt angolul, mint én. Jót mulatva dünnyögő vidéki beszédemen,

rossz kiejtésemen és nyelvtani hibáimon, a többi diák könyve mögé bújt, mi-

kor rám került a felelés sora. Nagy erőfeszítéssel próbáltam helyesebben be-

szélni, hogy ne legyek nevetséges.

A következő hetekben naponkénti érintkezésem a sok néger, keleti, angol

és más népcsoportokhoz tarozó fiatallal komoly kihívást jelentett vallásos hi-

tem számára. A kasztrendszer a hinduizmus alapja. Brahma maga hozta létre

a négy kasztot tulajdon testéből - és semmilyen kormányhatározat nem vál-

toztathatta meg a Védák ezen kijelentését -, ezért rajtuk kívül senki más lé-

tezésének a világon nem volt alapja. Mégis a világ tele volt olyan emberi lé-

nyekkel, akik kívül álltak a kasztrendszeren. Hogyan jöttek ők létre? Szá-

mukra miért nem említettek a hindu írások megváltáshoz vezető utat a jógán

és az újjászületéseken keresztül? Helyzetük kétségkívül reménytelen volt

vallásom szerint. Mégis, semmilyen szempontból nem voltak alacsonyabb

értékűek nálam. Sőt, nehéznek bizonyult számomra, hogy némelyikükkel

versenyezzem az osztályban. A szigetnek azon a részén, ahol éltem, felnéz-

tek rám és istenítettek. Valóban, bizonyos is voltam abban, hogy isten va-

gyok. De ezek a szellemileg meg nem világosodott fiúk a Queen's Royal

College-ban csupán mint magukkal egyenlőt kezeltek, néha még úgy sem. A

kérdések pedig, amelyeket feltettek - néha csak tréfából, néha komolyan -,

kikezdték hitem rendszerének alapjait.

- Igaz az, hogy a hinduk hite szerint minden isten?

Bólintottam, kényelmetlenül pislantgatva a kérdezőről a minket körülvevő

különböző fajtájú és vallású fiúkra, akik azért gyűltek össze, hogy belém

kössenek. Ez rendszeres szokásukká vált - és a többi hindu fiú még a látsza-

tát is elkerülte annak, hogy segítsen nekem, mintha szégyelltek volna, vagy

féltek volna.

- Úgy érted, hogy a légy isten, vagy a hangya, vagy a poloska! - A neve-

tés hulláma futott végig a körülöttem álló kis csoporton.

- Azért nevettek, mert nem értitek - mondtam szilárdan. - Csak az illúzi-

ót látjátok és nem az egyetlen valóságot - Brahmant.

- Te is isten vagy? - kérdezte egy portugál fiú hitetlenkedve.

Nem mertem habozni vagy kitérni a válaszadás elől, akkor csak még job-

ban kinevettek volna. - Igen - válaszoltam szilárdan -, mint minden hindu.

Csak/e/ kell ismerni ezt.

62

- Hogy akarod felismerni azt, ami nem igaz? - vágott vissza gúnyos hor-

kantással. - Nem te teremtetted a világot!

Egy angol fiú látszólag elég sokat tudott a hinduizmusról. - Úgy hallom,

hogy vegetáriánus vagy - úgy gondolod, hogy nem szabad életet elvenni...

- Hiszek az erőszakmentességben. Mint Gandhi. Őt mindenki tiszteli.

Nagy hindu volt! Rossz dolog elvenni az életet.

- Bármilyen életet? - Nem vettem észre hangjában a hangsúlyt, amely pe-

dig figyelmeztethetett volna arra, hogy csapdát készül állítani nekem.

Szenvedélyesen bólintottam: - Minden élet szent. A Védák ezt mondják. -

Segélykérőén néztem a csoportban levő kínai fiúkra, akikről tudtam, hogy

buddhisták. Ők is hittek ugyanebben a dologban, miért nem vallották meg?

Tudtam, hogy bajban vagyok, és szerettem volna, ha segítenek ezen a pon-

ton, bár számos más vallási kérdésben ellenségük voltam. Már biológiaórán

megtanultam, hogy az élet hét jellemzője a légzés, az emésztés, a kiválasz-

tás, az érzékelés, a növekedés, a szaporodás és a mozgás. És azt is jól tud-

tam, hogy még a növények is rendelkeznek ezen jellemzők mindegyikével.

Akkor is életet vettem el, ha leszakítottam egy banánt vagy egy mangót és

megettem. Nem tagadhattam, hogy a vegetáriánusok is elvesznek életet, de

elhatároztam, hogy védem a különbözőséget a növényi és az állati élet kö-

zött.

Ellenfelem ráhunyorított barátaira. - Nem tudod, hogy a növények is ren-

delkeznek az élet hét jellemző tulajdonságával? - kérdezte. - A vegetáriánu-

sok is vesznek el életet.

Kinyitottam a számat, hogy megpróbáljak különbséget tenni a növényi és

az állati élet között, de már valaki más beszélt. - Mi van akkor, ha vizet for-

ral a teájához? - szólt egy hang a hátam mögött. - Gondolj a milliónyi bak-

tériumra, amiket akkor megöl! Szegény, menthetetlen kis állatok - mert

azok. Tudod, hogy ezek fejlődnek és újjászületnek, mind feljebb és feljebb -

végül tehén vagy ember lesz belőlük!

Ezen mindenki jót nevetett. - Hű, ez egy szabályos gyilkos! - kiáltotta

egy hang balról. - Nem csoda, hogy olyan sovány! - tette hozzá valaki. -

Csak növényt enni! Ember, neked húst kellene enned!

- Egyszerűen nem értitek! - tiltakoztam bátran. Égett az arcom, belül za-

vart és letört voltam.

- Ne próbáld a hinduizmust logikussá vagy tudományossá tenni - taná-

csolta Deonarine bácsi aznap este, mikor hazahajtottunk. - Ez vallás, ame-

lyet választanod kell, hogy higgy benne, nem pedig olyan valami, amit bizo-

nyítani kell.

- De az igazság az igazság! - ragaszkodtam véleményemhez. - A hindu

iratoké az igazság!

63

- Sok minden abból, amit mondanak, tiszta mitológia - mondta Deonari-

ne atyai hangon. - Krisna sohasem létezett; Ráma sem. A Bhagavad-gíta és

a Rámájana csak mítoszok, csodálatos történetek.

Láttam, hogy nincs értelme vitatkozni Deonarine bácsival. Sohasem érde-

kelte annyira a vallás, hogy gyakorolja a jógát, ezért nem érthette azt, amit

én tudtam. Ő nem találkozott az istenekkel, mint én. Talán az volt a karmá-

ja, hogy ebben az életben ne értse meg. Sok további élete van még, hogy

megtanulja az igazságot, ha kész lesz rá.

Aznap este, amint legeltettem a tehenet a kókuszpálmák alatt Gosine

kunyhója mögött, gondosan figyeltem rá, mint mindig azóta, hogy megtáma-

dott. Értelmetlen lett volna nem megbízni egy ilyen hatalmas istenben, de az

embernek gyakorlatiasnak kell lennie. Ez volt azon dolgok egyike, amit

megtanultam a középiskolában: gyakorlatiasnak lenni. Nyilvánvalóan nem

szabad az embernek a vallását túlságosan szó szerint követnie a valós élet-

ben. Gyakorlati okokból abbahagytam a tehén imádását. Nem volt lehetséges

egyszerre védekezni egy esetleges támadás ellen és imádni az állatot. De

nem szűntem meg hinni a tehénben, mint nagy és szent istenben. Tulajdon-

képpen biztos voltam benne, hogy nagy lépést jelentene a Brahmannal való

egyesülésem szempontjából, ha tehénné válnék következő életemben,

amennyiben nem sikerül elérnem a mokshái.

- Te isten vagy, ugye? - kérdeztem igen komolyan a tehéntől.

Tovább tépte tele szájjal a nedvdús füvet, majd lassan, mélységes elége-

dettséggel megrágta. Valóban nehéz volt elképzelni, hogy ez a tehén oly he-

vesen megtámadott, de az emlék még igen friss és eleven volt.

- Természetesen isten vagy! Tudom, hogy az vagy. Ugye?

Fejét felemelve rám meredt álmos szemeivel, és továbbra is lassan, béké-

sen kérődzőit. - Mú! - nyilatkoztatta ki ünnepélyesen. - Mú, mú!

64

9.

GAZDAG EMBER,

SZEGÉNY EMBER

- Hogy lett Nana olyan gazdag? - kérdeztem Deonarine bácsitól egyik es-

te. Az erre vonatkozó feltételezések továbbra is foglalkoztattak engem és so-

kan másokat, de soha nem hallottam Deonarinét erről beszélni. A ház utca

felőli verandáján álltunk, és élveztük a ragyogóan kivilágított házak látvá-

nyát szerte a városban. Mintha minden hindu család versenyzett volna szom-

szédjával, ki tudja kiállítani a legtöbb deydt az évenkénti Divali fesztivál al-

kalmával.

- A panditok azt mondják, hogy a szellemek adták neki az aranyat. - De-

onarine kelletlenül vállat vont. - Valóban nincs rá logikus magyarázat - tette

hozzá elgondolkodva. - Természetesen Nana keményen dolgozott. Bár ma-

gas kasztból származó ksatrija volt, farmon dolgozó kisfiúként indult, ahol

füvet vágott tíz centért naponta. Valahogy vásárolt egy vityillót egy kínaitól

50 dollárért, és elkezdett ott ékszereket gyártani. Egy nap a ház titokzatos

körülmények között leégett... ezután pedig milliomos lett, bár a családon kí-

vül kevesen tudták ezt róla.

Ahogy a szürkület átment a sötétségbe, a szent lángok körülöttünk még

ragyogóbbnak tűntek. Milyen csodálatos látvány! Divali volt a kedvenc

nemzeti ünnepem. Lelkesítő volt számomra látni, hogy sokkal fényesebben

ragyog minden hindu ház, mint a keresztyén otthonok karácsonykor - és

nem villanykörtéktől, hanem a gheevel átitatott kanócok élő lángjától. Ra-

gyogó gyertyákként pislogtak a rfeya-lángok az ablakdeszkákon, asztalokon,

bejárati kerítéseken és a lépcsőkön - az aljuktól a tetejükig -, mind Laksmí,

a gazdagság és a siker úrnője tiszteletére.

Deonarine bácsi egy különösen jól kivilágított ház felé integetett. - Nana

a Divali idején mindig naponta kétszer végezte el különleges pujáját Laks-

mínak, egyedül, nagy páncélszekrénye előtt. Más misztikus szertartások is

zajlottak abban a szobában, de soha senkinek nem engedték meg, hogy meg-

tekintse őket.

- Mit gondolsz? Laksmí tette gazdaggá, vagy a szellemek? - kérdeztem.

Családi panditunk időről időre végigment a ház minden szobáján égő deyá-

val, és imádta a házat, valamint a benne levő szellemeket, különösen Naná-

ét, aki építtette. Ünnepélyesen háromszor körbeforgatta az órajárás irányában

65

a deya-lángot Nanának a nappaliban elhelyezett nagy fényképe körül. A

szellemeket éppúgy tiszteltük, mint az isteneket, néha szinte az azonosságig

összekevertük őket.

- Számít az, hogy minek hívod? Nem csak egy Erő van a világegyetem-

ben?

Ünnepélyesen bólintottam: - Csak egy Valóság van - Brahman. Minden

más illúzió, Mája.

Csöndben figyeltük a fényeket. Majdhogynem érezni lehetetett Laksmí je-

lenlétét, és azt, hogy elégedett. De volt még egy kérdés, amelyet fel kellett

tennem, úgyhogy végül megtörtem a csendet.

- Egyesek azt mondják, hogy ugyanazok a szellemek, akik őrizték vagyo-

nát, megölték Nanát, mielőtt még elkölthette volna. Ezt nem értem. Mit gon-

dolsz?

Deonarine bácsi percekig nem válaszolt. Türelmetlenül vártam. Mikor vé-

gül megszólalt, kellemetlen volt a hangja. - Nem tudom. Ahányszor csak el-

jön a Divali, apám gazdagságára gondolok, amelyet titokzatos módon szer-

zett meg, és amely titokzatos módon el van rejtve mindannyiunk elől ... és

korai halálára. - Idegesen köhögött, és megfordult, hogy visszamenjen a

házba. - Nem szeretek ilyen dolgokról beszélni - tette hozzá szelíden a válla

fölött.

Sokáig ott maradtam egyedül, gyönyörködve a csodálatos látványban, cso-

dálva, hogy mennyi deya van kint, és elgondolkodva a sok isten és szellem,

valamint az egyetlen Valóság rejtélyén.

- A lángokat Laksmínak gyújtják, és különleges pujákat mondanak neki.

Ő a gazdagság és a jólét istennője - magyaráztam egy muzulmán fiúnak a

Divali ünnep jelentőségét, amint az ebédnél egymás mellett ültünk. Úgy

tűnt, hogy érdekli a dolog, de szokás szerint egy csomó heccelő gyűlt össze.

- Ha Laksmí a gazdagság és a jólét istennője, hogy lehet, hogy a legtöbb

hindu olyan szegény? - kérdezte egy magas fekete fiú. - Kárba veszett idő

őt imádni!

- Nem érted a karmát és a lélekvándorlást! - vágtam vissza élesen. -Az

ember lehet szegény egyik életében és gazdag a másikban.

- Hány újjászületésre van ehhez szükség? Nézz csak körül! A legtöbb ke-

let-indiai cukornádvágó, és szegényes házakban lakik.

- Az én családom nem szegény.

- Ő az indiaiakra gondolt általában! - ragaszkodott a gondolathoz egy

aprócska angol fiú. - Nézd csak meg Indiát - a legszerencsétlenebb ország a

világon!

- Ki mondja ezt?

66

- Az apám. Ő ott élt, mielőtt én megszülettem. Több a patkány, mint az

ember, nagy a szegénység és sok a betegség!

- Talán mikor az angolok uralkodtak, de nem a Függetlenség óta! - Egy

pillanatra helyeslő mormolás futott végig a körülöttünk tülekedő tömegen.

Trinidad az angol uralom alóli felszabadulásra törekedett, ezért a független-

ség olyan szó volt, amely minden hazafi szívében tüzet gyújtott.

- Az emberek éheznek Indiában, a patkányok pedig meghíznak, és a szent

tehenek végelgyengülésben pusztulnak el! -jelentette ki egy másik fiú, aki

hirtelen szállt be a vitába. - Ezt tették Indiával az istenei és a lélekvándorlás.

Én ateista vagyok. Én nem tartanék ilyen isteneket!

- Ez nem igaz! Anyám ott él, és sohasem ír ilyen dolgokról!

Tudtam, hogy ellenfeleimnek igazuk van, de túl sokba került volna elis-

mernem ezt. India szegénysége olyan téma volt, amelyet anyám gondosan

elkerült leveleiben. Leírta a'kerteket, a ragyogó tollazatú madarakat és a kü-

lönleges állatokat, a templomokat és az ünnepségeket. Minden elmondott a

gurujáról, de semmit az emberek életkörülményeiről. Bizonyos könyvek

azonban, amelyeket olvastam, semmi kétséget nem hagytak bennem afelől,

hogy vallásom földje rendkívül szegény. Hogy lehet, hogy ez az eredménye

a több ezer évnyi jógázásnak, a javuló karmának, a Brahmannal való egye-

sülés felé irányuló lélekvándorlásnak? Miért kerülték az általam látott indiai

filmek, hogy őszinte képet adjanak az országról? És miért vitatkozom én ál-

landóan a fiúkkal az iskolában sok olyan kérdésről, amelyben nyilvánvalóan

nincs igazam? Félek az igazságtól? Ezt sohasem ismertem volna el, túl sok-

ba került volna!

- Miből gondolod, hogy ez a világ az egyetlen? - kérdezte Gosine, mikor

nagyon óvatosan feltettem neki a kérdést, hogy miért olyan szegény sok hin-

du, és miért szenvednek? Rendszeresen égette a deya-lángot Laksmínak Di-

vali idején éjjel és nappal a sárkunyhójában, miközben azt mondta nekem,

hogy az ő karmája az, hogy szegény legyen. - A Védák azt mondják, hogy

sok világ van. Lehet, hogy ebben a világban csak szegény hinduk vannak.

Amikor jobb karmát kapnak, elmennek egy jobb világba.

- Igen, de nincsenek itt is gazdag hinduk, mint Nana vagy a panditok?

Gosine ünnepélyesen bólintott. - Amit mondok, talán nem érvényes min-

denkire ... de lehet, hogy más világokban csak gazdagok vannak.

- Igen, de a gítóban Krisna azt mondja, hogy ha a karma elvégezte felada-

tát a másik világban, akkor újra visszajössz ide.

- Vannak dolgok, amiket nem könnyű felfogni... - Talán futó kétely jelent

meg Gosine szemében? Gyorsan összeszedte magát. - A jógi számára a gaz-

dag és szegény ugyanaz. Az olyan jógik, mint apád, nem jönnek vissza ebbe

a világba soha. Az upanisádokban az áll, hogy minden tudatlanság eltűnik,

67

ha a Brahmanrol elmélkednek. Megtalálják az OM-ot Csak a jógik érik el a

megvilágosodottságnak ezt a fokát.

A védantám hivatkozva Gosine jól kifejezte legvégső célomat. Egyik leg-

értékesebb tulajdonom egy jógáról szóló könyv volt, amelyet anyám küldött

nekem Indiából. Ez haladó technikákat tartalmazott, amelyeket alkalmazni

tudtam a templomban tanult alapokra építve. Krisna urunk arra tanította Ar-

junát, hogy nincs fontosabb dolog a jóga szorgalmas gyakorlásánál. Ennek

az „isteni tutajnak" a segítségével az ember átjuthatott a tudatlanság és a

legutálatosabb tettek fölött az örök üdvösségbe. Már tízéves korom előtt na-

pi meditációim mellett gyakoroltam a jógát - a helyzeteket, a légzési gya-

korlatokat és a meditációt - a verandán, szobám előtt éjféltől hajnali 1/2 2-

ig, mikor mindenki más aludt. Vagy a Brumadhya Drishtit vagy a Madhya-

ma Drishtit végeztem. Ezek a koncentrációs technikák a megfelelő légzési

technikával kombinálva a tudat olyan területeire repítettek, amelyeknek sem-

mi közük nem volt az engem körülvevő világhoz. A jóga révén egyre növek-

vő mértékben megtapasztaltam szellemi lények jelenlétét, akik vezettek és

pszichikus erőket ajándékoztak nekem. Az istenek valóságosak voltak! Ezen

az iskolatársak érvei sem változtathattak. Néha ezek a tapasztalatok túlságo-

san felizgattak, semhogy aludni tudjak, mikor végre ágyba mentem. Bárcsak

rá tudnám venni Deonarinét és más hindukat, hogy gyakorolják a jógát és a

meditációt - akkor ismernék igazán a vallásukat! Nem szabad egyedül be-

lépnem a nirvánába. A guru olyan tanító, aki másokat az örök üdvösségre

vezet.

♦ ♦ ♦

- Rabi Rabi!

Egyedül voltam az imaszobában, Krisna urunk kis szobra előtt ültem. Mé-

lyen, ritmikusan lélegeztem, és megpróbáltam utánozni Krisna mosolyát. Re-

vati néni és én csúnyán összevesztünk aznap reggel, és mégsem tudtam arra

visszaemlékezni, hogyan is kezdődött. Reméltem, hogy a meditáció révén

helyreállítom a belső béke érzését, ami az utóbbi időben olyan tünékenynek

bizonyult. De Mával egyedül voltunk otthon, és senki más nem válaszolha-

tott helyettem, mikor szólítottak.

- Mi van, Ma? - kiáltottam vissza.

- Valaki szól lentről. Nézd meg, ki az!

A család elment a tengerpartra az éves Kartiknahan ünnepre. A legtöbb

trinidadi hindu megfürdött a folyókban, öblökben és partokon a szellemi

tisztulás reményében. Nem volt nagyobb, elfoglaltabb és több hasznot hozó

nap a panditok számára. Sietve végezték az egyik púját a másik után a für-

68

dőzők részére, begyűjtve a fizetséget és az ajándékot, valamint élvezve a

táplálékot, amelyet mindenki megosztott velük. Nagy lehetőség volt ez a nap

arra, hogy valaki jó karmát gyűjtsön azzal, hogy brahminokat etet. Kezdtem

kételkedni az ilyen szertartások hasznában. Semmi sem változtathatja meg

az ember karmáját - a Kartiknahakor végzett fürdés biztosan nem. Alighogy

megszárítkoztak, sokan elmentek, hogy rögtön húst egyenek, mások pedig

verték feleségüket, vagy más módon részesítették őket rossz bánásmódban.

Az ilyen ünnepeknek megvolt a maguk helye, de mint Krisna megmondta, a

jóginak minden más jelentéktelen. Én a jobb utat választottam drága időm

eltöltésére.

- Rendben, Ma - szóltam. Vonakodva, de gondosan becsomagoltam Kris-

na urunkat a szent kendőbe és eltettem. Ahogy kisétáltam a verandára, hal-

lottam, hogy valaki kopog a bejárati lépcsőnél. A kerítésnek, támaszkodva

egy öreg indiai koldust láttam, aki merőn nézett rám.

- Mit akarsz? - szóltam le neki.

- Roti, Baba, Rotil - válaszolta, kérőn nyújtva felém a kezét. Megbecsült

engem a „Baba" kifejezéssel, vagy csak szegény hinduként hízelgett a gaz-

dagnak? Elhessegettem magamtól a kérdést.

Bár az ember általábna nem hívott be koldust magához, ez olyan nyomo-

rultnak tűnt, hogy megtettem. - Gyere fel - kiáltottam, kezemmel intve. -

Megnézem, mit adhatok. - A koldulás végül is becsületes módja volt annak,

hogy a hindukat jó karma gyűjtéséhez segítse.

Fejét rázva meztelen lábára mutatott: - Én nem tudok oda felkapaszkodni!

- Jól van, akkor gyere körbe a másik kapuhoz! - megmutattam az utat,

majd megfordultam, hogy belépjek a házba.

Chamarnak tűnt, azaz érinthetetlennek; igen sötét bőrű volt, olyan valaki,

akit nem engedhetek a magam közelébe - ez beszennyezne egy brahmint.

De ahogy láttam, milyen fájdalmasan vánszorog, erősen támaszkodva a bot-

jára, imbolyogva és botladozva, egyre növekvő szimpátiát éreztem az öreg

koldus iránt. Ő is emberi lény. Jó érzésem támadt már ennek elismerésétől

is. Lesiettem a hátsó lépcsőn, és kinyitottam a kaput. Meleg mosollyal üdvö-

zöltem, majd lassan átvezettem a ház hátsó részébe, a konyha alatt levő kis

udvarba.

- Gyere, ülj le ide - mondtam, rámutatva az egyik székre az asztal mel-

lett. Hidegen nézett vissza rám nagy, kerek, rezzenéstelen szemével. Zihálva,

nagy puffanással esett bele a székbe. Tudomást sem vett a vizről, amelyet

azért adtam, hogy megmossa a kezét. Láthatóan nem érdekelte. - Hozok ne-

ked valamit enni - mondtam kedvesen.

Körülnéztem a konyhában, és találtam egy kis maradékot reggelről: vé-

kony, palacsintaszerű rotit, és egy kevés főtt spenótot erős fűszerekkel ösz-

69

szekeverve, amit bhajinak neveznek. Az ételt elé tettem, majd leültem és

nagy érdeklődéssel figyeltem. Egyike volt azoknak az utazó szent emberek-

nek, akik meglehetősen gyakran előfordultak a sziget felénk eső részén, s

akik minden vagyonukról lemondtak. Bár a legtöbbnek nemigen volt miről

lemondania. Hosszú, ősz haja fésületlen volt, és összetapadt a piszoktól, sza-

kállában ott voltak a nemrég koldult ételek maradványai a bozontos szőrszá-

lak közé akadva. A dhoti, amelyet hordott, s amely valamikor feltehetőleg

fehér volt, most szürke volt és penészes, elöl számos curry- és egyéb szósz-

folt díszítette. Távolabb kellett húzni a székemet: a szag, amely belőle áradt,

elviselhetetlen volt. Mégis növekvő együttérzést éreztem ez iránt a visszata-

szító alak iránt, ami jó érzéssel töltött el. Ez segíti a karmámat.

- Messziről jössz ma? - kérdeztem, remélve, hogy szóra bírhatom.

Telhetetlenül rágott, és az egyetlen válasz, amit kaptam tőle, egy komor

pillantás volt. Darabokat tépett a rotiből, és nagy falatokat mártogatott ki a

bhajíból, lenyalva ujjait, nyilván élvezett minden falatot. Biztos voltam ben-

ne, hogy túl sokat hoztam - de megette az egészet, tisztára törölte a tányért.

Nagyot ivott, hátradőlt a széken, metsző tekintettel bámult rám, és hangosat

böfögött. Megtörölte a száját dhotija elejével, újabb színfoltot szerezve ezzel

a régebbiek mellé.

- Árnyékszék! - dörmögte hirtelen, kétségbeesetten jártatva körbe nagy

szemeit, mintha gyorsan oda kellene találnia. Odaugrottam, hogy segítsek

neki, mire megragadta a vállamat, hogy felhúzza magát a székből. Félig rám,

félig nagy botjára támaszkodva csoszogott, ahogy a hátsó udvarban lévő kü-

lön árnyékszék felé vezettem. Mikor nagy nehezen bement, megparancsolta,

hogy várjak. Majd hirtelen hallottam, amint a helyi trinidadi hindu dialektus-

ban megszólal: - Ahwah! Ahwah! - Hangja kétségbeesettnek tűnt.

- Nos, mit akarsz? - kérdeztem bizonytalanul.

- Gyere ide!

Habozva nyitottam ki az ajtót. Nem tudott felkelni az ülőkéről. A hideg

szemek mintha gúnyolódtak volna. Odatámaszkodtam, igyekeztem nem lé-

legzetet venni, megragadtam a hónaljánál, és teljes erőmből megpróbáltam

felhúzni, miközben hangosan dörmögött, de alig segített. Végül újra lábra

állt, bizonytalanul imbolyogva, botja után kutatva. Úgy látszott, hogy képte-

len megszólalni. Mutogatva és motyogva értésemre adta, hogy nem tud elég-

gé lehajolni. Zavartan lehajoltam, és felhúztam dhotiját. Már rég túljutottam

azon az időn, ameddig vissza tudtam tartani a lélegzetemet, és kénytelen

voltam mély lélegzetet venni a borzalmas szag ellenére. Hónapok óta nem

fürödhetett. De emberi lény volt, úgyhogy hideg tekintete és barátságtalansá-

ga ellenére segíteni akartam neki. Jó érzés volt, hogy ezt teszem, olyan, amit

már rég nem tapasztaltam.

70

Egy vízcsap felé vezettem, gondolván, hogy meg akar mosakodni, de ez

nem érdekelte. Méltatlankodva dörmögött, és hideg szemeiben kigyulladt az

a gyűlölet, amely - már rég észre kellett volna vennem - mindvégig ott iz-

zott a felszín alatt. Taszított egyet rajtam, és a kapu felé sántikált, botjára tá-

maszkodva, bicegve és sántikálva, mint egy sebesült vadállat.

Én értem először a kapuhoz, és szélesre tártam előtte. Átsántikált rajta,

majd megfordult, és a lábam elé köpött. Bár idáig szótlan volt, most hirtelen

az elképzelhető legmocskosabb hindi és angol nyelven valóságos szózuhata-

got okádott ki magából, amelyben gyűlöletét fejezte ki amiatt, hogy én birto-

kában vagyok mindannak, amiről ő lemondott. Valójában kellett neki az,

ami nekem volt? Azért gyűlölt engem, mert úgy gondolta, hogy én gazdag

vagyok, ő meg szegény? Zavart és döbbent voltam. Még csak köszönetet

sem mond azért, amit tettem?

Gépiesen becsuktam és bezártam a kaput, majd alig tudva, hogy mit te-

szek, elszaladtam és alaposan megmosakodtam, aztán kábultan fölmentem a

lépcsőn a verandára. Dermedten és felzaklatva már nem tértem vissza az

imaszobába elmélkedni. Krisna üdvözült mosolyát elfeledtem. A szobámban

szerencsétlenül, lehajtott fővel roskadtam le ágyam szélére. A koldusnak

igaza volt - a szegénység szellemibb dolog, mert a gazdagság a tudatlanság

illúziójához tartozik. De miért volt Laksmí istennője a gazdagságnak és a jó-

létnek, ha a birtoklás rossz, vagy egyszerűen csak Mája? Miért jutalmazta

Nanát milliókkal? És hol van most az az arany? Talán az istenek maguk is,

akárcsak a tiszteletükre emelt templomok, a nagy illúzió részei?

Csöndben ültem az ágyamon, fejemet kezembe temetve újra átéltem ezt a

rémálmot, és nem tudtam szembenézni azokkal a romboló kérdésekkel, ame-

lyeket felvetett bennem... miközben családom többi tagja könnyű szívvel tért

vissza a parton tett lélektisztító kirándulásukról.

10.

AZ ISMERETLEN ISTEN

Mikor a Queen's Royal College-ban eltöltött második iskolaév befejező-

dött, szokás szerint több hetes vakációra mentem Sumintra nagynéném farm-

jára, Guara Caránál, a sziget középső részén levő fennsíkon. Mindig szeret-

tem meglátogatni a családjukat - úgy kezeltek engem, mint egy herceget.

Nem volt semmi, amit Sumintra néni meg ne tett volna nekem. Férje, bár

71

erősen ivott, komoly és igen szorgalmas ember volt. Nagy kakaóiiltetvényük

és bányájuk igazgatásával foglalkozott. Fiuk, Sharma, aki egy évvel volt

idősebb nálam és az iskolaidő alatt nálunk lakott, igen jó barátom volt.

Szerettem együtt lenni nyolc unokatestvéremmel, de még inkább szeret-

tem a hegyek békéjét és szépségét. Jó volt távolabb kerülni a kintornák, mo-

torbiciklik és autókürtök zajától, amelyek oly gyakran zavarták meg nyugal-

mamat Port of Spainben. Ó, mennyire szerettem a természetet! A világegye-

temmel való egység átérzése misztikus egységtudatra vezetett minden egyes

élőlénnyel: a sok ragyogó vadvirággal, a csacsogó madarak számtalan fajtá-

jával, a dzsungelben a záporeső után csillogó levelekkel. Egy voltam ezek-

kel, és minden teremtménnyel, amely csak az erdő ösvényein járt. Mind-

egyik saját testemként létezett, és én voltam az ő magasabbrendű tudatuk. A

mindennapi hosszú séták ebben a paradicsomban újra felfrissítettek. Én vol-

tam Brahman, és ez az én világom volt, amelyet gondolataim alkottak.

Mint rendszerint, mikor a hosszú, fullasztóan meleg autózás után megér-

keztünk, most is csendes sétára indultam. A csodálatos hely feletti örömöm-

ben elmerültem a szokatlan változatosságú flóra és fauna közeli megfigyelé-

sében. Kiértem egy kiugró szikla szélére, mélyen a dzsungelben, és megáll-

tam, lenézve a vörös és sárga minden árnyalatában pompázó szalmavirágok

rengetegére, amelyek kiterjesztették királyi baldachinjukat az alattam fekvő

völgyben levő kakaófák fölé. A távolban, az ültetvény túlsó szélén magas

bambusznádak ringtak a szélben; messze túl a párától alig látható, hajladozó

cukornádültetvények úgy nyújtózkodtak, mint valami zöld szőnyeg, hogy ta-

lálkozzanak a horizonton elterülő kék tengerrel. A hátam mögött papagájok,

indiai cinegék, törpepapagájok, sármányok és más színes madárfajok röp-

ködtek ide-oda a fák csúcsán, csivitelve és veszekedve.

Úgy tűnt számomra, mintha az egész világegyetem ugyanazt az éneket

énekelné, amely egyazon élettől lüktet, és ugyanazt a Lényeget fejezi ki.

Mindennek minden atomja, kezdve a legkisebb baktériumtól a legnagyobb

napig és a legtávolabbi csillagig ugyanannak a Forrásnak a kisugárzása volt.

Mind ugyanannak a nagy és egyetlen Valóságnak a részei voltak. Egy vol-

tam mindennel - mi mindannyian a Brahman kifejeződései voltunk. A ter-

mészet volt az istenem és a barátom. Extázisba estem az örömtől, minden

dolog és élőlény testvériségének örömétől.

Miközben énekeltem az „OM namah ShivaycT-í - az ember sohasem fe-

ledkezhetik meg a Pusztítóval szembeni kötelezettségeiről -, egy skorpiósze-

rű orchideát forgattam ujjaim között, csodálva halvány, finom mintázatát és

színezésének hihetetlen mélységét, mintha egy más világegyetembe táruló

ajtó lett volna. Felriadva egy baljós zizegő hangtól hátam mögött az aljnö-

vényzetben, hirtelen hátrafordultam. Rémületemre egy nagy, vastag testű kí-

72

gyó tartott egyenesen felém, üveges tekintetét szándékosan az enyémbe fúr-

ta. Úgy éreztem magam, mint egy hipnotizált; megbénultam, nagyon szeret-

tem volna elfutni, de nem tudtam. Nem volt menekvés: mögöttem a mély-

ség, előttem a kígyó. Bár a rusnya hüllőnek nem volt csuklyája, mint a kob-

rának, meglepett, hogy mennyire hasonlít arra a hatalmas kígyóra, amelyet

Siva mindig a nyaka körül hord. Ugyanazt a jelenlétet éreztem, mint amit

oly gyakran mély meditációim során, amikor egy különös világban találtam

magam Siva lábainál ülve, és kobrája fenyegetően sziszegett felém a nyelvét

nyújtogatva. Az a helyzet, amivel most kellett szembenéznem, mintha csak

ezeknek a vízióknak a beteljesülése lett volna. Ez alkalommal nem fogok

megmenekülni a Pusztító elől!

Mikor már olyan közel volt, hogy megérinthettem volna, a kígyó felemel-

te széles, ékalakú fejét a fű fölé, és hátrahúzta, hogy lesújtson. A dermedt

rémületnek abban a percében a fülembe csengett anyám szava, mintha csak

ott állna, és megismételné a rég elfelejtett szavakat: „Rabi, ha valaha igazi

veszélybe kerülsz és úgy látszik, hogy semmi más nem segít, van egy másik

isten is, akihez imádkozhatsz. A neve Jézus."

- Jézus! Segíts! - próbáltam kiáltani, de a kétségbeesett kiáltás elfulladt,

alig lehetett hallani.

Legnagyobb csodálkozásomra a kígyó leejtette fejét a földre, nehézkesen

megfordult, és nagy sebességgel eltűnt az aljnövényzetben. Remegő lábak-

kal, amelyek kis híján összecsuklottak alattam, nagy körben elkerültem a he-

lyet, ahol a kígyó eltűnt, és átbotladoztam a sűrű dzsungelén, vissza a ház-

hoz vezető ösvényre. Akadozó lélegzettel és még mindig remegve, csodálko-

zó hálával teltem el ez iránt a bámulatos Isten, Jézus iránt, de a nevét féltem

megemlíteni, amikor elmondtam meglepett unokatestvéremnek, Sharmának

csodálatos megmenekülésem történetét.

Gondolataim gyakran visszatértek arra a rejtélyes kérdésre, hogy ki is tu-

lajdonképpen ez a Jézus. Emlékeztem rá, hogy hallottam róla a rádióban ka-

rácsony környékén, és tudtam, hogy a keresztyén istenek egyike. De csodál-

koztam azon, hogy bár egy keresztyén felekezet által fenntartott iskolába jár-

tam, miért ném hallottam szinte semmit erről a Jézusról, legalábbis semmi

olyasmit, amire vissza tudtam volna emlékezni. Talán nem figyeltem oda.

Valamilyen okból az egyetlen dolog, amire a keresztyénséggel kapcsolatban

emlékeztem, az volt, hogy az első emberpárt Ádámnak és Évának hívták, és

valaki, akit Káinnak hívtak, megölte fivérét, Ábelt.

Napokig töprengtem élményem felett. Jézus hatalmas és csodálatos Isten.

Milyen gyorsan válaszolt! De minek az istene? A védelemé? Vajon anyám -

vagy a swami a templomban - miért nem tanított többet róla? Megkérdez-

tem Gosinet Jézusról, de szinte semmit nem tudott róla, és láthatóan kényel-

metlenül érezte magát kérdésem hatására.

73

11.

ÉS EZ TE VAGY!

A középiskolában eltöltött harmadik év folyamán egyre mélyülő belső

konfliktust éltem át. Istenről mint teremtőről való tudatom - aki független és

különálló a világegyetemtől, amelyet teremtett - már kisfiúkorom óta élt

bennem, de ellentmondott annak a hinduizmus által nyújtott képnek, hogy

Isten minden, hogy a Teremtő és a teremtés egy és ugyanaz. Úgy éreztem,

kettészakadok ezek között az összeegyeztethetetlen nézetek között. Amit a

meditációban észleltem, az megegyezett a védikus tanítással a Brahmanról,

de az életről való tapasztalataim máskor ellentmondtak ennek. A jóga által

létrehozott transzban egységet éreztem az egész világegyetemmel; nem kü-

lönböztem a bogártól, a tehéntől vagy a távoli csillagtól. Mindannyian

ugyanabból a Lényegből részesedtünk. Minden Brahman volt, és Brahman

volt minden. „És ez Te vagy!" - mondták a Védák, azt állítva, hogy a Brahman

a valódi Énem, a bennem levő isten, akit a tükör előtt ülve imádtam.

Nehéz volt szembenéznem a mindennapi élettel a transzban töltött órák

után. A két világ közti ellentét és konfliktus feloldhatatlannak látszott. A

meditációban észlelt magasabb tudatállapotokról feltételeztem, hogy a való-

ságot úgy közelítik meg, amilyen az valójában. Mégis, az örömök és bána-

tok mindennapi világa a fájdalommal és a gyönyörűséggel, a születéssel és a

halállal, félelemmel és kudarcokkal; a keserű veszekedésekkel Revati néni és

énköztem, az osztálytársaim által feltett megválaszolhatatlan kérdésekkel a

Queen's Royal College-ban; a szent emberrel, aki bűzlött és átkozódott, a

brahmacharyákkal, akik szerelembe estek - ez volt az a világ, amely elfog-

lalt, amelyet nem mertem figyelmen kívül hagyni mint illúziót, hacsak az

őrültséget nem akartam valódi megvilágosodásnak nevezni. Vallásom csodá-

latos elméletet alkotott, de komoly nehézségeim voltak a hétköznapi életre

való alkalmazásával.

Nemcsak az öt érzékem és a belső látásom közti ellentétről volt szó. Ez

logikai probléma is volt. Az igazi ellentét az Istenről alkotott kétféle nézet

között feszült: Isten azonos-e mindennel, ami csak van, vagy Ő teremthetett

egy sziklát vagy egy embert anélkül, hogy az része lett volna neki? Ha csak

egyetlen Valóság van, akkor a Brahman egymaga volt a jó és a rossz, a halál

és az élet, a gyűlölet és a szeretet. Ez mindent értelmetlenné tett, az egész

életet egyetlen abszurdummá. Nem volt könnyű az embernek megtartani ép

eszét és egyidejűleg azt a nézetet, hogy a jó és rossz, a szeretet és a gyűlölet,

74

az élet és a halál ugyanaz az egy Valóság. Ráadásul, ha a jó és a rossz

ugyanaz, akkor minden karma is ugyanaz, semmi nem számít, és akkor mi-

nek vallásosnak lenni? Ez értelmetlennek látszott, de Gosine figyelmeztetett,

hogy az értelemben nem lehet bízni - az is része az illúziónak.

Ha az értelem is mája - ahogy a Védák tanították ,- akkor hogy bízhatok

bármilyen elgondolásban, beleértve azt is, hogy minden mája és csak a

Brahman valóság? Hogy lehettem biztos abban, hogy az üdvösség, amit ke-

resek, ugyancsak nem illúzió, ha nem bízhattam semmi érzetemben vagy ér-

velésemben? Ahhoz, hogy elfogadjam, amit a vallásom mond, meg kellett

tagadnom, amit az értelmem mondott. És mi van a többi vallással? Ha min-

den Egy, akkor azok is mind azonosak. Úgy tűnt, mintha a zavart isteníte-

nénk mint Végső Valóságot. Össze voltam zavarodva.

Egyetlen reményem a jóga volt, amelyről Krisna a gítában azt ígérte,

hogy kiűz minden tudatlanságot azáltal, hogy belátom: nem vagyok más,

mint Isten maga. Időnként ez a belső látás elkápráztatott és felizgatott - úgy

éreztem, hogy olyan közel vagyok az önmegvalósításhoz, hogy majdnem lát-

tam magamat, mint Brahmant, mindenek Urát. Majdnem, de nem egészen.

Azt mondtam magamnak, hogy ez valóság és tetettem, hogy én vagyok az

Isten; de mindig megmaradt egy belső konfliktus, ami figyelmeztetett arra,

hogy ez illúzió. Küzdöttem ellene, mint az ősi tudatlanság maradványa ellen,

és időnként úgy éreztem, hogy a határán vagyok a belső illúzió legyőzésé-

nek, akárcsak apám. De sosem voltam teljesen képes arra, hogy áthidaljam

azt a feneketlen szakadékot, ami köztem, valamint az egész teremtés és a

Teremtő között feszült.

Elkezdtem úgy gondolni a Teremtőre, mint az igazi Istenre, ellentétben az

én sok hindu istenemmel, akik közül némelyeket - mint meg voltam róla

győződve - láttam transzállapotaimban. Egyre jobban éreztem az éles ellen-

tétet a között a borzalom között, amit ők keltettek a szívemben és a között

az ösztönös érzés között, amely bennem élt arról, hogy az igazi Isten szere-

tetteljes és kedves. Nem volt a hindu istenek között egy sem, akivel kapcso-

latban úgy éreztem volna, hogy megbízhatom benne - egy sem, amelyik

szeretett volna. Egyre növekvő éhséget éreztem a Teremtő ismeretére, de

nem ismertem a neki elmondandó mantrát, és volt egy olyan kellemetlen ér-

zésem, hogy az önmegvalósításra irányuló igyekezetem nem hogy nem visz

hozzá közelebb, de távolabb visz tőle. Az is zavart, hogy arra irányuló pró-

bálkozásaim ellenére, hogy belássam: én vagyok Brahman, a meditációban

elért békesség sohasem tartott sokáig a mindennapok világában - különösen

nem, ha Revati nénivel találkoztam.

- Rabi Maharaj! Hol voltál? - kiáltotta Revati néni abban a számonkérő,

éles hangnemben, amelyet az utóbbi időben olyan gyakran használt velem

75

szemben. - Kértelek, hogy seperd le a lépcsőket! - Ott állt a konyha ajtajá-

ban, ahogy elvonultam mellette az imaszobából jövet, ahol éppen két órát

töltöttem meditációval. A belső béke üdvös érzését, amelyet a rövid egye-

düllét alatt élveztem, szétrombolta ez a hang.

Bár ilyen hétköznapi munka elképzelhetetlen volt egy brahmin számára,

így válaszoltam: - Megcsinálom - ne kiabálj velem!

- Másképp meg sem hallod! Mindig álmodozol, és egy másik világban

jársz!

- Az is jobb, mint a te világodban lenni! - mormoltam épp elég hangosan

ahhoz, hogy meghallja.

- Vigyázz a szádra!

- És a tiéddel mi van? - válaszoltam, ez alkalommal alig hallhatóan.

Ahogy kint a lépcsőket sepertem, ezt gondoltam magamban: Te vagy a vi-

lágegyetem ura, a Brahman! Ez olyan valóságosnak tűnik, amikor meditá-

lok, de seprűvel a kezemben...?

- Hé, Rabi! Kimegyünk a strandra ebéd után. Akarsz velünk jönni? -

Krishna unokatestvérem, akivel ugyancsak nem jöttünk ki valami jól - any-

nyira ragaszkodott az anyjához -, sikálta az asztalt és a székeket a kis udva-

ron, ahol hetekkel azelőtt a koldust etettem. Seprűmet vállamra véve ballag-

tam felé.

- Lehet - válaszoltam minden lelkesedés nélkül. - Hacsak királyi őfensé-

ge nem akarja, hogy még a tetőt is leseperjem!

- Ide figyelj! Jobb, ha vigyázol a szádra, igen?! - Revati néni lejött a lép-

csőn, hogy megszemlélje a munkámat, és csöndben mögöttem lépkedett. -

Mellesleg jobb lenne, ha visszamennél és még egyszer lesöpörnéd a lépcsőt

- még mindig fekete a portól!

- Nem tarthatom vissza a szelet, hogy ne fújja vissza a port! - válaszol-

tam dühösen. A szelíd tengeri szél rögtön visszafújta a közeli cukorgyárból

jövő kormot a lépcsőkre, ahogy lesöpörtem. Ez nem az én hibám volt. Miért

nem tud békén hagyni?

- Te lustaság! - perelt. - Épp olyan lusta vagy, mint az apád.

Mint az apám?! Fájdalmas kiáltást hallattam, amely engem is meglepett.

Róla senki nem beszélhet ilyen hangon! Az évekig bennem parázsló gyűlölet

vulkánként tört ki belőlem. Hirtelen észrevettem egy súlyzókészletet,

amellyel Nana szokott valamikor gyakorlatozni, most is ott volt, egy lépésre

tőlem. A dühtől elvakultan, alig tudva, hogy mit teszek, lehajoltam... és ami-

kor felegyenesedtem, egyik végénél fogva felemeltem a készletet tartó rudat,

mintha csak egy krikettütő lett volna. Meglengettem a vállam fölött az egész

súlyzókészletet, és megcéloztam vele nénikém fejét. Ahogy a súlyok föl-

emelkedtek, Krishna mögülem előrelendült, és kétségbeesetten megragadta a

76

másik végét. Mintha csak megtört volna a varázs, emberfeletti erőm eltűnt,

és a súlyzók tompa puffanással lezuhantak, szétzúzva a vastag betont.

Mintha egy örökkévalóságig tartott volna, amíg ott álltam, belebámulva

nénikém hamuszürke arcába. Szája félig nyitva megmerevedett, szótlan kiál-

tást formálva. Reszkettem, mint a nyárfalevél. Tekintetem a betonba mélyedt

súlyokra esett, majd Krishnára, aki némán állt mögöttem, nehezen lélegezve,

szemeiben rémülettel, majd nénikém döbbent arckifejezésére. A következő

dolog, amiről tudtam, hogy szaladok fel a lépcsőn és hangos zihálással zokogok.

Szobámat elérve bevágtam magam után az ajtót, és bezártam. Ágyamra

zuhantam. Úgy tűnt, mintha órákat töltöttem volna ott, csöndben zokogva,

nem lévén képes elhinni, ami történt. Világom hirtelen összeomlott. Soha

nem tudok többé nénikém szemébe nézni! Se más emberébe! Soha!

Hittem az erőszakmentességben, és hirdettem azt fiatal hindu barátaimnak,

mint Gandhi. Én voltam a legszigorúbb vegetáriánus, mivel soha nem vet-

tem volna el senki életét, és gondosan elkerültem még azt is, hogy egy han-

gyára vagy egy bogárra rálépjek. Akkor hogy lehet, hogy én felemeltem

azokat a súlyzókat, mint egy furkósbotot, meglengettem fejem fölött, mintha

nem lett volna súlyuk, és fejbe akartam velük vágni a nénikémet.

Éjfél után, mikor már mindenki elaludt, és nekem kint kellett volna len-

nem a verandán, keresni az üdvöt a jóga révén, csöndben kiosontam a szo-

bámból, át a kerten, le a lépcsőkön az udvarra. A sötétségben botorkálva a

fal mentén, megtaláltam a súlyzókat, amelyek még mindig ott feküdtek, aho-

vá ejtettem őket. Valamiről meg kellett bizonyosodnom. Lehajolva mindkét

kezemmel megragadtam a tartórudat - ez alkalommal középen -, meghajlí-

tottam a hátam, és teljes erőmből meghúztam. Nem tudtam megmozdítani a

súlyzókat még egy hüvelyknyire sem! Görcsös zokogásai fordultam vissza a

lépcsők felé.

Mikor ismét a szobámban voltam, még egyszer ágyamra estem, és csönd-

ben sírtam, arcomat a párnába fúrva. Honnan jött az a hihetetlen erő, amely-

től úgy bántam azokkal a nehéz súlyokkal, mint valami tollpihével? A düh

egymagában, még a legvadabb sem magyarázza meg ezt. Valamelyik szel-

lem vett birtokába azok közül, amelyekkel a meditációban találkoztam? Ami

felemelte azokat a súlyokat, bármi volt is, gonosz volt, efelől nem volt két-

ségem. De én a Brahmannal való egységet kerestem. Nem Ő volt a rossz és

a jó, a halál és az élet, mivel Ő volt Minden? Megbizonyosodtam róla vég-

re? Ez lett volna igazi Énem, ez a nagy hatalmú gonosz lény, aki egy pilla-

natra lerázta magáról vallásos burkát? Ezt jelentette volna az „Ez vagy te"?

Nem! Ebben nem hihettem! Borzalommal töltött el, ami történt. De hogy le-

hettem biztos abban, hogy ez a gonosz erő hirtelen nem kerít ismét hatalmá-

ba - legközelebb talán tragikusabb következményekkel?

77

Ez a kérdés kínozott. Kik ezek az istenek, szellemek és erők, amelyeket

arra bíztattam, hogy belém költözzenek a nyasán, a jógán és a meditáción

keresztül? Gonoszak voltak, vagy jók, esetleg mindkettő - vagy minden csak

maja volt, és én voltam az őrült, hogy értelmes rendet próbáltam teremteni

köztük? Több napon át a szobámban maradtam, és visszautasítottam minden

próbálkozást, hogy kicsalogassanak enni vagy akár csak inni is. Mikor végül

ismét rászántam magam arra, hogy szembenézzek a világgal - az illúziónak

azzal a világával, amelyről feltételezték, hogy nem valóságos, nekem mégis

annyi gondot okozott -, alig mertem bárkinek is a szemébe nézni. Alig szól-

tam az emberekhez. Revati nénivel kerültük egymást. Nem kaptam több sze-

mélyre szóló parancsot a ház körüli munkákkal kapcsolatban. Reggeli láto-

gatásaim Mánál rövidek és feszültek voltak.

Végül azonban, ahogy reméltem is, úgy látszott, hogy az idő fátylat borí-

tott életemnek erre a szörnyű epizódjára is, a távolság tompító érzésével. Re-

vati néni és én még mindig kerültük egymást, amennyire csak lehetett, de

mikor az alkalom úgy hozta, képes voltam ránézni és éppen azt mondani ne-

ki, amit a helyzet megkívánt, méghozzá elég kedves hangon, és úgy tűnt,

hogy ő sem tart haragot, legalábbis külsőleg nem. A legzavaróbb maradandó

hatás az volt, hogy egyre nehezebb volt meggyőzni magamat arról, hogy

Brahman vagyok ... és egy mély, feloldhatatlan bizonytalanság azzal kapcso-

latban, hogy Brahman és az a sok isten, akiket imádok, kit, vagy mit képvi-

selnek, kicsodák egyáltalán? És ki vagyok én?

Célom, az önmegvalósítás, nagyon messze került tőlem.

12.

GURU PÚJA

- Túl sok a képmutató! Ez a sok beszéd az önmegvalósításról ... és köz-

ben csak egyre önzőbbek lesznek!

Habozva álltam Ma szobájának ajtaja előtt. Megütköztem Deonarine bácsi

dühös szavain, amelyek annyira nem rá vallottak. Soha nem beszélt így a je-

lenlétemben. Talán rám gondolt?

- Van sok jó pandit is. És a Baba? - válaszolt Ma csendesen.

- Honnan tudhatnám, hogy ő is nem képmutató-e? Ez üzlet mindannyiuk

számára - semmit sem tesznek fizetség nélkül. Semmitl - A bácsikám szava-

iból áradó düh késszúrásként hatott rám. Sohasem gondoltam volna, hogy

78

benne ilyen mély sértődöttség lakik. Miért kért meg rá, hogy áldjam meg a

kocsiját - és miért ragaszkodott hozzá, hogy megfizessen érte?

- Titeket is fizetnek a tanításért az iskolában. Miért dolgoznának a pandi-

tok ingyen?

- De néhány pandit igen gazdagl Nagyon sok pénzt kapnak - és főként a

szegényektől. Hány száz jószerencse-pw/dt mondanak el lóversenyeknél, de

hányan nyernek valóban? A panditok tudják, hogy mindenki nem nyerhet,

mégis mindenkitől elfogadják a pénzt. Ha ezt nem a vallás nevében tennék,

ezeket a képmutatókat mind börtönbe zárnák csalásért!

- De szegény panditok, mit csináljanak? - kérdezte Ma. - Az emberek

megkérik őket, hogy végezzék el a púját, ők pedig megcsinálják.

- Természetesen. Ez a dolguk. De a legtöbb ember nem nyer - ez véletlen

dolog -, és a panditok azt mondják, hogy ez az ő karmájuk, valaminek a kö-

vetkezménye, amit utolsó yaAzmdjukban rosszul tettek. Ha Baba pujáira. ha-

gyatkozol, akkor annak valószínűsége, hogy a mennybe kerülsz, ugyanannyi,

mint hogy nyersz a következő lóversenyen.

- Csitt! Túl hangosan beszélsz. Valaki meghallja.

- Talán az egész világnak meg kellene hallania! - válaszolt halkabban.

Meghökkentem bácsikám támadásán vallásom lényege ellen, ezért lábujj-

hegyen elosontam. Előzőleg azt gondoltam, hogy Deonarine bácsi ismét a

hinduizmus felé fordul. Mindenesetre a legcsekélyebb jelét sem adta annak,

hogy így érez. Túl logikus próbált lenni, pont amitől engem óvott. Az ember

nem csinálhat tudományt a vallásából. Rá kell beszélnem, hogy kezdje meg

a mindennapi meditációs gyakorlatokat. Ez az egyetlen kivezető út. Krisna

urunknak természetesen igaza volt. Ha valaki valóban gyakorolja a jógát, an-

nak semmi más nem számít.

Aznap reggel azonban, az iskolába menet, Deonarine bácsi tele volt utó-

pisztikus gondolatokkal azzal a csodálatos átalakulással kapcsolatban, amit a

haladó művelődési rendszer létre fog hozni Trinidadon. Ez volt az a fajta

felvilágosodás, amiben ő hitt. Lehetetlen volt a jógára fordítanom a szót.

Tisztábban láttam, mint valaha, hogy ő és én két ellentétes pólust képvise-

lünk. Ő felvette a harcot népünk problémáival, amelyet én mayának láttam -

olyan problémákkal, amelyeket a Védák szerint csak úgy lehet megoldani,

ha tagadjuk létüket és puszta illúzióként kezeljük őket. Lelkesen tanácsolta,

hogy a tömeget nyugati tudományra és technológiára kell tanítani, mert ez

az egyetlen lehetőség Trinidad prosperitásának biztosítására, ha egyszer a

függetlenséget elérjük. Hogy beszélhetnék egy ilyen emberrel arról a belső

megvilágosodásról, amelyet egy gurunak kell elérnie először önmagában, az-

után továbbadnia követőinek? A feszültség a mély meditációban észlelt világ

és a között a külső világ között, amellyel szembe kellett néznem, mintha az-

79

nap reggel elérte volna a szakadási határt. Semmi módon nem oszthattam

meg belső konfliktusomat Deonarine bácsival - legalábbis akkor nem -,

ezért inkább csöndben hallgattam, és gondolkodtam azon, amit mondott.

Az iskolában eltöltött órák alatt, amíg a mindenféle fajtájú és vallású fiúk-

kal voltam együtt, rövid időre majdnem elfeledkeztem mély belső konfliktu-

somról. Külsőleg vidám voltam az iskolában, ahol most már sok barátom

volt. A fiúk már nem akartak lépre csalni fogós vallási kérdésekkel. Mint

minden más trinidadi, én is szerettem a krikettet és a focit, és lelkesen csat-

lakoztam a mindennapi játékokhoz, bár az ilyenfajta versenyzés közvetlen

érintkezésbe hozott nem-hindukkal, akik a Védák szerint nem is létező em-

bercsoportot alkottak, és még az érinthetetleneknél is alacsonyabbrendűek

voltak. A szokásos zúzódások és horzsolódások iskolatársaim révén itt is

megestek, akárcsak minden hasonló sportban. Az egyik délután azonban va-

lami váratlan dolog történt. Egy szokásos focimeccs közepén, amikor lelke-

sen kergettem a labdát a pályán, hirtelen a gyepen találtam magam, kínok-

ban vergődve; forró, perzselő fájdalom járt át alhasi tájékon. Osztálytársaim

és az ügyeletes tanár gyorsan körém gyűltek.

- Senki sem rúgta meg, hogy került a földre? Mi van vele? - kérdezte egy

hang. Csak nyöszörgéssel tudtam válaszolni.

- Vigyétek az árnyékba - mondta a tanár. A fájdalom tengerében elmerül-

ve csak annyit éreztem, hogy kezek emelnek föl, majd minden elsötétült

előttem.

A Deonarine bácsi kocsiján megtett út álomszerű utazás és kínlódás köd-

szerű keveréke volt számomra. Az orvosi szobában időérzékemet is elvesz-

tettem, és hangokat sem hallottam már. Az utolsó, amit hallottam, az volt,

hogy a doktor valami olyasmit mond, hogy „még egy perc, és a vakbél per-

forálódott volna." Órákkal később tértem magamhoz tiszta fehér lepedők

alatt egy kórteremben, beleim egy rövid nyúlványával szegényebben. Olda-

lamban a fájdalom még mindig megvolt ugyan, de kevésbé lüktetett.

- Szerencséd volt, Rabi! - kiáltotta Deonarine bácsi nyilvánvaló meg-

könnyebbüléssel a hangjában, mikor másnap bejött meglátogatni. - Az orvos

azt mondja, hogy nagyon veszélyes volt.

A harmadik napon sokkal jobban éreztem magamat, és megengedték,

hogy egyedül fölkeljek és kimenjek a WC-re. Mikor kinyitottam az ajtót,

hogy visszatérjek az ágyamba, borzalmas fájdalom nyilallott a jobb oldalam-

ba. A szoba elkezdett forogni körülöttem, és minden elsötétült. Küzdve tuda-

tom elvesztése ellen, kétségbeesetten kerestem a kilincset, de nem találtam.

Ismét eszembe jutott a kis dzsungelbeli tisztás ködös emlékképe a szikla szé-

lén, és amit anyám mondott még évekkel ezelőtt.

- Jézus, segíts! - kiáltottam.

80

Éreztem, hogy egy kéz megragad és felállít, bár rajtam kívül senki nem

volt a fürdőben. A sötétség eloszlott. A szoba mozgása megszűnt. Ismét éle-

sen láttam. A fájdalom minden nyilallása eltűnt, helyette a nyugalom és az

erő kellemes érzése járt át.

Mikor visszaértem az ágyamba, órákig mozdulatlanul feküdtem és meg-

próbáltam megérteni, hogy mi történt. Nehéz volt elhinni, mégis igaz volt.

Különös nyugalom szállt a szobára. Mély álomba estem. Mikor felébredtem,

megláttam, hogy valaki egy keresztyén traktátust hagyott a mellettem levő

asztalon, az elsőt, amit valaha láttam. Valami Oswald J. Smith írta (akiről

természetesen azelőtt soha nem hallottam), egy fiatalemberről szólt, aki

Krisztus követője lett. Mélyen megindított, de gondolataim túlságosan tele

voltak a hinduizmus világképével ahhoz, hogy igazán megérthessem. Jézust

hamarosan újra elfeledtem. Máris túl sok istenem volt, akiket megfelelő rend

szerint tisztelnem kellett, ezért még egyet csatolni a listához csak fölös-

legesen növelte volna a terheimet. Valóban, gyakran küszködtem azzal a

problémával, hogy melyik istent kellene a legjobban imádnom. Mindegyiket

féltem, de a legtöbb figyelmet Sivának és Krisnának szenteltem.

Minden este, miután hazaértem az iskolából, visszavonultam az imaszobá-

ba - az én szent helyemre. Pontosan délután 6 órakor, mély érzéssel, mintha

csak életet teremtenék, ünnepélyesen meggyújtottam a szent deya-lángot a

második lépcsőn, az oltár közepén. Mielőtt lótuszülésben elhelyezkedtem

volna a padlón, hogy meditáljak és az istenekről elmélkedjem, elvégeztem

ammat. Bal kezemben kis csengővel csilingelve, jobb kezemben nagy sárga-

réztálcát egyensúlyozva közepén az égő deya lánggal, körülötte friss virá-

gokkal, az órajárásnak megfelelő irányban minden isten körül három kört ír-

tam le, miközben a megfelelő mantrát ismételtem. Az egyik este rettenetes

dolog történt. Miközben az artii végeztem Siva körül, könyökömmel véletle-

nül levertem Krisnát, ezt a nagy istent az oltárról a földre.

Rémülten vettem föl gyorsan a kis sárgaréz szobrot. Kedvesen dédelgetve

döbbenten vettem észre, hogy az esés meggörbítette Krisna furulyáját és

egyik kezét. Micsoda keserűség futott végig rajtam! Krisnát szorosan a szí-

vemhez szorítva rendkívüli lelkiismeret-furdalást éreztem. Bocsánatot akar-

tam kérni, de tudtam, hogy minden bocsánatkérés hiábavaló. A megbocsátás

lehetetlen. A karma megváltozhatatlan törvénye lehetetlenné tette. Az ilyen

utálatos bűnért való fizetség, amit elkövetkező életemben - vagy még ebben

- megkapok, olyasmi volt, amit még elképzelni is alig mertem. A büntetés

kétségtelenül szigorú lesz. Mégis, ha a kis sárgaréz figurának olyan nagy

belső hatalma van, miért esett le olyan könnyen? A kis bálványok nyilván-

való tehetetlensége olyan abszurddá tette a tőlük való nyomorúságos félel-

memet.

81

A megválaszolhatatlan kérdések és az egyre jobban átérzett konfliktus el-

lenére, ébrenlétem minden pillanatát, amit nem az iskolában töltöttem, vagy

amikor nem házi feladataimat csináltam - és erre nem túl sok időt szántam -,

vallásos kötelességeim buzgó teljesítésére fordítottam. Csak reménykedhet-

tem benne, hogy kitartó hűségem elismerést és jutalmat nyer, bár az önmeg-

valósítás számomra most már inkább álom volt, mint remény. Éppen annyit

meditáltam, mint máskor, és még mindig észleltem a mennyei zenét, a pszi-

chedelikus színeket, az asztrális utazásokat és a szellemek megjelenéseit a

transz állapotában. De az az érzés, hogy én vagyok Brahman, a világegye-

tem Ura, a nagy Szellem, amely sok formában megtestesült, s ami éveken át

izgalomban tartott, mostanában elkerült. A moksha elérhetetlen célnak tűnt

számomra ebben az életben. Attól tartottam, hogy ehhez még sok további re-

inkarnációra lesz szükségem - ki tudja, mennyire? Miért kell a jövőnek

ilyen bizonytalannak lennie?

Apám teljesítménye még félelmetesebbnek tűnt, mint valaha. Ő bizonyára

igazi avatár volt. És én nyilvánvalóan nem vagyok az. Elhatározott szándé-

kom, hogy nagy guru legyek, és sokak szemében már az is vagyok. De eb-

ben az életben nem fogom elérni a nirvánát. Másik célom - hogy tehén for-

májában szülessek újjá, amely a legszentebb teremtmény - szintén összeom-

lani látszott. Semmi nem volt biztos. De soha nem vallottam volna be kétsé-

geimet senkinek. Külsőleg éppolyan biztos voltam vallásomban, mint vala-

ha, és a hinduk megbecsülése irántam csak tovább nőtt.

A középiskola harmadik évének végén Ma és Revati néni sok szomszédot

és rokont meghívtak, hogy vegyenek részt nálunk egy különleges púján. A

vendégek odajöttek hozzám, hogy tiszteletteljes főhajtással üdvözöljenek, és

hogy egy kicsit emlékeztessenek apám nagyságára. A gyülekezés közben

elejtett megjegyzéseik csak megerősítették a csodálatot, amelyet ki lehetett

olvasni szemükből. Jógi voltam, aki hírnevet fog szerezni városunknak, gu-

ru, akinek egy napon sok-sok követője lesz. Belső konfliktusaim eltűntek az

imádat érzésének puszta élvezetében. Bár nem voltam még egészen 15 éves,

tudtam, hogy a hinduk között olyan helyzetet élvezek, amelyet néhány pan-

dit is megirigyelt. Ez a becsületesség jó érzését biztosította számomra, hogy

nem tartozom azok közé a képmutatók közé, akiket Deonarine bácsikám

megvetett.

A mi Babánk végezte a bonyolult szertartást - Jankhi Prasad Sharma Ma-

haraj pandit, szellemi tanácsadóm és legfőbb ihletőm, aki elismert hindu ve-

zető volt egész Trinidadon. Büszkén segédkeztem. Nagy alkalom volt ez

számomra.

A nyakamban levő nagy, illatozó virágkoszorút babrálva, ott álltam az ol-

tár mellett, és üdvözöltem a vendégeket a szertartás után. Az egyik szom-

82

szédasszony sok pénzdarabot tett a lábam elé, egyiket a másik után, és meg-

hajolt, hogy áldásomat fogadja - a Sakti patot, amelyre minden hívő vágyott

természetfölötti hatása miatt. Tudtam róla, hogy szegény özvegy, aki hosszú

órák kemény munkájával is szánalmasan keveset keresett. Az az adomány,

amit én egy szertartás alkalmával kaptam, messze meghaladta az ő havi jö-

vedelmét. Az istenek nyilatkoztatták ki a brahminoknak való adakozás rend-

jét, és a Védák kijelentették, hogy ez nagy előnyökkel jár az adakozóra néz-

ve - miért lett volna hát bűntudatom? Deonarine bácsi szavai, minden ben-

nük rejlő méreggel hirtelen teljes erővel feltörtek bennem: „Ez üzlet mind-

nyájuk számára; semmit sem tesznek fizetség nélkül... főleg a szegényektől".

Kényelmetlen érzéssel néztem a szomszédasszony felajánlott pénzérméit.

Természetesen én is sok mindent adtam neki cserébe. Mikor kinyújtottam

kezemet, hogy kiszolgáltassam neki az áldást, meglepett egy hang, amely

félreérthetetlen, mindenható tekintéllyel szólt: „Te nem vagy Isten, Rabi!".

Karom hirtelen megbénult a levegőben. „Te ... nem ... vagy ... Isten!" A sza-

vak úgy csaptak le rám, mint a nádvágókés.

Ösztönösen tudtam, hogy a valódi Istentől, mindenek Teremtőjétől szár-

maznak ezek a szavak, és remegni kezdtem. Tulajdonképpen csalás volt,

nyilvánvaló megtévesztés azt tettetnem, hogy megáldhatom ezt a hajlongó

asszonyt. Visszahúztam a kezem, bár tudtam, hogy sok szem figyel, és cso-

dálkoznak. Úgy éreztem, hogy térdre kell hullanom az igaz Isten lába előtt

és bocsánatáért kell könyörögnöm, de ezt hogy magyarázhatnám meg ezek-

nek az embereknek! Hirtelen megfordultam, keresztültörtem a tömegen, ott-

hagytam a zavartan utánam bámuló asszonyt. Szobámba érve bezártam az

ajtót, remegő ujjakkal letéptem a virágkoszorút a nyakamból, a földre dob-

tam, és zokogva ágyamra estem.

Ma látta, amint eltávozom, és olyan együttérzéssel és kedvességgel nézett

rám, amit nem érdemeltem meg. Már majdnem egy hónapja nem beszéltem

vele. A maga kedves módján múltkoriban megintett, ha mégoly szelíden is,

egy dühös veszekedésért a nénikémmel. A dolog nyilvánvalóan az én hibám

volt, önigaz büszkeségem kinyilvánítása az egész család előtt. Visszautasí-

tottam Ma tanácsát, hogy kérjek bocsánatot. Ehelyett kiviharzottam a szobá-

jából, azt kiabálva, hogy soha többet nem szólok hozzá. Unokatestvéreimet

egyenként küldte a szobámba gyümölcsökkel és más ajándékokkal, hogy ki-

engeszteljen, de én gorombán visszautasítottam minden ajánlatot. Most,

hogy összetörve feküdtem az igaz Isten feddése alatt, fojtogatott ez a keserű

emlék is. Bántott a lekiismeret, hogy elfogadtam azt az imádatot, amit csak

O érdemel. Büszkeségem egész világa összeomlóban volt.

Megbánásomat akartam kifejezni Istennek azért, ahogy Mával, nagyné-

némmel és sok más emberrel bántam, és mindenekelőtt azért, ahogyan meg-

83

fosztottam Őt a csak neki járó imádattól azzal, hogy magamnak fogadtam el

azt. De nem tudtam, hogyan szólítsam meg, és bizonyára amúgy sem szá-

míthattam bocsánatára. A karma törvénye szerint megkapom, amit érdemel-

tem. Olyan bűn ez, amit elkövettem, amely szerencsétlenné tesz következő

életemben. Lehet, hogy több ezer újjászületésre lesz szükségem, hogy visz-

szajussak a brahmin kasztba - talán milliókra. Ki jósolhatja meg azt a szen-

vedésekkel teli utat, amit meg kell tennem, hogy ilyen messzire visszajussak?

Bármilyen borzalmasnak tűnt is a jövőm, még fájdalmasabb volt szembe-

nézni a jelennel. Soha többet nem tudom elfogadni emberek imádatát, pedig

ezt elvárják tőlem. Hogy tudnám elkerülni? És honnan lenne elég bátorsá-

gom, hogy közöljem azokkal, akik piedesztálra állítottak, hogy rabló va-

gyok, aki elrabolta azt a dicsőséget, ami csak Annak jár, aki mindannyiunk

felett áll? Lehetetlennek tűnt, hogy kilépve szobámból, ismét szembenézzek

a hindu közösséggel. Nem hinnének nekem, ha megpróbálnám elmagyarázni

nekik, hogy egy ember sem isten és nem érdemel imádatot. És hogy mond-

hattam volna el nekik azt, amiről tudtam, hogy ez a rám vonatkozó szánal-

mas igazság? A szégyen túl nagy lenne! De arra sem voltam képes, hogy to-

vábbra is hazugságban járjak. Egyetlen menekülési lehetőség látszott - ha

öngyilkos leszek. Újra meg újra visszatértem ehhez a szörnyű alternatívához,

amely az egyetlen kivezető útnak tűnt számomra. Hogy ez hogyan befolyá-

solná következő életemet, azt csak találgathattam, de a jelentől még jobban

féltem.

Egyik gyötrelmes nap múlt a másik után, és én a szobámban maradtam ét-

len-szomjan, kezemet tördelve jártam fel-alá, majd kimerültén az ágyamra

zuhantam néhány perces felületes alvásra, de csak azért, hogy utána újra fel-

alá járkáljak, vagy ágyam szélén üljek, fejemet tenyerembe hajtva. Időnként

sírtam, azt kívánva, hogy bár sohase születtem volna meg, elkezdtem sajnál-

ni magamat. Annyi minden fordult rosszra körülöttem. Nélkülöznöm kellett

szüleim szeretetét és gondoskodását. Apám soha nem szólt hozzám, és meg-

halt, mikor még fiatal gyermek voltam. Nyolc éve nem láttam anyámat. El-

vesztettem nagyszüleimet Nanee kivételével, és valaha még büszke voltam

rá, hogy milyen jó a karmám! De miért kellett olyan rossznak lennie? Igaz-

ságtalan dolog büntetni olyan elmúlt életekért, amelyeknek egyikéből sem

vagyok képes visszaemlékezni egy mozzanatra sem, bár megpróbáltam, és

időnként még tettettem is, hogy sikerült.

Ezek alatt a hosszú, magányos órák alatt végigmentem életemnek azon a

szakaszán, amelyre vissza tudtam emlékezni, és csodálkoztam a vakságo-

mon. Hogy lehet egy tehén, egy kígyó - vagy akár magam is - Isten? Hogy

teremtheti meg a teremtés önmagát? Hogy állhat minden ugyanabból az iste-

ni Lényegből? Ez tagadta azt a lényegbeli különbséget, ami a személy és a

84

dolog között fennállt, amelyről tudtam, hogy létezik, bármit mondjon is

Krisna urunk és a Védák. Ha az én lényegem és a cukornádé között nincs

különbség, akkor köztem és a cukornád között lényegében nincs különbség -

és ez abszurdum.

A minden dolognak ilyesfajta egysége, amit a meditációban megtapasztal-

tam, most esztelenségnek tűnt. Egyedül a büszkeség tett vakká. Annyira kí-

vántam a világegyetem Ura lenni, hogy hajlandó voltam elfogadni egy nyil-

vánvaló hazugságot. Mi lehet ennél bűnösebb dolog? Ez képmutatás volt,

méghozzá a legrosszabb fajtájából!

Én, aki azt hittem magamról, hogy az önmegvalósítás határán vagyok,

most nap nap után nyomorúságos önkárhoztatásban vergődtem. Eszembe ju-

tott az összes ellopott cigaretta, a hazugságaim, a büszke és önző élet, amit

éltem, a gyűlölet, ami szívemben élt nagynénémmel és másokkal szemben.

Voltak idők, mikor a halálát kívántam, és közben erőszakmentességről pré-

dikáltam. Nincs semmi mód rá, hogy jó cselekedeteim ellensúlyozzák a

rosszakat józan megítélés szerint. Remegtem az újjászületés gondolatára,

biztos lévén abban, hogy karmám a fejlődési sor legaljára vet vissza.

Mennyire kívántam rátalálni az igaz Istenre, hogy elmondhassam neki, na-

gyon sajnálok mindent - de mégis, mi értelme lenne az egésznek, hiszen a

karma nem változtatható meg! De talán ő kegyelmes lenne...

Most már féltem az asztrális utazásoktól és a szellemek látogatásától,

amelyeknek egykor ujjongtam, de nem ismertem más, Istenhez vezető utat a

jógán kívül. Vallásom, eddigi tanulmányaim, meditációs tapasztalataim mind

arra tanítottak, hogy csak magamba tekintve találhatom meg az igazságot -

így újra megpróbáltam. A belső keresés azonban hasztalannak bizonyult.

Ahelyett, hogy Istent találtam volna meg, csak egy csomó gonoszságot ka-

vartam fel magamban, ami még jobban tudatosította bennem szívem romlott-

ságát. Nyomorult állapotom még inkább növekedett, bűnösségem és szégye-

nem érzése elviselhetetlen teherré vált.

Ha hamarosan nem találom meg ezt az Istent, öngyilkosnak kell lennem,

bármilyen szigorú következményekkel is járjon ez a gyáva tett jövőmre néz-

ve. Nélküle képtelen vagyok tovább élni.

Féltem azonban attól is, hogy elvegyem a saját életemet. Következő éle-

tem még rosszabb is lehet, mint a jelenlegi. A jövő csupa bizonytalanság és

sötétség. Legalább a jelenben őrizzem meg valahogy az ép eszemet.

Az ötödik napon megfürödtem, ettem egy kevés reggelit, és visszatértem a

szobámba anélkül, hogy beszéltem volna valakivel. De most először nyitva

hagytam az ajtómat. Ez olyan gesztus volt, amelytől reméltem, hogy családom

megérti, hogy ez a kiengesztelődés irányában tett lépés: tétova és gyenge, de

a legtöbb, amire egy igen büszke és önigaz ember segítség nélkül képes.

85

13.

KARMA ÉS KEGYELEM

- Rabi, van itt valaki, aki hozzád jött. - Shanti állt szobám bejáratánál.

Nem is hallottam a közeledtét.

-Ki az?

- Egy barátnőm az iskolából. Beszélni szeretne veled.

Egy körülbelül 18 éves, vonzó, fiatal nő ült az ebédlőben, rám várva. Ha-

bozva álltam az ajtóban, kérdőn nézve rá. Mikor meglátott engem, felugrott,

és arcán őszintének tűnő mosoly jelent meg. - Nem sokat ért az életből -

gondoltam -, különben nem lenne ilyen boldog.

- Szervusz Rabi, engem Mollinak hívnak - mondta melegen. - Sokat hal-

lottam rólad, és szeretnék beszélni veled.

- Igen? Miről? - kérdeztem. - Foglalj helyet - tettem hozzá türelmetlenül,

és leültem vele szemben az asztalhoz. Nincs időm rá. Mit akarhat tőlem?

Miért nem Shanti beszél vele? Ő közben kiment a konyhába.

Molli jóindulatúan nevetett csodálkozó kérdésemen. - Hallottam, milyen

vallásos vagy, és találkozni akartam veled.

Saját magamról kérdezett, és arról, hogy kielégítőnek találom-e a valláso-

mat. Megpróbáltam elrejteni belső ürességemet a hinduizmusról való alapos

ismereteim és sok szó mögé. Azt hazudtam neki, hogy nagyon boldog va-

gyok, és az én vallásom az igazság. Türelmesen hallgatta fennhéjázó és

időnként arrogáns kijelentéseimet. Anélkül hogy ellentmondott vagy vitatko-

zott volna, udvariasan megfogalmazott kérdéseivel felfedte ürességemet.

Végül megkérdezte: - Van valami különleges célod a vallásoddal?

- Igen - válaszoltam -, közel akarok kerülni Istenhez.

- És ismered őt?

- Igen! - hazudtam, megpróbálva elrejteni bizonytalanságomat. Tudtam,

hogy létezik, de nem volt elképzelésem róla, nem ismertem mantrát a meg-

szólítására, és nem találtam meg a jóga révén. - Te is vallásos hindu vagy?

- kérdeztem, megpróbálva elterelni a figyelmet saját ürességemről. Bizonyá-

ra intenzíven imádja az isteneket, ha ilyen békessége van.

- Nem. Az voltam, de most keresztyén vagyok.

- Mi vagy? - Meg voltam döbbenve.

- Keresztyén. Rájöttem, hogy Jézus Krisztuson keresztül az ember megis-

merheti Istent és nagyon közel kerülhet hozzá.

- Én abban hiszek, hogy a saját vallásom révén kerülhetek közel Istenhez!

- kiáltottam fel hevesen, szívemben tudva, hogy ez hazugság. Valójában ar-

ra jöttem rá, hogy minden lépés a hindu istenek felé egy lépéssel eltávolít az

igazi Istentől, akit keresek. De ezt soha nem ismertem volna be, különösen

nem egy keresztyénnek! Nem annyira a „Jézus Krisztus" név háborított fel,

hanem maga a „keresztyén" szó, és az a gondolat, hogy most ő is egy lett

közülük. Megeszik istenemet, a tehenet! A legtöbb ember azok közül, akiket

ismertem, és akik keresztyénnek nevezték magukat, olyan életet élt, hogy

nem kívántam, hogy bármi közöm legyen a vallásukhoz.

Fölemelkedtem a székemből, hogy távozásra szólítsam fel. Semmi értelme

nem volt a beszélgetés folytatásának. De mondott még valamit, nagyon

csöndesen, ami rábírt, hogy visszaüljek. - A Biblia azt tanítja, hogy Isten a

szeretet Istene. Szeretném elmondani neked, hogy én hogyan ismertem meg

őt.

Hinduként soha életemben nem hallottam a szeretet Istenéről! Kábultan

hallgattam, ahogy folytatta. - Mivel szeret minket, közel akar vonni magá-

hoz. - Ismét megtántorodtam. Hinduként én akartam megközelíteni Istent,

de ez a lány most azt mondja nekem, hogy szeretetében Isten próbál engem

magához vonni!

- A Biblia azt is tanítja, hogy a bűn gátolja nemcsak az Istenhez való kö-

zeljutást - folytatta Molli -, hanem egyáltalán az ő megismerését is. Ezért

küldte el Krisztust, hogy meghaljon a bűneinkért. És ha elfogadjuk bocsána-

tát, megismerhetjük őt...

- Várj egy percet! - szakítottam félbe. Engem próbál megtéríteni? Úgy

éreztem, hogy vissza kell vágnom. - Én hiszek a karmában. Bármit vetsz,

azt le is kell aratnod, ezen nem lehet változtatni. Egyáltalán nem hiszek a

bűnbocsánatban. Ez lehetetlen! Ami megtörtént, az megtörtént!

- De Isten bármit megtehet - mondta Molli magabiztosan. - Neki módja

van megbocsátani nekünk. Jézus mondta: Én vagyok az út, az igazság és az

élet; senki sem mehet az Atyához, csak általam. Jézus az út. Mivel ő meg-

halt a bűneinkért, Isten megbocsáthat nekünk!

Ez dogma volt, aminek elfogadását visszautasítottam. Mindig ragaszkod-

tam ahhoz, hogy a hinduizmus az egyetlen út, de most azzal érveltem, hogy

a gíta szerint minden út ugyanoda vezet, és bármit tesz is az ember (akár

bármilyen vallás nélkül is), a karma és a lélekvándorlás végül eljuttatja Kris-

nához. De talán kevésbé dogmatikus volt azt állítani, hogy Krisna az egyet-

len végcél, mint azt mondani, hogy Krisztus az egyedüli út? De Krisna volt

az, akit én valójában kerestem? Nem. Szívemben tudtam, hogy ő nem az az

igaz Isten, akit én meg akartam ismerni. De ahhoz túl büszke voltam, hogy

ezt elismerjem, és tovább érveltem a hiduizmus sok ellentmondásos nézete

87

érdekében, hogy megőrizzem tekintélyemet. Türelme ellenére - vagy talán

éppen azért - elvesztettem a türelmemet, és mérgesen gesztikuláltam, emelt

hangon, elhatározva, hogy nem hagyom meggyőzni magam ettől a lánytól.

De olyan nyugodt volt, és olyan biztos Istenhez fűződő kapcsolatában, hogy

végül is meg kellett találnom a titkát.

- Mi tesz téged olyan boldoggá? - kérdeztem hirtelen. - Valószínűleg

igen sok meditációs gyakorlatot végeztél!

- Valamikor igen - válaszolt Molli -, de most már soha többet. Amióta az

Úr Jézust az életembe fogadtam, ő teljesen megváltoztatott. Ő olyan békes-

séget és örömöt adott nekem, amit soha azelőtt nem ismertem. - Majd egye-

nesen a szemembe nézett, és ezt mondta: - Rabi, te nem látszol valami bol-

dognak. Vagy az vagy?

Gyorsan körülnéztem. A konyhából edényzörgés hallatszott. Halkabbra

fogtam a hangom. - Nem vagyok boldog. Szeretném a te örömödet. - Én

mondtam volna ezt? Korábban azt hittem, hogy képtelen lennék ezt a titkot

akárcsak Mával is megosztani, most pedig elmondtam egy ismeretlennek.

Hogyan segíthet ő rajtam? Amit én akartam, több volt az örömnél. Nekem

meg kellett ismernem Istent!

- Az öröm nem olyasmi, amit létrehozhatsz - mondta Molli. - Ha nincs

rá valódi ok, akkor az öröm sem igazi, és nem is tart sokáig. Az én örömöm

abból származik, hogy bűneim meg vannak bocsátva, és ez megváltoztatta

az egész életemet. A békesség és az öröm Krisztustól származik, az ő valódi

megismeréséből.

- Ne beszélj már folyton Jézusról! - szakítottam félbe türelmetlenül. - Ő

csak egy az istenek közül - több millió van belőlük -, és méghozzá keresz-

tyén isten. Én az igazi Istent akarom megismerni, a világegyetem teremtőjét!

- De hát éppen ő Jézus. Ezért halhatott meg a bűneinkért - csak Isten

egyenlíthette ki a tartozást. - Olyan nyugodt volt, és olyan csöndes meggyő-

ződéssel beszélt. Az én hozzáállásom ennek éppen az ellentéte volt. Sose

éreztem azt a meggyőződéssel teli bizalmat hindu isteneim iránt, mint amit ő

ez iránt a Jézus Isten iránt. Úgy beszélt róla, mintha személyes jó barátja

lenne, aki ott ül közvetlenül mellette.

Körülbelül fél napig beszélgettünk, észre sem véve, hogy múlik az idő.

Vitatkoztam, időnként elvesztettem a türelmemet, és rákiabáltam. Az utóbbi

hónapok folyamán egyre jobban elvesztettem lelki nyugalmamat. Ő nyugodt

maradt, nem jött ki a sodrából. Felvonultattam előtte a hindu isteneket, felso-

rakoztattam az ősi bölcsek filozófiai nézeteit. Akartam Jézus békéjét és örö-

mét, de egy szikrányit sem akartam feladni vallásomból. Ő erre nézve nem

is mondott semmit, de beláttam, hogy ha elhiszem, hogy Jézus Isten, hogy ő

88

meghalt értem és megbocsáthatta a bűneimet, akkor mindaz, amiért hindu-

ként éltem, értelmetlenné válik.

- Most már igazán el kell mennem - mondta végül, és felállt, hogy el-

menjen.

Talpra ugrottam, és elhatároztam magamban, hogy mondok valamit, ami-

ből kiderül, hogy nem változott meg a véleményem. Látogatása felháborító

volt. Én, egy brahmin, leereszkedtem odáig, hogy beszéljek vele, a semmire-

kellővel, aki elhagyta a vallását - és még vette a bátorságot, hogy megkísé-

reljen engem, egy jógit, a keresztyénségre téríteni!

- Ó, én gyűlölöm a keresztyéneket! -jelentettem ki hangosan és mérge-

sen, hogy azok is hallhassák, akik a konyhában voltak. - Én soha nem le-

szek keresztyén - még a halálos ágyamon sem! Hinduként születtem, és úgy

is fogok meghalni!

Együttérzően nézett rám. - Mielőtt lefekszel ma este, Rabi, kérlek, hogy

térdelj le, és kérd Istent, mutassa meg neked az igazságot - én imádkozom

érted! - Egy búcsúintéssel el is távozott.

Az ajtón át láttam a napot, amint lefelé süllyed az öböl fölött. Hamarosan

lebukik Punta Penas mögé, Venezuela északi csücske mögé, és nemsokára

besötétedik. Lenézve a kezemre, láttam, hogy ökölbe szorul, körmeim bele-

mélyedtek a tenyerembe.

Mikor ismét magamra maradtam a szobában, fel-alá járkáltam és úgy

éreztem, mintha két hadsereg ütközne meg bennem. Soha azelőtt nem érez-

tem ilyen mély konfliktust. Úgy tűnt, hogy az élet és a halál közti választás-

sal szembesültem, és szinte kettészakítottak azok az erők, amelyek mindkét

irányba vontak. Mollival való beszélgetésem alatt az a meggyőződés alakult

ki bennem, hogy ez az igaz Isten bizonyára szent és tiszta. Mit kezdhetne

akkor velem? Milyen mélynek kellett megismernem szívem sötétségét! Vé-

gül be kellett vallanom önmagámnak, hogy ezen sem a szent fürdők, sem a

puják, de még a jóga sem tudnának soha változtatni.

Valóban csodálatos lenne, gondoltam, ha az, amit Molli mondott Jézusról,

hogy ő meghalt a bűneimért, igaz lenne, és így bocsánatot nyerhetnék és

megtisztulhatnék, hogy közösségem lehetne ezzel a szent Istennel! El akar-

tam ezt hinni - de Jézus keresztyén isten, és én soha nem lennék keresztyén.

Ha az lennék, soha többet nem nézhetnék a családom szemébe. Az élettel

sem tudok ugyan szembenézni, ha ezen az úton maradok, amin vagyok.

Küzdöttem az önmegvalósításért, magamba néztem, megpróbáltam elhinni,

hogy én vagyok az isten. De csak azt láttam be, hogy reménytelenül elve-

szett ember vagyok.

„Az önmegvalósításról beszélnek ... de csak egyre önzőbbek lesznek!" De-

onarine bácsikám szavai kísértettek. A rettenetes igazságot mondta ki! Nem

89

csoda, hogy Ajah kénytelen volt magát rummal elpusztítani, mert kiábrán-

dult a hinduizmusból. Mindig visszautasítottam ennek a gondolatát, de végül

megértettem. Már csak a halál utáni dolgoktól való félelmem tartott vissza

az öngyilkosságtól.

Molli ragaszkodott a véleményéhez, hogy Isten szeret engem, és hogy ta-

pasztalja Isten szeretetét. Ezért irigyeltem - de gyűlöltem azért, mert keresz-

tyén volt. A büszkeség azt diktálta volna, hogy utasítsak vissza mindent,

amit csak mondott, de túl kétségbeesett voltam már ahhoz, hogy a tekinté-

lyem megőrzésével foglalkozzam. Térdre ereszkedtem ágyam mellett, annak

tudatában, hogy engedelmeskedem Molli kérésének. Talán éppen ebben a

percben imádkozik értem?

- Isten, igaz Isten és Teremtő, kérlek, mutasd meg nekem az igazságot!

Kérlek, Istenem! - Nem volt könnyű ezt mondani, de ez volt az utolsó remé-

nyem.

Valami megpattant bennem, mint egy hosszú bambusz a viharban. Éle-

temben először éreztem úgy, hogy valóban imádkozom, és odajutok - nem

valami személytelen Erőhöz, hanem az igaz Istenhez, aki szeret és törődik

velem.

Túl fáradt voltam ahhoz, hogy tovább gondolkodjam, bemásztam az

ágyamba, és szinte azonnal elaludtam. Utolsó tudatos gondolatom az volt,

hogy Isten meghallotta imámat és válaszolni fog rá.

14.

MEGVILÁGOSODÁS

- Figyelj csak, Rabi! - szólt Krisna a konyhába lépve, ahol egyik fiata-

labb nagynénémmel beszélgettem, amíg a vacsorát főzte. Beszédstílusa és

tekintete élesen elütött attól, amit megszoktam nála. Mintha örült volna,

hogy rámtalált. - Tudtad, hogy újjá kell születned, hogy bejuss a mennyor-

szágba? - kérdezte.

- Természetesen - akartam mondani -, tehénként fogok újjászületni. Ez

az én mennyországom! - De Krisna őszinte arckifejezése láttán lenyeltem

gúnyos megjegyzésem. - Miért mondod ezt? - kérdeztem gyanakodva. Ész-

revettem, hogy egy kis fekete könyv van a kezében és a lapokat forgatja,

mintha keresne valamit.

90

- Ez áll a Bibliában. Hadd mutassam meg neked. - Lassan forgatta to-

vább a lapokat, mint amikor valaki ismeretlen területen kutat. - Márk... Lu-

kács... János. Itt van, a 3. fejezetben. Ezt hallgasd meg! ,Felele Jézus és

monda néki: Bizony, bizony mondom néked: ha valaki újonnan nem szüle-

tik, nem láthatja az Isten országát.' Erről mi a véleményed?

Nem tudtam, mi legyen. Lehet, hogy ez ugyanaz a Jézus, akiről anyám

beszélt évekkel ezelőtt? Ugyanaz, akiről Molli azt állította, hogy ő az igaz

Isten, aki meghalt a bűneimért? Ő kellett, hogy legyen!

- Hadd lássam! - mondtam most már izgatottan.

Krisna odatartotta nekem a könyvet, hogy magam is elolvashassam - és

ahogy olvastam, végre megértettem, minek a megragadásáért küzdöttem már

három hete, mióta Molli beszélt velem. Világom darabjaira hullott szét, de

úgy látszott, most minden ismét összeáll. Újjászületni! Igen, erre van szüksé-

gem. Pontosan tudtam, miről beszél Jézus. Nem a reinkarnációról beszél, ha-

nem egy szellemi születésről, amely Nikodémust belülről teszi új emberré,

ahelyett, hogy pusztán egy új testet adna neki.

Most már valóban izgatott lettem. Miért nem értettem meg ezt soha aze-

lőtt? Mi haszna lenne akár ezer fizikai újjászületésnek is? A reinkarnációban

kaphatnék ugyan egy új testet, de nem erre van szükségem. Fizikai szüle-

tésből jobbat nem is tudok elképzelni a jelenleginél. A legmagasabb kasztba

születtem, gazdag családba, jógi fia vagyok, élvezem a művelődéssel és a

vallási képzéssel kapcsolatos összes előnyt, és mégis kudarcot vallottam.

Őrültség lenne azt hinni, hogy megjavulnék csupán attól, ha más testekben

újra és újra visszajönnék erre a világra.

Minden újévkor én is megtettem a magam újévi fogadalmait, mint mások.

A dohányzásról való leszokás mindig a lista elején állt. Köhögésem egyre

rosszabbá vált, mégsem tudtam a dohányzást abbahagyni. Minden januárban

újra elhatároztam, hogy a most következő év jobb lesz, mint a múlt év. De

január második napján már ismét visszatértem régi szokásaimhoz. És nem

tartott sokkal tovább, hogy fékezhetetlen temperamentumom ismét előtörjön

- gyakran közvetlenül azután, hogy egy vagy két órán keresztül kerestem a

békességet a meditációban. Valami olyan hiba volt bennem, amit a test ki-

cserélése sohasem oldhatott volna meg.

Bármilyen csodálatos is lenne, ha Isten valóban meg tudna bocsátani ne-

kem, elkezdtem a megbocsátásnál is többre vágyni. Mióta arra kértem Istent,

hogy mutassa meg nekem az igazságot, fokozatosan kezdtem magamat új

fényben látni. Azelőtt a világ mindig körülöttem forgott. Mindenkitől elvár-

tam, hogy életmódját az én kívánságaimhoz igazítsa, és engem istenként ke-

zeljen. Elkényeztetett zsarnok voltam, de nyilván nem voltam isten! Soha

nem is lehettem volna. Nagy megkönnyebbülés volt elismerni ezt. Többé

91

nem akartam isten lenni. De nem akartam abban a helyzetben sem maradni,

amelyben most láttam magam. Új személlyé szerettem volna lenni. Ha Krisztus

nem tudna teljesen megváltoztatni, nem sokat törekednék bocsánatára sem.

Azelőtt a misztikus élményeket a hétköznapi életből való menekülés céljá-

ból kerestem, amelyet a hindu filozófia májának, illúziónak nevez. Most arra

az erőre vágytam, amivel szembenézhetek az élettel és azt az életet élhetem,

amit Isten tervezett számomra. Mélységes változást akartam tapasztalni ab-

ban a tekintetben, hogy mi vagyok, nem csupán azt a felületes békességet

akartam, amit meditáció közben éreztem, de amely azonnal elhagyott, mi-

helyt kijöttem a sodromból. Újjászületésre volt szükségem - de szellemi, és

nem fizikai értelemben.

Aznap este a beszélgetés az asztalnál egy levél körül folyt, amely éppen

akkor érkezett Lari bácsikámtól Montrealból, Kanadából, ahol filozófiát ta-

nult a McGill Egyetem ösztöndíjából. Ő kapta a legmagasabb pontszámot az

egész szigeten a cambridge-i felvételi vizsgákon. Mindnyájan büszkék vol-

tunk rá, és tanulni akartunk sikeréből. Lariról a beszélgetés Krishna jövője

felé fordult, és Deonarine bácsi arra biztatta, hogy kövesse Lari nyomdokait.

Talán kaphatna egy ösztöndíjat a londoni egyetemen. Túlságosan el voltam

foglalva a saját gondolataimmal ahhoz, hogy csatlakozzam a családi beszél-

getéshez az asztalnál. Volt valami, amit meg kellett mondanom nekik, és ke-

restem a megfelelő szavakat. Jövő héten lesz a tizenötödik születésnapom.

Milyen megfelelő alkalom az újjászületésre!

Mindenki felkelt az asztaltól, és én még mindig küzdöttem a szavakkal.

Deonarine és Krisna már készültek visszavinni Mát a nappaliba. El kell ne-

kik mondanom, méghozzá most; de féltem. Nos, nem kell nekik mindent

tudniuk - legalábbis még most nem.

-Ma!

- Tessék, Rabi! - Kifejezése tele volt várakozással. Talán elfogadom bé-

külési ajánlatait? Meglágyultam? Nem is tudta, mennyire szerettem volna.

- Azt szeretném, ha nem ünnepelnétek meg a születésnapomat.

- Rabi! - tiltakozott Shanti. - Ezt nem gondolod komolyan!

- Miért Rabi? - kérdezte Ma szelíden. - Tudod, hogy mindnyájan meny-

nyire várjuk a születésnapodat minden évben. - Szemeiből szeretet és szim-

pátia áradt. Bizonyára azt gondolta, hogy kérésem a köztünk levő problémá-

ból fakad.

- Semmi olyan oka nincs, amire te gondolsz - mondtam. - Egyszerűen

csak azt akarom, hogy ez évben másképp legyen. - És ezzel a dolog le is zá-

rult. Szavam törvény volt ünnepek és vallási kérdések dolgában.

Nagyon lassan múltak a napok, de végül elérkezett a születésnapom. Nem

mentem az imaszoba közelébe sem, ahol pedig a nap nagy részét töltenem

92

kellett volna. A család bizonyára csodálkozott ezen, de féltem elmagyarázni

az okát. Arra készültem, hogy Jézust az életembe hívjam és újonnan szüles-

sek. Milyen csodálatos program a születésnapomra!

Elhatározásom ellenére hiányzott belőlem a bátorság a véghezvitelhez.

Mit gondolna anyám, ha keresztyénné lennék? És mi lenne a panditokkal,

akik bíztattak engem és tanítottak, és a hindukkal, akik imádtak engem,

ajándékokat adtak nekem és bíztak bennem, hogy magasabb reinkarnáció

felé vezetem őket? Hogy árulhatnám el mindnyájukat? Mit mondana Gosine,

a sok szomszéd, akik úgy tekintettek rám, mint gyermekeik követendő pél-

daképére?

Abban a percben, hogy megkérném Jézust, legyen Uram és Megváltóm,

elvesztenék mindent: brahmin kasztomat, ifjú jógi mivoltomat, a hindu iste-

nek áldását, családom jóindulatát. Automatikusan száműzve lennék a hindu

közösségből, alábbvaló a legalábbvalóknál. És mi van akkor, ha Jézus még-

sem tudja megbocsátani bűneimet és megváltoztatni az életemet? Tegyük

fel, hogy mégsem ismerem meg Istent rajta keresztül? Hogy kockáztathattam

volna annyit, mikor nem voltam biztos benne?

így aztán a születésnapom jött és elmúlt: az a nap, amelyen terveim sze-

rint újjá kellett volna születnem - és én még mindig féltem megnyitni szíve-

met Jézusnak. Mikor aznap este elaludtam, nyomorultabb állapotban voltam,

mint valaha.

15.

EGY GURU HALÁLA

- Namashíe, namashte, Rabindra Maharaj Jógi!

Felnéztem a könyvből, amit olvastam - Bertrand Russell: Miért nem va-

gyok keresztyén? c. könyvéből -, és megláttam Bhaju Radhay Govinda ma-

gas, sovány alakját, amint meghajlik felém, majd elindul felfelé a hátsó lép-

csőn. Jó, hogy a verandát, ahol ültem, csak a lakáson keresztül lehetett elér-

ni. Ha oda belép, bizonyára beszélgetésbe elegyedik Mával vagy Revati né-

nivel, és soha nem ér el hozzám. Govinda a család régi barátja volt a közeli

Kali-öbölből. Szeretett velem a hinduizmusról beszélgetni, amihez most nem

volt hangulatom. Hosszú fehér hajával és szakállával, sáfrányszínű dhoti)á-

ban az öregúr maga volt a megtestesült hindu szent ember. Olyan szerep volt

ez, amelyet teljes mértékben, kellő látványossággal el is játszott, bár valóban

93

komoly hindu is volt. Összetett kezekkel meghajoltam felé, és viszonoztam a

namashtél is, majd mosolyogva figyeltem, amint felfelé kapaszkodik a lép-

csőkön, mindegyiket élesen megütve feltűnő sétapálcájával, amelyet inkább

a hatás kedvéért hordott magával, semmint azért, mert szüksége lett volna

rá. Govinda, szokása szerint, teljes hangerővel, hindiül énekelt, mikor belé-

pett a házba.

A ,Miért nem vagyok keresztyén?" csalódást okozott számomra. Az isko-

lai könyvtárból vettem ki abban a reményben, hogy segít hindunak marad-

nom. De Russell érvei gyöngék és mesterkéltek voltak, és minél többet ol-

vastam arról, hogy miért nem lett ő keresztyén, annál jobban meggyőződtem

arról, hogy miért kell nekem annak lennem - a valóságos érvek ezt követel-

ték. Letettem a könyvet, és felnéztem a fehér felhőkkel bevont égre, mintegy

szemeim pihentetésére, és mélyen elgondolkoztam. Meddig halogathatom

még Krisztus elfogadását, mikor tudom, hogy valóban ő az igaz Isten, a

Megváltó, aki meghalt a bűneimért? Nyomorult helyzetben voltam, vissza-

tartott a félelem, hogy elveszthetem helyemet a hindu közösségben, csalá-

dom jóindulatával együtt. De az igazság - és Istennel való kapcsolatom -

nem fontosabb-e még ennél is? Igen, de még mindig féltem.

Krishna unoaköcsém jött ki a verandára. - Ó, itt vagy, Rabi! Téged keres-

telek. Lesz egy gyűlés ma este Roueva-ban, amire el kellene jönnöd. -

Hangja nagyon izgatottnak tűnt.

- Miről lesz szó?

- Egy kis keresztyén összejövetel lesz. A Bibliát fogják magyarázni.

Krishna az utóbbi időben egész másnak tűnt. Telve volt örömmel, könnyű

volt vele kijönni. És most egy keresztyén összejövetelre invitál!Gyanította

vajon, mi játszódik le bennem? Hogy szerettem volna elmennüDe mi lesz,

ha kellemetlen emberek meglátnak és pletykák terjednek el rólam?

- Nos, Rabi? Igazán jó lenne, ha el tudnál jönni. Én fél 7-kor indulok.

- Miért ne? - mondtam, magamat is meglepve. - Igen, miért ne?

Utunkon Roueva felé, Ramkair, Krishna egy új ismerőse csatlakozott hoz-

zánk. Láttam már azelőtt is a város környékén, és úgy tűnt, hogy sokat tud

rólam. - Tudsz valamit erről az összejövetelről? - kérdeztem tőle kíváncsi-

an, hogy némi előzetes információhoz jussak.

- Valamennyit - válaszolta. - Én is nemrég lettem keresztyén.

- Keresztyén? - nem akartam hinni a fülemnek. - Mondd csak - szóltam

mohón -, tényleg megváltoztatta Jézus az életedet?

Ramkair szélesen mosolygott: - De még mennyire! Minden másképp van

most!

- Ismered Istent? - kérdeztem.

- Igen, amióta megkértem Jézust, hogy jöjjön a szívembe.

94

- Ez tényleg így van, Rab! - tette hozzá Krishna lelkesen. - Én is keresz-

tyén lettem - mindössze néhány napja. - Most hallottam először, hogy Rab-

nak szólít, mint a legközelebbi barátaim.

- Gondoltam! - kiáltottam föl. Meglepetéssel fedeztem fel, hogy örülök

neki. Majd örömöm hirtelen rémületbe fordult. Mi történik mostanában a

hindukkal? Molli, Ramkair és most Krishna! Soha életemben nem hallottam

ilyet! Én leszek a következő?

Egy órányi gyaloglás után elértük Roueva szélét, és befordultunk egy rö-

vid, keskeny mellékutcába egy szegénynegyedben. Trinidad híres szurokta-

vából származó aszfaltot használnak az úttest burkolására szerte a világ

nagyvárosaiban, ide azonban semmi nem jutott belőle hosszú éveken át. A

megmaradt fekete burkolat tele volt repedésekkel, és a lyukakban burjánzott

a gaz. Mindössze három építmény volt az egész utcában, figyelmemet azon-

nal a legszegényesebb ragadta meg. Magas gyommal körülvett, düledező

épület volt; a durva deszkafalak, a rossz hullámbádogtető nyomát sem mu-

tatták annak, hogy valaha is be lettek volna festve, a deszkalapok szürkék és

penészesek voltak. Alig látható, tünedező felirat hirdette, hogy a SZÍV ÉS

KÉZ HÁZA, jobb napok emlékeként. Nem volt semmi jele, hogy összejöve-

telt tartanak ott, de nem is volt rá szükség. Hangos éneklés - kicsit hamis,

de örvendező - hallatszott ki az ablakokon. Semmi kétség: ez az a hely, amit

keresünk.

Miközben habozva lépkedtem fel a törött betonlépcsőkön, alig tudtam lep-

lezni az izgatottságomat. Mikor beléptem, nem hittem a szememnek. Nem

volt bent egy tucatnál több ember, és a „zenekar", amit már befelé menet

hallottam, csak egy körülbelül hatéves kislány volt, (akiről később megtud-

tam, hogy a szolgáló testvér leánya). Ott állt elöl, és egy olcsó tamburát pen-

getett. Ilyen kevés ember - de micsoda lelkesedés! Sohasem hallottam még

ilyen éneklést. Megálltunk az ajtóban. Szemem körbejárt a poros padlón, a

gerendákról lelógó nagy pókhálókon, a hiányos tető alatt itt-ott csoportokban

csüngő alvó denevéreken, a festetlen falon, amelyen ott díszelgett néhány ré-

gi, olvashatatlan hirdetés. A keresztyének kis csoportja minden volt, csak

nagyszerű nem: néhány idősebb kelet-indiai és néger egy maroknyi tizen-

évessel és kisgyerekkel.

Bár én senkit nem ismertem közülük, biztos voltam benne, hogy mindenki

azonnal felismert engem. Rettegtem tőle, hogy mi történik, ha elmondják

hindu szomszédaiknak, hogy eljöttem egy keresztyén Összejövetelre. Nem

lehetett nem feltűnni ilyen kevés ember között. Elhatároztam, hogy bátor le-

szek, és bemasíroztam végig a poros, üres fapadok között Krishnától és

Ramkairtól követve. Szemem sarkából láttam az utánam forduló fejeket, a

95

meglepődve egymást oldalba bökő embereket, de mentem tovább, egyenesen

az első pad felé. Egy rövid kis dalt énekeltek újra meg újra nagy lelkesedéssel:

A Golgotán ott szenvedett, A bűnömért tett eleget,

Ott áldozott szent vérivel, Éltet adott gyötrelmivel.

Ó Golgota, gyásznak hegye, Hol Jézus értem vérezett,

Ó Golgota, áldás hegye, Hol megszerezte üdvömet.

Ez volt az első keresztyén ének, amelyre valaha is odafigyeltem. Úgy

tűnt, hogy a „Golgota" az a hely, ahol Jézus meghalt a világ bűneiért, és az

én bűneimért is. - Tehát ez egy valóban létező hely! - gondoltam. És ez a

lelkesedés az énekükben! Nagyon kellett szeretniük Jézust, hogy meghalt ér-

tük.

A kislány félénken ránkmosolygott, és tovább verte tamburáját. A marok-

nyi hallgatóság újra meg újra elénekelte ezeket a szavakat. Meglepett, mikor

észrevettem, hogy a lelkesedés elkapott bennünket hármunkat is és csatla-

koztunk az énekléshez. Az éneklés a hindu szertartásokon sem volt szokat-

lan, de soha nem ezeknek a keresztyéneknek az örömével és ujjongásával.

A kis kórusvezető magasba emelte a tamburáját. Egy pillanatnyi szünet

után kezével újra belecsapott, és egy új ének kezdődött. A szavakat újból és

újból ismételték, így hamarosan ismét csatlakoztam. Nehéz volt nem lelke-

sedni, hiszen az ének mondanivalója igaz volt!

Jézus él, Jézus él, csodás, hű barát,

Kegyelme velem van minden vészen át,

Megváltott, meg is tart bűntől engemet,

Békességnek Fejedelme, áldom nevedet!

Még senki nem kezdett el prédikálni, de máris sokat tanultam. Milyen kü-

lönbség volt a között a kapcsolat között, amelyet ezek a keresztyének Jézus-

sal ápoltak, és a hindu istenek ceremóniákkal való kiengesztelése között! So-

ha senkitől nem hallottam azt, hogy egy hindu isten „csodálatos" vagy „ke-

gyelmes"! Nyilván senki nem énekelne így Siváról vagy Káliról, vérszomjas

feleségéről, vagy kedvenc fiukról, Ganesháról, aki félig elefánt és félig em-

ber! Ezek meg Jézust a Békesség Fejedelmének nevezik! Nem csoda, ha

Molli azt mondta, hogy nincs már többé szüksége jógára, hogy elérje a bé-

kességet. Ennek a kis egyszerű dalnak a szavai szinte beleégtek szívembe.

Jézus nemcsak, hogy megváltott, de meg is tart minden bűnnel és szégyen-

nel szemben. Micsoda jó hír! Ezek az emberek bizonyára megtapasztalták

ezt, különben nem énekelnének ilyen lelkes örömmel.

96

Amíg néhány éneket végigénekeltünk, még bejött néhány ember, ezzel a

létszám körülbelül 15-re duzzadt. Végül a kislány leült, és előresétált egy

fiatalember, akit nem is vettem észre, mikor bejöttünk.

- Üdvözlünk mindnyájatokat, akik itt vagytok ezen a ma esti evangéliumi

összejövetelen - mondta mosolyogva. - Keressétek meg a 10-ik éneket! -

Ez volt az utolsó az énekeslapon.

Alig hittem a szememnek! Úgy emlékeztem rá, mint az egyik legnagyobb

csirkefogóra iskolás koromból - aki még a tetejébe muzulmán is volt: na-

gyon utáltam. Milyen másnak tűnt most! A himnusz, amelyet énekeltetett

velünk, elképesztett, különösen a refrén:

Napfényt a szívedbe, meleg sugarat

Jézus ad, mely búban világod marad

Ha érzed a fényét sugározni rád,

Fogadd be örömmel, mint a kis virág.

Napfényes az otthon, napfényes a ház,

Hol az Úr jelen van, ott bút nem találsz ...

Milyen óriási hatást gyakoroltak rám ezek az egyszerű szavak! Miközben

naponta egy óráig imádtam a napot az égen, belül sötét és hideg maradtam.

De ezek az emberek a leikükben levő napfényről énekeltek! És ez a szeretet

napfénye volt! Alig tudtam leplezni csodálkozásomat és izgatottságomat. Jé-

zus szeretetének napfénye ez mibennünk! Nos, nekem nem volt szeretetem,

amiről énekeljek. Olyan sok embert gyűlöltem buzgó vallásgyakorlatom el-

lenére. Tudtam, hogy sok hindu szent ember ápol sértődöttséget és gyűlöle-

tet a szívében. A panditok féltékenyek egymásra, gyakran szenvedélyesen

gyűlölik egymást. A hinduk is gyűlölik a muzulmánokat, és százezerszámra

gyilkolták meg őket Indiában a függetlenség előtt és után. Ezek a keresztyé-

nek pedig Jézus szeretetéről énekeltek, ami ott volt bennük tisztán, fényesen

és valóságosan - nem csak mint idea, hanem mint a leikükben levő napfény.

Nos, én is akartam ezt a szeretetet a lelkembe!

Néhány további ének után a prédikátor, Abdul Hamid, előrejött, és körbe-

küldtek egy tányért az adományok számára. Beleejtettem egy pennyt, és hal-

lottam, hogy még néhány érme koccan, ahogy a tányér körbement a kisszá-

mú hallgatóság között. Milyen szegényes, gondoltam, ahogy összehasonlítot-

tam azokkal a hatalmas adományokkal, amiket a puják alkalmával szoktam

összegyűjteni! A prédikátor méltatlankodni fog!

Mennyire tévedtem! Mikor azt a pár pénzdarabot előrevitték, Abdul Ha-

mid behunyta a szemét, és imádkozni kezdett: - Köszönjük neked, mennyei

Atyánk, teljes szívünkből azt az ajándékot, amelyet hálásan tőled veszünk.

97

Add, hogy imádkozva és gondosan a te szolgálatodra és a te dicsőségedre

használjuk fel. Jézus nevében kérünk. Ámen.

Majdnem nevettem arra a gondolatra, hogy ezt a pár pénzérmét „imádkoz-

va és gondosan" használják fel. Melyik pandit gondolt volna valaha is arra,

hogy a púja alkalmával felajánlott adományt vagy bármely, neki járó fizetsé-

get Hanumán vagy bármelyik isten dicsőségére fordítsa? Azt tette vele, amit

csak akart. Milyen mohó és önző voltam azokkal az adományokkal, amiket

lábam elé tettek! Ramkair odasúgta nekem és Krishnának, hogy a prédikátor,

akinek felesége és három gyermeke van, feladta tanítói állását és jó fizetését,

hogy fizetetlen szolgáló evangélista legyen. Ez meghaladta felfogóképessé-

gemet.

A prédikáció a 23. zsoltár alapján egyszerű volt, de igen megragadó.

Olyan mély meggyőződéssel és olyan szellemi erővel hangzott, amivel addig

soha nem találkoztam. Úgy tűnt, hogy minden szava személyesen nekem

szól. Csodálkoztam, hogy honnan ismeri ez az ember belső küzdelmeimet, a

kérdéseket, amelyek gyötörtek, sőt a gondolatokat is, amelyek fejemben jár-

tak, és azokat a mély konfliktusokat, amelyeket átéltem. Nem tudhatta, hogy

el fogok jönni!

„Az Úr az én pásztorom, nem szűkölködöm." Valami megragadott ezek-

ben a szavakban. Belső bizonyossággal tudtam, hogy az igaz Isten és Pásztor

hív engem juhai közé. De egy másik hang vitatkozott bennem: - Mindent el-

veszíthetsz - intett; majd emlékeztetett arra a presztízsre és megbecsülésre,

amely enyém lehet, ha olyan nagy pandit leszek, mint amilyen Jankhi Prasad

Sharma Maharaj volt. És anyám szíve megszakadna! És hogyan hozhatnék

szégyent apám nevére? A két hang vitatkozott, csakhogy az a hang, amely

Istenhez, a Pásztorhoz vont, szeretettel szólt, míg a másik hang keményen

beszélt, ravasz volt, és fenyegetett. Minden bizonnyal ez a Pásztor, akit a

zsoltáros leírt, ez az az igaz Isten, akit én keresek! Még ha minden mást el-

vesztek is, mit számít? Ha a Teremtő lehet a Pásztorom, mi mást akarhatnék

még? Ha elég hatalmas volt ahhoz, hogy megteremtse az egész világegyete-

met, akkor bizonyára rám is gondot tud viselni.

„Igaz ösvényen vezet az őnevéért." Milyen bűnösnek éreztem magam, és

milyen hiábavalóak voltak erőfeszítéseim, hogy erkölcsileg megtisztítsam

magam! Ezernyi szent fürdő után is bűnös maradtam. De ez az Isten azt ígé-

ri nekem, hogy igazságban járat. Nem úgy, hogy büszke lehessek a saját jó-

ságomra, nem is úgy, hogy javítja a karmámat, hogy legközelebbi reinkarná-

cióm jobb legyen, hanem megbocsát nekem, hogy hozzá tartózhassam, bár

erre nem szolgáltam rá. Majd segít nekem, hogy azt az életet élhessem, amit

98

ő tervezett nekem. Az ő saját igazsága az, amelyet ajándékul ad nekem, ha

elfogadom. így lassacskán kezdtem hinni Isten kegyelmének csodájában,

amely annyira különbözött mindattól, amiről eddig hallottam.

„Ha a halál árnyékának völgyében járok is, nem félek semmi bajtól, mert

te velem vagy." A régies angolságú szöveg ellenére ez elég érthető volt.

Megszabadulnék azoktól a félelmektől, amelyek bennem éltek egész életem-

ben: féltem a családunkat kísértő szellemektől, az életemben működő gonosz

erőktől, Sivától és más istenektől, ha nem engesztelem ki őket állandóan. Ha

ez az Isten lenne a Pásztorom, nem kellene félnem, mert ő velem lenne,

megvédene, és nekem adná békességét.

„Bizony, jóságod és szereteted kísér életem minden napján, és az Úr há-

zában lakom egész életemben." A prédikátor szerint ez azt jelenti, hogy az

ember a mennyekben van, Isten jelenlétében. Nos, ez sokkal jobb volt az ön-

megvalósításnál.

- Az Úr Jézus a te Pásztorod akar lenni. Hallottad, amint hangja szíved-

hez szól? Feltámadása után Jézus azt mondta, hogy ,íme, az ajtó előtt állok,

és zörgetek' - ez a szíved ajtaja -, és ha valaki meghallja az én szómat, be-

megyek ahhoz és vele vacsorálok'. Miért nem nyitod meg most a szíved? Ne

várj holnapig, akkor már késő lehet! - Mintha egyenesen hozzám beszélt

volna a prédikátor. Nem halogathattam tovább!

Eldöntve a bennem dúló csatát, felkeltem helyemről, és gyorsan előre-

mentem, hogy letérdeljek. A prédikátor rámmosolygott és megkérdezte,

hogy még más is el akarja-e fogadni az Úr Jézust. Senki nem mozdult. Ak-

kor megkérte a keresztyéneket, hogy jöjjenek előre és imádkozzanak velem.

Sokan megtették, mellém térdelve. Éveken át előttem hajoltak meg a hinduk

- de most én hajtottam fejet Krisztus előtt.

- Nem hozzám jössz - mondta -, hanem az Úr Jézushoz. Ő az egyetlen,

aki megbocsáthat neked, megtisztíthat téged, megváltoztathatja az életedet,

és élő kapcsolatba hozhat az élő Istennel. - Ezt megértettem minden további

magyarázat nélkül. Ott térdeltem, hogy megmutassa nekem, hogyan fogad-

jam be ezt a Jézus Krisztust, akiről beszélt.

Bár elismételtem utána az imát, amellyel Jézust szívembe hívtam, azokat

a szavakat nem, hogy „tégy keresztyénné." Jézust igen, de azt nem. Akkor

még nem értettem, hogy keresztyénné tett az, hogy Jézust a szívembe hív-

tam, és hogy senki sem válhat valódi keresztyénné semmi más módon.

Amikor Hamid kimondta az „Ámen"-t, megkérdezte, akarok-e saját szava-

immal imádkozni. Halkan, az érzelmektől elcsukló hangon elkezdtem: - Úr

Jézus, soha nem tanulmányoztam a Bibliát, és nem tudom, hogy miről van

benne szó, de hallottam, hogy meghaltál a bűneimért a Golgotán, hogy bo-

csánatot nyerjek és megbéküljek Istennel. Köszönöm, hogy meghaltál a bű-

99

neimért és a szívembe jöttél, és hogy megbocsátottál nekem! Új, mégválto-

zott ember akarok lenni!

A megbánás könnyeit hullattam azért, ahogyan éltem: a haragért és a gyű-

löletért, az önzésért és a büszkeségért, a bálványokért, amelyeket szolgáltam,

azért, hogy elfogadtam az imádatot, amely egyedül Istennek jár, és azért,

hogy úgy képzeltem, hogy ő tehénhez, csillaghoz vagy emberhez hasonlatos.

Perceken át imádkoztam - és még mielőtt befejeztem, tudtam, hogy Jézus

Krisztus nemcsak egy a sokmillió isten közül. Ő valójában az az egyetlen Is-

ten, akire éheztem. Hit által találkoztam az Úr Jézussal, és felfedeztem, hogy

ő maga a Teremtő. Mégis annyira szeretett, hogy emberré lett az én kedve-

mért és meghalt a bűneimért. Ahogy ezt beláttam, mintha tonnányi sötétség

oszlott volna el rólam, és ragyogó világosság árasztotta el a lelkem. Az „O

szeretetének napfénye" eljött, hogy ragyogjon az én szívemben is!

A más bolygókra vezető asztrális utazások, a földöntúli zene és a psziche-

delikus színek, a jóga látomásai és a magasabb tudatállapotok a mély medi-

táció során - mindaz, ami egykor olyan izgató és felemelő volt, most porrá

és hamuvá vált. Amit most átéltem, az nem egy újabb pszichikus utazás volt,

ebben biztos voltam. Molli annak idején azt mondta, hogy Jézus Krisztus bi-

zonyítani fog maga mellett. Végre tudtam, hogy mire gondolt. Eljött, hogy

bennem éljen. Tudtam, hogy elvette a bűneimet. Tudtam, hogy belülről új

emberré tett. Sohasem voltam ilyen valóságosan boldog. A megbánás köny-

nyei örömkönnyekké váltak. Először életemben tapasztaltam, milyen a való-

di békesség. Az a nyomorult, boldogtalan, szánalmas érzés elhagyott. Kö-

zösségben voltam Istennel, és tudtam ezt. Most már én is Isten gyermeke

voltam. Újjászülettem.

A kis gyülekezet elkezdett énekelni: „Amint vagyok, sok bűn alatt, de

mert hallom hívó szavad, s mert értem áldoztad magad, Bárány Jézus, jö-

vök". Térdemen maradtam, figyelve minden szóra, megteltem hálával Isten

felé az ő könyörületességéért, csodálkozva, hogy ez az ének mennyire kife-

jezi érzéseimet. Az ének írója bizonyára ugyanezt a bűntől való szabadulást

élte át. Abból a szóból, hogy „Bárány", azonnal megértettem, hogy Jézus

szelíd, kedves és szeretetteljes. Visszaemlékeztem arra, amit Molli mondott

Jézus szeretetéről. Ez a szeretet most elárasztotta a lelkemet.

Minden büszkeségem, hogy brahmin vagyok, eltűnt. Nagy alázatot köve-

telt, hogy én, magas kasztbeli hindu, letérdeljek arra a poros padlóra ezek

előtt a keresztyének előtt, de ez csak a kezdete volt annak, hogy belássam,

milyen kicsi vagyok én, és milyen nagy az én Istenem. Fölfedeztem, hogy az

alázat nem megerőltető és nem önmegvetés. Egyszerűen azt jelenti, hogy el-

ismerem azt az igazságot, hogy mindenben teljesen Teremtőmtől függök. Ez

az alapelv megnyitotta az ajtót egy teljesen új élet felé az Úr Jézusban.

100

Örömkönnyekkel és boldog mosollyal özönlött körém a kis közösség, me-

legen megrázták a kezem, és üdvözöltek Isten családjában. Soha azelőtt nem

tapasztaltam ilyen szeretetet és örömet más emberek részéről, sem ilyen

összetartozási érzést, még rokonok között sem. Képzeljétek el örömömet,

mikor Shanti kirobbanó örömmel odajött, hogy üdvözöljön! Valamivel az-

után jött csak, hogy mi megérkeztünk, és én nem is tudtam, hogy ott volt.

- Rabi - mondta melegen -, olyan boldog vagyok, hogy befogadtad Jé-

zust az életedbe! Ez a legjobb, amit csak tettél életedben! - Azelőtt is közeli

barátok voltunk, de most új viszony kezdődött közöttünk. Ő is Isten család-

jának tagja volt!

Úton hazafelé, az út kétoldalán benyomuló magas cukornádak a halvány

holdfényben csillámló leveleikkel, mintha csak táncoltak volna az óceán fe-

lől jövő szellőben. És a csillagok! Sohasem voltak ilyen fényesek! Mindig

szerettem a természetet, de most tízszer olyan szépnek látszott, mint bármi-

kor azelőtt. Valamikor imádtam az égitesteket, de most más fényben láttam

őket. Az az Isten készítette őket, akit épp most ismertem meg, és most uj-

jongtam a Teremtő hatalmát, művészi erejét és bölcsességét csodálva. Csak

őt akartam egyfolytában imádni, és elmondani neki, hogy milyen hálás va-

gyok magáért az életért. Most már nem kívántam, hogy bár meg sem szület-

tem volna. Örültem, hogy élek - méghozzá örökké! Mindhárman igen vidá-

man voltunk. Amíg gyalogoltunk, énekelgettük az aznap este tanult éneke-

ket, és megbeszéltük a keresztyén kifejezések és bibliai versek jelentését,

amelyek olyan újak voltak számomra.

Mikor végül hazaértünk Krishnával, az egész családot a nappaliban talál-

tuk összegyűlve - kivéve Deonarine bácsit és feleségét. Ránk vártak, nyilván

Shantitól hallották, hogy mi történt, aki már megérkezett a kocsival. Előtte

féltem, hogy meglátnak az összejövetelen, de minden félelmem eltűnt, mikor

Jézus a szívembe költözött. Ilyen jó hírt nem is tudtam megtartani magam-

ban. Azt akartam, hogy mindenki ismerje meg az én Uramat.

- Ma este megkértem Jézust, hogy költözzék az életembe! - kiáltottam vi-

dáman, ahogy az egyik csodálkozó arcról a másikra néztem. - Csodálatos!

El sem mondhatom, mi mindent jelent számomra máris. Tudom, hogy új

emberré teremtett.

- Nem akartam elhinni, Rabi, de most tőled hallom - mondta Revati néni

elcsukló hangon. - „Mit fog szólni ehhez anyád? Meg lesz döbbenve. - Hir-

telen kiment a szobából, de nem dühösen, mint vártam. Inkább megsértődve

és zavartan.

Mennyire sajnáltam, hogy Revati néninek nem magyarázhattam meg: új-

fajta szeretetet érzek iránta, és szeretném, ha megismerné azt a békét, amit

101

én megtaláltam. És Ma - ő vajon mit szól hozzá? Tekintetem rá siklott, és

meglepetésemre azt láttam, hogy sugárzik az örömtől.

- A legjobbat tetted, Rabi! - kiáltotta boldogan. - Én is követni akarom

Jézust!

Odarohantam Mához, és átöleltem. - Sajnálom, ahogyan bántam veled.

Bocsáss meg, kérlek! - Bólintott, mint aki szólni sem tud a meghatottságtól.

Shanti sem tudta visszatartani a titkát: - Én is Jézusnak adtam a szívem,

néhány nappal ezelőtt! - mondta nekünk, örömkönnyeket törölve ki a sze-

méből.

Sokáig ott maradtunk beszélgetve, megosztva egymással azt a szeretetet,

amelyet Jézusban éreztünk egymás iránt. Ma elmesélte nekem, hogy Shanti

hogyan lopódzott ki a házból a rouevai találkozóra néhány napja, és hogy

kapta el Revati néni, amint bemászott az egyik ablakon, mikor hazajött. De-

onarine bácsi jól elverte. Elmeséltem Mának a prédikációt, mire ő elmondta,

hogy a 23. zsoltár mindig a kedvence volt, és hogy sok más zsoltárt is elol-

vasott, mielőtt még Nana széttépte volna a Bibliáit. Végül aztán nagy nehe-

zen jóéjszakát kívántunk egymásnak.

Mielőtt lefeküdtem volna, megsemmisítettem titkos cigarettaraktáramat.

Minden cigarettaéhségem elmúlt. Másnap az első adandó alkalommal bocsá-

natot kértem Revati nénitől azért a módért, ahogyan gyakran bántam vele.

Nem tudta, hogy fogadja. Ez nem az a Rabi volt, akit annyi éven át ismert.

Láttam a bizonytalanságot a szemében, és sajnáltam őt. Olyan nyomorultnak

látszott! Nagyon jól ismertem a szívében lejátszódó harcot.

Deonarine bácsi az udvaron kocsiját fényezte - azt, amit annak idején

megáldottam -, mikor rátaláltam. Nem volt könnyű szembenézni vele, és ke-

reken megmondani, hogy keresztyén vagyok. Ezért odasétáltam hozzá, és ezt

mondtam: - Deonarine bácsi, befogadtam a Szent Szellemet az életembe.

Felegyenesedett, és megütközéssel vegyes kemény helytelenítéssel nézett

rám. - Apád nagy hindu volt, és anyád is nagy hindu - mondta szigorúan. -

Erősen helyteleníteni fogja a döntésedet, hogy keresztyén lettél. Jobban ten-

néd, ha még egyszer meggondolnád, mit csinálsz! Lehet, hogy igen komoly

hibát követsz el!

Tudom, mire gondolsz - válaszoltam -, de már gondosan számot vetettem

arról, mibe kerül ez nekem.

Krishna úgy tudott beszélni az anyjával, mint senki más közülünk, és

megtudta, hogy anyja már évek óta kiábrándult vallásos rítusaiból, de félt ki-

mutatni. Krishna megadta anyjának egy nagyvárosi gyülekezet címét, amely

elég messze volt ahhoz, hogy ismerősök ne vegyék észre. A következő va-

sárnap Revati néni, bár vonakodva, de elment oda egyedül. Mikor aznap ké-

102

ső este hazatért, mi, akik már keresztyénné lettünk, vártunk rá, erős hitben,

hogy imáink meghallgatásra találtak.

Megölelték egymást Mával, és csak sírtak és sírtak. Majd Revati néni fel-

egyenesedett, megtörölte szemét, és rám nézett. - Rabi! - Hosszan ölelget-

tük egymást, könnyek patakzottak az arcunkon, a köztünk levő harag és ke-

serűség mindörökre elmúlt.

A következő napon Krishnával együtt beléptünk az imaszobába, és hozzá-

fogtunk, hogy mindent kihordjunk az udvarra: a Siva lingamot és a többi fa-,

agyag-, és bronzbálványt, amelyeket azelőtt isteneknek hívtunk; a hindu

szent iratokat kötetszámra, betekerve szent kendőikbe, mindenfajta vallási

kelléket, amiket a szertartásokon használtunk. Amíg Revati néni maga is ke-

resztyén nem lett, úgy éreztem, hogy nem szabad ezt megtennem. De most

mindnyájan egyek voltunk abban az elhatározásban, hogy megszabadulunk

minden, a múlthoz kapcsoló köteléktől és a sötétség hatalmaitól, amelyek

olyan sokáig vakságban és szolgaságban tartottak bennünket. Mások is segí-

tettek, és együtt kihoztuk a hatalmas oltárt. Mikor az imaszoba teljesen ki-

ürült, tisztára söpörtük. Gondosan végigjártuk a házat, és összeszedtünk min-

den talizmánt, amulettet, fétist, vallásos képet és tárgyat, majd mindet az ud-

var végében levő szemétdombra hánytuk. Deonarine bácsit a felesége értesí-

tette minderről. S ő, mint egy büszke brahmin, döbbenten, megnémulva fi-

gyelte, hogy mit csinálunk. Mindenki más egyetértett. Összesen tizenhármán

nyitottuk meg szívünket Krisztusnak, és tudtuk, hogy bűneink meg vannak

bocsátva - tízen a mi házunkból és három másik unokatestvérem.

Örvendezve, hogy megszabadultunk mindazoktól a félelmektől, amelyek

egykor megkötöztek bennünket, Krishnával szétzúztuk a bálványszobrokat

és a képeket, Siváét is. Néhány nappal ezelőtt még csak gondolni sem mer-

tem volna erre, attól való félelmemben, hogy a Pusztító azonnal megöl.

Most Jézus hatalma megtörte a rémület borzalmas szorítását, amely olyan

sokáig hatalmában tartott. Senki nem mondta meg nekünk, hogy mit kell

tennünk. Az Úr nyitotta meg a szemünket. Tudtuk, hogy nincs kompro-

misszum, nem lehetséges a keresztyénség és a hinduizmus ötvözése, mert

ezek egymás teljes ellentétei. Az egyik a sötétség, a másik a világosság. Az

egyik a sokféle út vallása, amely mind ugyanahhoz a pusztuláshoz vezet, a

másik, ahogy Jézus mondta, a keskeny út az örök életre.

Amikor mindent felhalmoztunk a szemétdombra, meggyújtottuk az egé-

szet, és figyeltük, hogy a lángok hogyan emésztik el a múltunkat. A kicsiny

alakok, akiket egykor istenek gyanánt féltünk, hamarosan hamuvá váltak. A

gonosz erők nem tarthattak bennünket tovább félelemben. Örvendeztünk, és

hálát adtunk Isten Fiának, aki meghalt, hogy megszabadítson minket. Ahogy

103

énekeltünk, imádkoztunk és együtt imádtuk az igaz Istent, láthattuk sugároz-

ni az új örömet és szabadságot egymás arcán. Micsoda feledhetetlen nap!

Ahogy összekapartuk a parazsat, mivel látni akartuk, hogy múltunkat a

tűz teljesen elemésztette, eszembe jutott apám közel nyolc esztendővel eze-

lőtti hamvasztása. Friss örömünk ellenére, az emlékezés felelevenítette a vi-

gasztalhatatlan fájdalom jajongó kiáltásait, amikor apám testét felajánlották

ezeknek a hamis isteneknek, akik most üszökdarabokként feküdtek előttem.

Az azóta eltelt évekre gondoltam, és elhatározásomra, hogy olyan leszek,

mint apám. Akkor hihetetlennek tűnt volna, hogy egyszer majd nagy öröm-

mel teljesen megsemmisítek mindent, amiben egykor fanatikusán hittem.

Valóban, mindaz, amiért azelőtt éltem, elszállt a lángokkal - és én dicsőítet-

tem Istent!

Bizonyos értelemben ez az én hamvasztási szertartásom volt - annak a

személynek a vége, aki én egykor voltam... Egy guru halála. A szellemi újjá-

születésem óta eltelt néhány nap alatt kezdtem megérteni, hogy mit is jelent

az „újjászületés" - Krisztus értem való halála és feltámadása révén - a régi

személyiség (óember) halálát és az új ember feltámadását.

A régi Rabi Maharaj meghalt Krisztusban. És ebből a sírból egy új Rabi

támadt föl, akiben most Krisztus él.

Mennyire más a feltámadás csodája, mint a reinkarnáció! A palatábla tisz-

tára volt törölve, és én mohón vártam az új életre, amelyet Jézus Krisztus-

ban, az én Uramban kezdtem meg.

16.

ÚJ KEZDET

Micsoda átalakulás ment végbe a családunkban! A viták és a keserűség

helyett harmóniában és örömben éltünk. A változás, amit Jézus az életünkbe

hozott, olyan nagy volt, hogy naponkénti meglepetést okozott mindannyi-

unknak. Az a gyűlölet, ami köztem és nagynéném között izzott, mintha csak

rossz álom lett volna, amiből felébredtünk. Vallásunk, amelyet egykor olyan

nagy hévvel gyakoroltunk, valójában csak növelte köztünk az ellentétet -

egyszer egy családi púja során Revati néni egy sárgaréz loíát is hozzámvá-

gott tele szentelt vízzel. De Krisztus mindkettőnket megváltoztatott. Most

nagyon szerettük egymást. Megint mintha csak anyám lett volna, de új mó-

don, és fia, Krishna, akit ugyancsak gyűlöltem, közelebb került most hoz-

104

zám, mintha testvérem lett volna. Valóban, testvérek voltunk Krisztusban. A

múlt elszállt, olyan biztosan megsemmisült, mint azok a bálványok, amelyek

porrá égtek a szemétdombon.

Isten kegyelme okozta ezt a változást. Hinduként fogalmunk sem volt a

megbocsátásról. Mivel a karmában nincs megbocsátás, ezért nem is bocsát-

hattunk meg egymásnak. De mivel Isten megbocsátott nekünk Krisztus által,

most mi is megbocsáthattunk egymásnak. Megtanultuk, hogy Krisztus azt ta-

nította: ha valaki nem bocsát meg szívből másoknak, annak az Atya sem bo-

csát meg. De ő helyezte a megbocsátó szeretet szellemét a szívünkbe, hogy

soha többet ne tudjak haragot tartani senkivel szemben. Otthonunkban olyan

szavak hangzottak el, amelyeket azelőtt kimondani sem tudtunk volna, mint

például: sajnálom, vagy: bocsáss meg; ezért az öröm is növekedhetett a szí-

vünkben.

Csodák csodájára kezdtem örömet találni a ház körüli munkákban! Mi, ti-

zenévesek, mindannyian munkához láttunk: húzgáltuk a gyomokat, öntöztük

a növényeket, ápoltuk a virágágyásokat, összesöpörtük a leveleket. A szom-

szédok csodálkozva nézték, hogy az udvar új külsőt kapott. A változást min-

denkinek észre kellett vennie.

Volt egy másik változás is, ami nem volt kívülről látható, de ami annál

többet jelentett számunkra. A kísérteties léptek zaját, amelyekről úgy gon-

doltuk, hogy Nana szellemétől származnak, nem hallottuk többé. Megszűnt a

dübörgés a manzárdszobában és hálószobáink előtt éjszakánként. Az a külö-

nösen visszataszító szag, ami gyakran ezeket a jelenéseket kísérte, és amely-

nek soha nem találtuk a forrását, ugyancsak eltűnt, és soha nem tért vissza.

Láthatatlan erők többé nem mozdították el az edényeket a mosogatóból, az

asztalról vagy a szekrényből, hogy széttörjenek a padlón. Megértettük végül,

hogy mindezeknek a dolgoknak az oka nem Nana volt, ahogy azt feltételez-

tük, hanem olyan szellemi lények, akiket a Biblia „démonoknak" nevez -

angyalok, akik a Sátánnal együtt fellázadtak Isten ellen, és akik megpróbál-

ták megzavarni és félrevezetni az embereket, hogy csatlakozzanak lázadá-

sukhoz. Valójában ők adták az erőt minden halványnak és filozófiának,

amely tagadta, hogy Isten Teremtő és Úr. Most jöttem rá, hogy ezekkel a lé-

nyekkel találkoztam a jóga transzállapotaiban és a mély meditáció során: Si-

va vagy valamely más hindu istenség formájában jelentek meg.

Az Újszövetséget olvasva, kérdéseim: ki vagyok, miért létezem, milyen

sorsot szánt nekem Isten, mint mozaikdarabok kezdtek helyükre kerülni, és

rendezett válasz kezdett kialakulni sok kérdésemre. Térden állva könyörög-

tem Istenhez, hogy jelentse ki nekem az írás értelmét, majd minden verset

lassan elolvastam, megemésztve és bízva, hogy a Szent Szellem megadja a

megértést. Mindennap órákat töltöttem az imádsággal és Isten Igéjének olva-

105

sásával - órákat, amelyeket egykor a nap, a tehén, az oltáron levő tehetetlen

bálványok imádására fordítottam, vagy a jógára és a meditációra. Ezzel az

alapos módszerrel újra meg újra végigolvastam az Újszövetséget. Elolvastam

az Ószövetséget is, és felfedeztem, hogy a Biblia nem misztikus, zavaros és

ellentmondásos, „ősi bölcsességeket" és mítoszokat tartalmazó könyv olyan

kitalált istenekről, mint Ráma és Krisna, akik, ha léteztek is valaha, közönsé-

ges emberek voltak, akiknek csak tulajdonítják az istenséget. Ezzel ellentét-

ben a Biblia történeteit a világ nagy múzeumaiban szó szerint sok tonnányi

vitathatatlan bizonyíték hitelesíti, és valóságos emberekről szól, mint Ábra-

hám, Dániel, Péter és Pál, akik ismerték az Istent, és valóságos nemzetekről,

mint Izrael, Egyiptom, Görögország és Róma. Láttam, hogy Istennek, a Te-

remtőnek célja van minden emberrel. Ő a történelem Istene, aki mindig

munkálkodott az emberek életében és a nemzetek ügyeiben. A Biblia azt is

kinyilatkoztatta, hogy mit készül még tenni Isten annak érdekében, hogy a

történelem beteljesüljön - új fényben kezdtem látni a körülöttünk játszódó

eseményeket, különösen a Közel-Keleten fokozatosan beteljesedő prófétai

jövendöléseket. A család izgalmas órákat töltött együtt, amikor megbeszél-

tük egymással, amit Isten Igéjéből megtanultunk.

Ma egyszerű, gyermeki hittel olvasta a Bibliát. Ha ez az Istentől ihletett

szent könyv valamit ígért neki, Ma elhitte, és aszerint cselekedett. Ilyen egy-

szerű volt az egész. Jézus meggyógyította a betegeket, és Ma nem látott rá

okot, hogy miért ne gyógyíthatná meg őt is. - Olyan valóságos vagy szá-

momra, Uram! - mondta neki. - Régen megtetted ezeket a csodákat, és még

ma is élsz. Szeretnék újra járni. Köszönöm, Uram. - És biztos volt benne,

hogy Jézus meggyógyítja.

A csoda fokozatosan be is következett. Naponta láttunk valami javulást.

Megerősödött, először csak fölállt egy kicsit, majd bizonytalanul elindult a

bútorokba kapaszkodva. Néhány héten belül már járkált a konyhakertben,

segített a főzésben, és hamarosan ezután már fel és le tudott menni a kinti

lépcsőn, lement az udvarra, hogy közelebbről is megnézze a madarakat és a

virágokat, amelyeket mindig csak az ablakból csodált. - Áldott legyen az

Úr! - kiáltott fel újból és újból. - Amit a legjobb szakorvosok és a hindu

gyógyítók sok pénzért sem tudtak megtenni, azt Jézus, aki ma is él, megtette!

Gyógyulása előtt Ma nem tudott letérdelni. De térdkalácsai, amelyek,

mintha teljesen tönkrementek volna az évek során, csodálatos módon helyre-

álltak, és mostantól fogva naponta legalább öt órát töltött a térdein imádkoz-

va. Úgy látszik, hogy különleges közbenjáró szolgálata volt ez: imádkozott a

család többi tagjáért, szomszédainkért és rokonainkért, hogy megismerjék

Krisztust és közösségük legyen az élő Istennel. Már több mint 70 éves volt,

de Ma reggel 6 óra körül kelt, és 11-kor még mindig térden állva imádko-

106

zott, még a reggelire sem pazarolta az időt. Mikor végül kijött a szobájából,

ragyogott az arca, és mindenki tudta, hogy Jézussal volt együtt.

A szóbeszéd gyorsan elterjedt a városban és még messzebb is. Először ke-

vesen hitték el, hogy valóban keresztyének lettünk. Sokkal könnyebb lett

volna elhinniük, hogy mindannyian megőrültünk. A látogatók egymásnak

adták a kilincset, hogy személyesen ellenőrizzék, igaz-e, amit beszélnek. Né-

hányan hevesen vitatkoztak. Mások túlságosan meghökkenve szóhoz sem ju-

tottak, mikor saját szánkból hallották a történetet, majd döbbenten távoztak.

De a meglepetés és a döbbenet hamar gyűlöletbe és aktív ellenségeskedésbe

fordult. Azok, akik egykor meghajoltak előttem és tisztelettel szólítottak

meg, most csúfondárosan mosolyogtak, ha megláttak, és megalázó jelzőkkel

illettek. Fel voltak háborodva, hogy elpusztítottuk a bálványainkat. Próbáltuk

nekik valahogyan elmagyarázni, hogy ezek a hamis istenek nem képesek

megsegíteni minket, és beszéltünk nekik az igaz Istenről, aki emberként jött

el, hogy meghaljon a bűneinkért. Főleg a szomszédok és a rokonok utasítot-

ták el mereven Isten Krisztusban felajánlott bocsánatát. Pontosan megértet-

tem, hogy mit éreznek. Semmi nem győzheti meg őket, amíg az igazság nem

ér többet nekik, mint a hagyomány.

Molli kinyomozta, hogy van egy kis keresztyén közösség a mi városunk-

ban is, és rendszeresen összejönnek. A következő vasárnap nagy örömmel

indultam el ebbe a kis közösségbe. Egy cölöpökre emelt házban jöttek össze,

amelynek mennyezete olyan alacsony volt, hogy éppen csak menedéket

nyújtott a tűző nappal és a hirtelen esőkkel szemben.

- Gyertek gyorsan, és lássátok magát Jézus Krisztust! Nézzétek, épp itt

megy - kiáltotta egy szomszédasszony, mikor elhaladtam mellettük.

- Én nem vagyok Krisztus - feleltem mosolyogva -, de örülök, hogy kö-

vetője lehetek.

A kis gyülekezet csak néhány keresztyénből állt: egy-két alacsony kaszt-

ból származó kelet-indiai család és pár néger, akikkel hinduként nem vállal-

tam volna közösséget. De milyen meleg szeretettel üdvözöltek bennünket!

Milyen különösnek tűnt, és milyen csodálatosnak, hogy megölelem azokat,

akiket egykor megvetettem, sőt gyűlöltem. Most Krisztusnak, az én Uram-

nak a szeretetével szerettem, és testvéreimként öleltem meg őket. Már nem

kellett törődnöm a kasztok szerinti megkülönböztetéssel, amely a lényege

korábbi vallásomnak, és amelyet a hindu gondolkodásból nem lehet kitöröl-

ni. A lélekvándorlásból és a karmából logikusan következik, hogy a kaszto-

kon, mint lépcsőfokokon kell az embernek fokozatosan feljebb emelkednie,

míg el nem érkezik Istenhez. A meditációban keresett magasabb tudatállapo-

tok csak szellemi továbbfejlesztése a kasztrendszernek. Valamikor olyan is-

teninek tűnt számomra, de most nagy gonoszságnak láttam a kasztrendszert,

107

amely kegyetlen falakat emelt az emberek közé, egyes embereknek mitikus

felsőbbrendűséget biztosítva, másokat pedig megvetésre és elzártságra kár-

hoztatva.

♦ ♦ ♦

A karácsonyi szünetben meghívott apám testvére, Ramchand, hogy töltsék

egy kis időt a családjával, ahol azelőtt annyi vidám szünidőt töltöttem el.

Mihelyt megérkeztem, azonnal elkezdett győzködni.

- Nos Rabi, különös dolgot hallottam rólad. Nagyon jól ismered apád éle-

tét. Ő a legmagasabb hindu értékeknek élt. Anyád is igen szent asszony, ő is

a mi nagy vallásunknak szentelte magát. - (Azt képzelte, hogy én még min-

dig hindu vagyok?)

Ünnepélyesen bólintottam, értékelve irántam tanúsított figyelmét. Vajon

emlékszik-e még rá, mennyire felháborodtam, mikor rájöttem, hogy húst

eszik? Mióta keresztyén lettem, nagyon jót tett nekem új étrendem, ami most

már tojást és egy kevés húst is tartalmazott. Azelőtt beteges voltam a fehér-

jehiány következtében. Bácsikám számára azonban a húsevés vallása egyik

legfontosabb tételének megtagadását jelentette - ez a tétel a minden élő egy-

ségének tana volt, amely szentséget tulajdonít még a legalacsonyabb életfor-

máknak is. Állatot enni ugyanolyan, mint embert enni. Megrótt engem, hogy

elfordultam attól a vallástól, amelyet maga sem követett teljes mértékben.

- Tudod - folytatta -, hogy a hinduk több mérföldes körzeten belül fel-

néznek a családunkra. Mindenki tudja, milyen hűségesen követted étrendi

törvényeinket. Nem engedheted meg magadnak, hogy ilyen nagy hibát kö-

vess el, és elveszíts mindent, amiért olyan keményen munkálkodtál.

- De én abban hiszek, hogy Jézus az egyedüli igaz Isten, a Megváltó, aki

meghalt a bűneinkért. - Szelíden és tisztelettel beszéltem, nem szerettem

volna megbántani őt. Nagyon szerettem.

Ramchand bácsi tisztelettel levette a Bhagavad-gítáí polcáról, gondosan

kibugyolálta sáfrányszínű kendőjéből. - Hallgasd, mint mond Krisna a 4. fe-

jezetben: „Amikor az igazság megfogyatkozik... akkor én magam jövök el a

jó védelmére és a bűnösök elpusztítására, időről időre újra megszületek." -

Lassan olvasta a szavakat, és figyelte, hogyan reagálok.

- Nyilvánvaló, hogy Krisna egyszer Jézusként tért vissza - folytatta. -

Minden hindu, aki ismeri, úgy hiszi, hogy Jézus egy az istenek közül. Nem

kell keresztyénné lenned, hogy higgy abban: Jézus isten. Ez olyan emberek-

nek szükséges, akik keresztyénnek születtek - de te hindunak születtél! Bár-

mit is hiszel, ne változtasd meg a vallásod. Neked mindig hindunak kell ma-

radnod.

108

- Nos, ezzel nem tudok egyetérteni - válaszoltam határozottan, de udvari-

asan. - Jézus azt mondta, hogy ő az út, nem azt, hogy egyik út, és ezzel ki-

zárja Krisnát és az összes többit. És ő nem azért jött, hogy elpusztítsa a bű-

nösöket - ahogy Krisna mondta magáról - , hanem hogy megmentse őket.

És ezt senki más nem tehette volna. Jézus nem pusztán egy a sok isten kö-

zül. Ő az egyetlen igaz Isten, és nem csak azért jött a földre emberként,

hogy megmutassa nekünk, hogyan kell élnünk, hanem azért is, hogy meg-

haljon a bűneinkért. Krisna ezt sohasem tette meg. És Jézus fel is támadt,

ami soha nem történt meg Krisnával vagy Rámával vagy Sivával - ők tulaj-

donképpen soha nem is léteztek. Ezenfelül nem hiszek a lélekvándorlásban

sem, mert a Biblia azt mondja, hogy .elvégzett dolog, hogy az emberek egy-

szer meghaljanak, azután az ítélet.'

Nagynéném szomorúan hallgatott, alig tudta visszatartani a könnyeit.

Ramchand bácsi nagyon csalódottnak tűnt. Igazán komoly és kedves ember

volt. Nagyra becsültem őt. De nem lehetett rávenni arra, hogy figyelembe

vegye a tényeket és logikusan tekintsen a hinduizmusra, elismerve annak kö-

vetkezetlenségeit. Legfőképpen azt szerette volna elérni, hogy ne sértsem

meg azt a tradíciót, amelybe születtem. Az nem zavarta volna, ha isteneim

mellé odateszem Jézust, még az sem, ha ateista lettem volna, aki nem hisz

az istenekben - mindaddig, amíg hindunak nevezem magamat. De számom-

ra ez az igazság kérdése volt, nem a tradícióé. Körülbelül egy óra múlva

nyilvánvalóvá vált, hogy nincs értelme a további vitának. Mindketten úgy

gondoltuk, legjobb lesz, ha még aznap hazatérek.

Gosine sem tudta elfogadni, hogy keresztyén lettem. Ramchandhoz hason-

lóan ő is azt hitte, hogy Jézus csak egy isten a több millió közül, egy út,

amely végül Brahmanhoz fog vezetni. - Tudod mit mondok neked, Bhail -

mondta nekem többször is: - Minden út egy helyre vezet! - Próbáltam vitat-

kozni vele, megpróbáltam elmagyarázni, hogy az a hely, ahová én megyek,

nem azonos azzal, ahol ő van. Jézus azt mondta a zsidóknak, hogy higgye-

nek benne, különben „a ti bűneitekben fogtok meghalni: ahová én megyek,

ti nem jöhettek oda." De ez sem használt. Gosine nem volt hajlandó megvál-

toztatni hitét, bármilyen tényeket tártam is fel előtte. Nem tudtunk beszélget-

ni egymással, ami nagyon elszomorítóit.

Természetesen az is elkerülhetetlen volt, hogy kedves, régi barátunk,

Jankhi Prasad Sharma Maharaj pandit is megjelenjék, hogy személyesen el-

lenőrizze a szóbeszéd alapját, és megpróbáljon bennünket rábeszélni arra,

hogy hagyjunk föl ezzel a keresztyénségnek nevezett őrültséggel. Mihelyt

belépett, Baba körülnézett, és szomorúan megállapította, hogy a hindu isten-

ségek panteonja, amely éveken át ott függött falainkon, eltűnt. Kényelmesen

109

elhelyezkedett a karosszékben, amelyet felajánlottunk számára, mély léleg-

zetet vett, és hosszút sóhajtott.

- Nem tudom megérteni - kezdte szomorúan -, miért hazudoznak rólatok

az emberek? Azt mondták, hogy most már mindnyájan keresztyének vagy-

tok. - Könnyek szöktek Baba szemébe. - Nem hiszem el! -jelentette ki he-

vesen. - Mondjátok meg, miért mondanak ilyesmiket az emberek? - Mély

aggodalom ült ki az arcára ennek a kegyes Öregembernek, akit mindannyian

annyira szerettünk.

- De ez igaz, Baba! - mondta Revati néni hindiül.

Hozzám fordult, végtelen szomorúsággal a szemében. - Apád mit gondol-

na? És te, Rabindranath Ji ... nem hiszem el! Ki bántott meg? Tudom, hogy

néha a panditok nem mind becsületesek. Mondd el nekem, mi a baj?

Senki nem bántott meg minket, Baba - válaszoltam gyorsan. - Fölfedez-

tük, hogy Jézus az igazság, és ő megbocsátott nekünk, igazi békességet

adott. Téged is szeret, és meghalt a bűneidért. Te is üdvösséget találhatsz

benne.

Tanácstalanul nézett, mintha a megbocsátás olyan fogalom lenne, amelyet

nem képes megérteni, mint ahogy én sem voltam képes rá. Zavartnak tűnt,

mint aki nem tudja, mit is mondjon. Kumarra nézve rémülten megkérdezte:

- Hát te is?

Kumar nemrég érkezett meg váratlanul Angliából, de legjobban azzal le-

pett meg bennünket, hogy bejelentette: keresztyén lett.

- Baba - mondta Kumar tiszteletteljesen -, nagyon jól tudod, hogy mikor

három évvel ezelőtt elhagytam Trinidadot, reménytelen alkoholista voltam.

A hindu istenek semmit sem tudtak tenni értem. A karma szerint csak még

mélyebbre süllyedtem volna következő életemben. Azt is jól tudod, hogy

sok pandit ugyanebben a helyzetben van, és vallásuk gyakorlása nem segít

rajtuk. Reméltem, hogy Londonban mindent újra kezdhetek. Képzelheted

hogy megijedtem, mikor egy korábbi trinidadi ivócimborám eljött megláto-

gatni. Mihelyt azonban megpillantottam, láttam rajta, hogy más ember lett.

Elmondta nekem, hogy keresztyén. ,Krisztus megszabadított az alkoholtól' -

mondta. Ez túl szépnek hangzott ahhoz, hogy igaz legyen. Amellett semmi

kedvem nem volt a vallásához. ,Te mindig is keresztyén voltál' - emlékez-

tettem. De elmagyarázta nekem, hogy sok ember nevezi magát keresztyén-

nek, csak mert valamilyen egyházhoz tartozik, de sohasem találkoztak Krisz-

tussal, és a valóságban nem az Ő követői.

- Nos - folytatta Kumar bácsi -, nos, jobban féltem a keresztyénségétől,

mint az iszákosságától, és udvarias is akartam lenni: fölajánlottam, hogy

megmutatom neki Londont. Mivel Trinidad egyik legjobb szónoka volt, elő-

ször elvittem a Hyde Parkba, oda, ahol mindenféle szónokok szoktak fellép-

110

ni. Egyik csoporttól a másikig mentünk és hallgattuk, mit mondanak, mikor

végül odaértünk egy fiatalemberhez, aki Krisztusról beszélt. Valami azt súg-

ta nekem, hogy igazat mond. Tudtam, de nem akartam meghallgatni. Vissza-

mentem a lakásomba, de nem tudtam elfeledni azokat a dolgokat, amiket

barátom és ez a fiatalember mondtak. Térdre estem a hálószobámban, és

kértem Krisztust, hogy bocsássa meg bűneimet, és költözzék be szívembe

mint Uram és Üdvözítőm. Örömmel mondhatom neked, Baba, hogy Jézus

tökéletes békességet adott nekem, és új emberré tett. Emlékszel, hogy annak

idején hogy panaszkodott neked. Ma az iszákoságomra és hogy tékozoltam

el dollárezreket whiskyre? Most egyáltalán nem kívánom az alkoholt.

Baba hitetlenül, nagy szemeket meresztve csodálkozott rá megváltozott

barátjára. Látván, hogy nem szól, Revati néni előrehajolt, és nagy őszinte-

séggel nézett az öregember szemébe:

- Baba, hadd mondjam el neked, hogy mi történt velem. Imaszobámban

voltam, és pujámat végeztem, mikor hirtelen egy hang szólt hozzám, és azt

mondta, hogy az istenek, amiket imádok, hamisak. Majd a hang ezt mondta:

„Én vagyok az út, az igazság és az élet: senki nem mehet az Atyához, csak

általam." Tudtam, hogy Jézus szól hozzám. Néhány nappal később átadtam

neki az életem, és új emberré tett. A múltnak vége, bűneim meg vannak bo-

csátva, és tudom, hogy örökre a mennyben leszek. Hallgasd, mit mondott Jé-

zus: „Mert úgy szerette Isten e világot, hogy az ő egyszülött Fiát adta, hogy

valaki hisz őbenne, el ne vesszen, hanem örök élete legyen." Ez az üdvösség

minden kaszté és minden nemzet gyermekeié. A tiéd is. Isten neked is meg-

bocsát, és örök életet ad, ha befogadod Krisztust a szívedbe és csak őbenne

bízol.

Baba még mindig túl aléltnak tűnt ahhoz, hogy megszólaljon. Nézett egyi-

künkről a másikunkra, és tudta, hogy elvesztette leghűbb tanítványait. Na-

gyon lassan fölállt, arcán keserű csalódottság tükröződött. Nagyon udvarias

és kedves maradt, barátunk akart maradni, de látszott rajta, hogy viharos ér-

zelmeket próbál meg elfojtani magában. Nagy szomorúság volt a szívünk-

ben, mikor elbúcsúztunk tőle. Soha többet nem láttam Babát.

Azok az emberek, akik leginkább kérkedtek azzal, hogy milyen széles lá-

tókörűek a hinduk, és akik azt állították, hogy a hinduizmus minden vallást

befogad, most azok ítéltek el minket a legelkeseredettebben azért, hogy

Krisztus követői lettünk. És minél többet hallgattuk azokat, akik megpróbál-

tak minket rábeszélni arra, hogy visszatérjünk atyáink vallásához, annál tisz-

tábban láttuk, hogy a valláshoz való hűség ritkán alapszik az igazság keresé-

sén, általában inkább érzelmi vonzódás egy kulturális tradícióhoz. Sok hindu

idézi a szanszkrit mantrákat egész életében, anélkül hogy értené őket. A leg-

több hindu, aki meggyőzni jött bennünket, nem tudta megindokolni, hogy

111

miért hindu, a születésén kívül, és majdnem semmi fogalmuk nem volt val-

lásuk legalapvetőbb elemeiről sem. A bűnünk az volt, hogy elhagytuk őseink

hitét - és ez értelmetlenné tett minden vitát az igazságról.

Különös módon sok muzulmán is megbántva érezte magát, bár nem az ő

vallásukat hagytuk el. Egy muzulmán barátom mérgesen rámkiáltott: - Hal-

lom, hogy annak a hitvány Jézusnak a követője lettél! - Pedig a Korán kije-

lenti, hogy Jézus tiszta és bűntelen életet élt.

Először nehéz volt megértenünk azt az ellenünk irányuló dühöt és gyűlö-

letet, amit Jézus neve keltett azoknak a szívében, akik azelőtt legjobb baráta-

ink voltak. Később azt olvastuk az evangéliumokban, hogy Jézus megmond-

ta: követőit minden ember gyűlölni fogja az Ő nevéért. Mégis nehéz volt

megérteni, miért kellene bárkinek is gyűlölnie Jézust, miért akarták keresztre

feszíteni Őt. Ő nem tett mást, mint jót. De kijentette, hogy ő az egyetlen út

Istenhez, és hamarosan rájöttünk, hogy ez bőszítette föl az embereket, mert

ez azt jelentette, hogy fel kell adniuk vallásos szertartásaikat és áldozataikat,

hisz egyedül az Ő halálát kellett volna elfogadniuk bűneik engesztelő áldo-

zataként. Jézussal szembeni gyűlöletük most ellenünk, tanítványai ellen for-

dult.

♦ ♦ ♦

- Ti vagytok a hindu közösség szégyene és gyalázata! Képmutatók! Áru-

lók! - Erre a hangra felugrottam, és kiszaladtam az utca felőli verandára,

hogy megnézzem, ki az. Krisna és Shanti már ott voltak. Nagy, amerikai au-

tó parkolt az úton a házunk közelében. Tetején erős hangszóró, és a sofőr

mögötti ülésen egy ember mikrofonnal. Felismertük őt: az egyik leggazda-

gabb ember Trinidadon, brahmin és hindu vezető.

- Hátat fordítottatok őseitek isteneinek és vallásának! Ez a leggonoszabb,

amit egy hindu tehet! Feladtátok a világ legnagyszerűbb dharmáját, a Sana-

tan Dharmát! Ezért fizetni fogtok! - Nyilván jól előkészítette a beszédét, és

tovább is olvasta még perceken keresztül, láthatóan nekibátorodva attól,

hogy szomszédaink az utcán a hallgatására gyülekeztek. Majd felbőgő mo-

torral elhajtott északi irányban.

Ez aztán már túl sok volt Deonarine bácsinak és feleségének. Az asszony

sohasem volt valami jó viszonyban a család legtöbb tagjával, még a nagy

változás előtt sem. Most pedig, miután mindannyian keresztyénekké lettünk,

elviselhetetlennek találták, hogy egy fedél alatt lakjanak velünk. Elköltöztek.

♦ ♦ ♦

112

Körülményes lett volna ilyen messziről mindennap busszal mennem az is-

kolába. Kumar segítségével találtam egy családot, akiknél lakhattam, a

Queen's Royal College közelében. A család hindu volt. Közelsége jó, de a

lakás nagyon zsúfolt volt. Két kis hálószoba volt, és tízen laktunk a házban.

A legidősebb fiú, aki a középiskolába járt, velem aludt az emeleten a nappa-

liban. Nyomasztó volt számomra ismét bálványokkal és hindu istenségekkel

körülvéve élni. Ezek a régi barátaink még nem hallották, hogy keresztyén

lettem. De amikor nap nap után elmaradtam a családi pújáról, meg kellett

magyaráznom.

- Keresztyén lettem - mondtam egyik este.

A család hitetlenkedve meredt rám. Az apa nevetni kezdett: azt hitte,

hogy viccelek. De mikor rájött, hogy komolyan beszélek, haragra gyulladt. -

Úgy érted, hogy elhagytad a világ legnagyobb vallását és keresztyén lettél?

- mondta gúnyos modorban. - Miért tetted?

- Kerestem az igazságot, és úgy találtam, hogy Jézus Krisztus az igazság.

Ő az egyetlen igaz Isten, aki meghalt a bűneinkért.

Buzgón nekifogtak, hogy visszatérítsenek. De kedvük lelohadt, mikor rá-

jöttek, hogy komolyan gondolom választásomat. Elítéltek azért, hogy hűtlen-

né váltam őseim vallásához, közben pedig currys borjúhúst árultak üzletük-

ben a ház előtt, ami nyilvánvaló megsértése a hinduizmusnak. Ezt azonban

szó nélkül hagytam. Az apa majdnem minden este részegen jött haza a mun-

kából. Jézus nevét gyalázó átkozódásai ellenem irányultak, és nem volt sza-

bad rájuk válaszolnom. Mikor azonban józan volt, elég jólnevelten viselke-

dett, és - a keresztyéngyűlölet ellenére - a család többi tagja is sokféle mó-

don próbált vendégszerető és kedves lenni.

Az emberi ellenségeskedésnél rosszabb volt azonban, hogy a démonok

irányából fokozódó nyomást éreztem, és ők egyáltalán nem hajlottak a ked-

vességre. Abban a házban félelmetes külsejű bálványokkal voltam körülvé-

ve. Ismertem a kihívóan bámészkodó maszkok mögötti valóságos erőket, és

elgondolkoztam azon, vajon jó volt-e beleegyeznem, hogy egy ilyen otthon-

ban lakjam. Akkoriban nem látszott más megoldás.

Az élet ismét nagyon nehézzé vált az iskolában. Mire végre elnyertem

osztálytársaim megbecsülését mint hindu vezető, most a Jézussal kapcsolatos

viccek céltáblájává váltam. Még azok a fiúk is bántottak, akikről azt gondol-

tam, hogy keresztyének. Az egész olyan elviselhetetlenné vált, hogy egy éj-

szaka, a démonok nyomasztó jelenlétét érezve, feküdtem a nappali padlóján

és nem bírtam elaludni. - Uram - sírtam csendesen -, miért olyan nehéz a

követődnek lenni? Szeretlek téged, és békességed a szívemben van, de majd-

nem elviselhetetlen számomra az élet az iskolában és itt, ebben a házban.

Mindig így lesz ez? - Végül elnyomott a bánat és elaludtam.

113

Körülbelül hajnali kettőkor valami felébresztett. Ahogy kinyitottam a sze-

memet, mintha egy nagy ragyogás vett volna körül és Isten békessége betöl-

tötte a szívemet. Sokáig ültem ott, mert meg akartam bizonyosodni róla,

hogy ébren vagyok. Efelől nem volt kétség. Majdnem felkiáltottam örömöm-

ben: - Halleluja! - Hosszú ideig feküdtem kezemmel a fejem alatt, hittel fel-

tekintve a mennybe, és örvendezve az Úrban.

Ez a megtapasztalás új bátorságot adott. Új biztosítékot kaptam, hogy

Krisztus velem van, vezet, irányít és törődik velem. Természetesen, ezt aze-

lőtt is hittem, és bíztam benne, de most még mélyebb volt a bizalmam, és a

legnehezebb körülmények sem ingathatták meg. Ez a bizonyosság azóta sem

hagyott el, és soha nem is fog elhagyni.

Elképzelhető, mekkora volt az örömöm, mikor egyik nap megláttam az is-

kola hirdetőtábláján, hogy egy „Ifjúság Krisztusért" nevű összejövetelt hir-

detnek. Ez volt a legnagyobb klub az iskolában, mégsem hallottam róla so-

ha, és azt képzeltem, hogy én vagyok az egyetlen igazi keresztyén a Queen's

Royal College-ban. Melegen üdvözöltek az első összejövetelen, amelyen

megjelentem, és hamarosan sok keresztyén barátom lett. Legszorosabb barát-

ságba Brendan Bainnel, egy jól ismert krikettbíró fiával kerültem. Ő is csak

nemrég lett keresztyén. Együtt imádkozva és olvasva a Bibliát bátorítottuk

egymást, hogy éljünk Krisztusért, és beszéljünk róla másoknak. Most már

rendszeresen részt vettem abban, hogy híveket szerezzünk Krisztusnak, saját

bizonyságtételem és az Ifjúság Krisztusért hetenkénti találkozói révén, ahol

hívtak, hogy vegyek részt a szolgálatban. Nem volt azonban könnyű meg-

győzni ezeket a „született" keresztyéneket arról, hogy újonnan kell születniük.

Hogy elkerüljem az összeütközéseket a hindu családdal, az igazgatótól en-

gedélyt kaptam arra, hogy az iskolában késő estig használhassak egy szobát

a tanulásra. Az idő nagy részét a Biblia tanulmányozására és imára szántam,

és gyakran csak akkor mentem haza, mikor ott már mindenki lefeküdt. Mi-

kor körülbelül egy évvel később a házat egy építkezés miatt lebontották, ki

kellett költöznöm. Új otthonom sokkal megfelelőbb volt, bár távolabb volt

az iskolától. Brendan azonban megengedte, hogy a biciklijén járhassak isko-

lába, és új háziasszonyom egy csodálatos keresztyén asszony volt, aki báto-

rított a hitben.

Kisfiúként kíváncsiságból sokszor szétszedtem és összeraktam az órámat.

Most hasznát vettem ennek az ismeretnek, és javítgattam barátaim óráit.

Szerszámom egy borotvapenge, egy kis bicska és egy gombostű volt. Bren-

dan biciklijén bementem minden péntek este Port of Spain belvárosába al-

katrészeket venni. Hírem hamarosan elterjedt. Diákok és tanárok adták ne-

kem óráikat javításra, így eleget kerestem ahhoz, hogy legyen egy kis zseb-

pénzem, és hogy részben kifizethessem a szobámat és ellátásomat.

114

A hétvégeken haza tudtam menni Lutchman Singh Junctionba, ahol egy

kis gyülekezetben vasárnapi iskolát tartottam. Krishna most egy állami elemi

iskolában tanított San Fernandóban. Ő és Shanti is hazajöhettek hétvégén,

így volt időnk rá, hogy együtt tanulmányozzuk Isten Igéjét, és elmeséljük

egymásnak, mit végzett az Úr az életünkben. Ma nagy ösztönzést jelentett

számunkra, különösen imaéletével. Nagyon szerettük egymást. Minden hét-

végén szánt időt arra, hogy együtt imádkozzék velem, és kérte az Urat, hogy

mutassa meg, mi a szándéka velem az iskola befejezése után.

Kialakult bennem az a vágy, hogy orvos legyek. Vonzott a lehetőség arra,

hogy segítsek a rászoruló embereken, és egyben Krisztust is megismertethes-

sem pácienseimmel. Talán még Angliába is mehetnék tanulni!

17.

VISZONTLÁTÁS ÉS BÚCSÚ

- Rabi! Anyád hazajön!

Revati néni a verandaajtóban állt, és a napi postát nézte át. Ma hitetlen-

kedve nézett rá, izgatottan a váratlan hírtől, amely szinte hihetetlennek tűnt.

Igaz lenne - 11 év után?

- Londonból írt - mondta nagynéném, ahogy továbbjutott a levél böngé-

szésében. - Felszállt egy Trinidad felé tartó hajóra. Hűha! Éppen ma érke-

zik!

Lari éppen otthon volt egy rövid látogatásra az Egyesült Államokból, ahol

a doktorátusán dolgozott. Mikor meghallotta izgatott hangunkat, odarohant.

- Mikor köt ki a hajó? - kérdezte.

- Már itt is kell lennie!- kiáltotta nagynéném. - Jó lesz, ha sietünk!

Vad rohanás az autóval... A hajó már kikötött, mire megérkeztünk, és

minden utas elhagyta a hajót. Anyámat sehol nem láttuk. - Biztosan fogott

már egy taxit! - vonta le végül a következtetést Lari. - Gyertek, siessünk

haza! - így vissza is mentünk, ha lehet még gyorsabban.

Ahogy felsiettünk a lépcsőkön és berobbantunk a nappaliba, ott volt

anyám, akit ném láttam hétéves korom óta. Az ebédlőasztal mellett Mával

beszélgetett, és egy kicsit zavart volt: meglepte, hogy anyja még mindig

olyan fiatalos és jár, bár leveleinkben beszámoltunk neki, hogy az Úr ho-

gyan gyógyította meg.

115

Anyám, amint meglátta Larit, felismerte: megölelték egymást. Majd Reva-

ti néni következett. Az ajtóban álltam, figyeltem a megindító jelenetet, és

sajnáltam anyámat. Már bizonyára végigment a házon. Az imaszoba üres

volt. Eltűntek a bálványok és az istenek képei a falakról. Nyilván megrázó

élmény volt ez számára. Talán félt is a szemünkbe nézni, hisz az egész ház

keresztyén, miközben ő még mindig buzgó hindu. Az ő otthona volt ez, és

az ő családja, mégis idegenek voltunk számára.

Rámnézett, de semmi felismerés nem csillant a szemében. Végül megkér-

dezte: - De hol van Rabi?

Senki nem szólt, én is csöndben maradtam. - Ez kicsoda? - kérdezte, rám

mutatva. Még mindig senki nem válaszolt, azt várva, hogy felismer-e.

A feszültség elviselhetetlenné vált. Revati néni megszólalt: - Ez Rabi!

Mindenki felém fordult. Most már nem tudtam visszatartani magamat.

Odaszaladtam hozzá, és megcsókoltam. Megölelt, de hiányzott belőle a me-

legség és érzelem, amit 11 év után vártam. Mintha csak először találkoztunk

volna.

- Milyen nagyra nőttél, Rabi! Meg nem ismertelek volna! - Szerettem, de

valóságos szakadékot éreztem közöttünk.

- Sajnos, éppen elkerültünk - mondta Revati néni bocsánatkérőleg. -

Mennyi ideje vagy itt?

- Nem több, mint 15 perce. Ne is törődjetek vele.

- Annyira sajnálom! - mondta nénikém. - Ilyen távolról jössz, ennyi év

után, és senki nem vár rád a kikötőben!

- Ó, tudom, hogy a posta mennyire nem megbízható! - válaszolt anyám,

fegyelmezetten próbálva elrejteni csalódottságát. Mindannyian tudtuk, hogy

a szomorúságot a szemében valami fontosabb dolog okozza, nem az, hogy

nem várták a hajónál.

Végre, 11 év után, itt volt a találkozás, amelyről úgy gondoltam, hogy ta-

lán sohasem jön létre. Olyan sok mindenről beszélhettünk volna! De volt

közte és mindannyiunk között egy gát, amelynek létét nem tagadhattuk. Ő

tele volt Baba Muktananda dicséretével, a guruéval, akinek a templomában

élt annyi ideig. Most már képzett jóga-tanító lévén, a testkontroll és a keleti

meditáció előnyeiről akart beszélni, amelyről mi már tudtuk, hogy a gonosz

szellemek uralma előtt nyitja meg a lelket, de hogy mondhattuk volna meg

ezt neki? Olyan sok minden volt, amit nyilván meg akart velem beszélni a

hinduizmussal kapcsolatban, de tudta, hogy már nincs köztünk egyetértés, és

mindketten el akartuk kerülni a vitatkozást.

Filozófiai szempontból sok ember számára igaznak látszik az az állítás,

hogy a hinduizmus minden vallást elfogad, és hogy mindenki ugyanoda

megy, csak különböző utakon. Azok, akik a kölcsönös megértést és minden

116

vallás szinkretizmusát ajánlják, nem veszik észre, hogy komoly különbségek

léteznek, amelyek befolyásolják az emberek életét. Ilyen alapvető különbsé-

geket nem lehet ökumenikus egyetértéssel elmosni. Anyám elkötelezettje

volt a hindu filozófiának, hogy csak egy Valóság van - Brahman -, és hogy

a karma törvénye jövőbeli fizetséget követel a múltbeli bűnökért. Mi többiek

meg voltunk arról győződve, hogy a jó és a rossz eltérő fogalmak, és hogy a

Teremtő nem azonos teremtésével. Megismertük a Jézus által hozott bocsá-

natot, és már nem hittünk a lélekvándorlásban. Ilyen ellentétes gondolatok

mellett nem maradt közös alap. Nem lehet kompromisszum anélkül, hogy

meg ne tagadnánk a szavak és a fogalmak minden értelmét.

Tudtam, milyen nehéz anyámnak szembenézni azzal a ténnyel, hogy mi

nem vagyunk többé hinduk. Üresnek és bizonytalannak tűnt a jelenlétünk-

ben. Minden megváltozott, kivéve őt magát; ő még mindig ragaszkodott a

mitológiához és a régi hagyományokhoz. Három nap múlva elment Port of

Spainbe, hogy elfoglalja a legnagyobb trinidadi templom legmagasabb pozí-

cióját, amelyet még azelőtt felajánlottak neki, mielőtt elhagyta Indiát. Mind-

nyájunkat bántott, hogy elmegy, különösen is, hogy ilyen hamar, de a köz-

tünk levő gát nagyon valóságos volt.

- Gyere velem, lakjál velem a templomban! - unszolt, mikor elment. -

Mihelyt visszamégy az iskolába, gyere, és látogass meg! Szép lakosztályom

lesz, amelyet megoszthatnánk, és nincs messze a Queen's Royal College-tói

sem!

Nem lehetett volna rábeszélni, hogy ilyen helyen éljek, még ha kedves

édesanyám mellett lakhattam volna is, de nem tudtam, hogyan mondjam

meg neki. Még meglátogatni is féltem a templomban. A legcsekélyebb két-

ségem sem volt afelől, hogy ezek a bálványok csak démoni lények maszkjai,

akik imádóikat a szellemi sötétség rabságában tartják. Milyen jól emlékszem

az első látogatásra! Valaki megmutatta nekem az utat anyám lakosztálya

felé. Mikor beléptem az ajtón, anyám lótuszülésben ült, összekulcsolt kézzel

egy magas tükör előtt, és imádta az Ént. Szívem is összetört a látványra. 01-

tárja fölött ott volt gurujának, Muktanandának egy nagy portréja, akit imá-

dott, és akiről naphosszat meditált.

Lelkesen üdvözölt. - Nagyon örülök, hogy el tudtál jönni, Rabi! Hadd ve-

zesselek körül. - Bevitt a mellette levő szobába, és ezt mondta: - Nézd! Ezt

neked rendeztem be! Mikor tudsz beköltözni?

- Hát - haboztam -, ez jóval messzebb van az iskolától...

- Mindössze öt perccel messzebbre. - Mély csalódottság tükröződött a

szemében.

- Hadd gondolkodjam rajta. - Ez tulajdonképpen eszem ágában sem volt,

de nem bírtam megmondani neki.

117

Minden alkalommal, mikor elmentem meglátogatni, megismétlődött a rá-

beszélés. Nem tudtam másképp, mint ködös és halogató módon válaszolni.

Az egyenes visszautasítás kegyetlennek tűnt. Milyen borzalmasan nehéz le-

hetett ez az ő számára! Mennyire szerette volna, hogy belőlem nagy hindu

vezető váljék! Ehelyett csalódást okoztam neki. Egyre több hindu tisztelte őt

egész Trinidadon, és tudtam, hogy ahogy előadásokat tartva körülutazott, a

hindu vezetők érdeklődtek rólam is. Nyilvánvalóan szégyent és gyalázatot hoz-

tam rá.

Az én szomorúságom őmiatta azonban mélyebb természetű volt, mint az ő

fájdalma. Féltettem örök életét. Annyira odaszánta magát a hamis isteneknek

- de Isten, aki az ő kegyelméből elért engem, nyilvánvalóan kijelenthetné

magát anyámnak is. Naponta imádkoztam szabadulásáért. Mennyivel nehe-

zebb lenne ez számára, mint mások számára! Egyedül a büszkeség vakíthat-

ta el ennyire. Rendkívül nehéz lenne feladnia népszerűségét kiváltva ezzel a

hindu közösség gyűlöletét és megvetését. Csak egyszer próbáltam meggyőz-

ni, Jézus állítására hivatkozva, hogy Jézus „az út, az igazság és az élet".

Természetesen elhiszem ezt! - válaszolta anyám. - Jézus úgy értette, hogy

mi vagyunk mindannyian az út. A Védák ugyanezt tanítják: minden személy

dharmája különböző, és mindenkinek saját magában kell megtalálnia a saját

igazságát.

- De mama! Jézus úgy értette, hogy ő az egyetlen út!

Miután ezt nagyon röviden megvitattuk, mindketten beláttuk, hogy semmi

haszonnal nem jár egyikünk számára sem, ha vallási dolgokról vitatkozunk,

és témát váltottunk. Megjegyzéseiből tudtam, hogy nincs megelégedve ön-

magával, és tovább imádkoztam érte, hogy figyelembe vegye ezt a belső éh-

séget és keresse az Urat.

- Néhány percen belül megyek a tévéstúdióba - üdvözölt anyám egy dél-

után, mikor beugrottam, hogy meglátogassam őt. - Annyira örülök, hogy itt

vagy. Gyere velem, kérlek!

Nem akartam elmenni, tudván, hogy meg kell hallgatnom egyik előadását

a hinduizmusról, és elvárja, hogy utána mondjam el a véleményem róla, ami

csak vitához vezetne. De nem volt más választásom.

A televízióban figyeltem, ahogy anyám a kamera elé ült, és meggyőzően

beszélt a jóga és a meditáció értékeiről, mint amelyek lelki békét adnak.

Biztos voltam benne, hogy nem érte el azt a békét, amiről beszélt. Tudtam

saját tapasztalatomból, hogy megpróbáltam erőltetni a békességet, magamra

erőltetni, hogy békében erezzem magam, de sehogy sem sikerült. A béke

csak a Teremtővel való helyes kapcsolatból jön, olyan kapcsolatból, amivel

anyám még nem rendelkezett.

A műsor után lelkesen kérdezte: - Mit szólsz hozzá, Rabi?

118

Milyen büszke lettem volna anyámra, ha még mindig hindu lettem volna!

De most vallásos lelkesedése és eredményei csak fokozták szomorúságomat.

- Jó előadó vagy, mama - mondtam habozva, keresgélve a szavakat. - Jó

hangod van, és jó a televíziós képed is.

A szeméből kiolvasható csalódottságból tudtam, hogy ennél többet várt. A

vita elkerülése nem elég. Vajon lemond-e valaha is arról a reményéről, hogy

visszatérek a hinduizmushoz?

Miután elvégeztem az iskolát, egyre többször hívtak meg, hogy különböző

gyülekezetekben szolgáljak szerte az országban. Krishnával gyakran énekel-

tünk, bizonyságot tettünk és prédikáltunk. Élveztünk minden percet, de

kezdtem érezni, hogy Isten messze akar vinni Trinidadról. Sok időt töltöttem

imádsággal és Isten akaratának keresésével, és egyre nőtt a meggyőződésem,

amit Ma és Revati néni is osztott, hogy Isten Angliába vezet. Sokat gondol-

kodtam azon, hogy orvosi egyetemre megyek. Orvosként szolgálhatnám az

emberiséget, és pácienseimnek beszélhetnék Krisztusról.

- Leveled van Kumar bácsikádtól - mondta egy nap Revati néni, mikor

átfutotta a postát. Kumar bácsikám néhány hónappal azelőtt tért vissza Lon-

donba, hogy anyám megérkezett Trinidadra.

- Arra bíztat, hogy menjek Londonba, és azt mondja, hogy nála lakhat-

nék! - kiáltottam izgatottan, ahogy olvastam. Nem sokkal előtte négy napot

töltöttem imával és böjttel, Isten akaratát keresve. Ez most megerősítésnek

tűnt, hogy valóban Londonba vezet, bár nem volt az útra pénzem. Ha ez Is-

ten akarata, ő biztosítani fogja az anyagi fedezetet is.

1967 február elején hallottam egy hajóról, az S. S. Antilles-ről, egy nagy

francia utasszállítóról, amely a hónap tizennegyedikén megy Londonba. Szí-

vem mélyén biztos voltam benne, hogy rajta leszek azon a hajón, de napok

múltak anélkül, hogy bármi további megerősítést kaptam volna a pénzre vo-

natkozóan. Ennek ellenére tizenkettedikén reggel, mikor már nem tudtam to-

vább várni, elmentem Port of Spainbe az útlevelemért. Utána azonnal a brit

kirendeltségre mentem vízumért.

- Nem tudunk Önnek vízumot kiállítani - mondták -, amíg nem bizo-

nyítja, hogy legalább 1500 dollárt visz magával.

Nekem pedig még az útiköltség sem állt rendelkezésemre! Az irodát

mindössze annyi pénzzel hagytam el, ami elég volt a hazautazásra. Mikor

este hazaértem, megtudtam, hogy három különböző adományt kaptam, ame-

lyek együtt éppen 1500 dollárt tettek ki. Meglepő módon az egyik adomá-

nyozó anyám volt, a másik kettő Lari és Krishna. A tény, hogy az ajándékok

pontosan azt az összeget tették ki, amire szükségem volt - és amit senkivel

nem közöltem -, újabb bizonyítéka volt Isten vezetésének.

119

Aznap este egy másik jó barátunk felajánlotta, hogy megelőlegezi szá-

momra az útiköltséget. íme egy újabb bizonyíték. A kapuk nyílni látszottak,

volt helyem Londonban, ahol lakhatom, és megvolt a szükséges pénz is.

- Tizennegyedikén elutazom Londonba - mondtam családomnak aznap

este.

- Tizennegyedikén? Az holnapután van! Hogy intézed el ilyen gyorsan?

- Ma megkaptam az útlevelemet, és holnap meg fogom kapni a jegyemet

és a vízumot, ha Isten is úgy akarja.

Nem tudtam még, hogy az Angliába szóló vízum megszerzése nehézsé-

gekbe ütközhet. - Sajnálom, de nem adhatunk önnek vízumot - mondták

másnap zordan a brit kirendeltségen.

- De uram, megvan az 1500 dollárom, amit követeltek, hogy magammal

vigyek!

- Ez nem jelenti azt, hogy automatikusan megkapja a vízumot.

- De miért nem? - Eszembe jutott, hogy hallottam: a brit kormány egyre

kevésbé enged idegeneket az országba.

Nem magyarázkodott. - Sajnálom, de nem adhatom meg önnek.

Előzőleg végiglapozgatta az útlevelemet, amely most ott feküdt a pulton

közöttünk. Nem vettem föl, hanem átnéztem fölötte, ki az ablakon és csönd-

ben imádkoztam: - Uram, kérlek, intézd ezt el nekem!

Újra fölvette útlevelemet és beleütötte a pecsétet.

- Köszönöm, Uram! - ujjongtam fel magamban.

Aznap este a vízummal és a jeggyel a kezemben arra értem haza, hogy

Ma és Revati néni meghívták a szomszédokat, a rokonokat és barátainkat el-

búcsúzni. Erre az alkalomra anyám is eljött Port of Spainből. Az utóbbi idő

érzelmekben igen változatos volt mindannyiunk számára. Anyám épp csak

most érkezett meg, és most én távozom. Ma egyre öregedett, nehezemre

esett otthagyni őt. Hát még Revati néni! Milyen közel kerültünk egymáshoz

Krisztusban, Isten milyen valóságos szeretetet adott nekünk egymás iránt! És

Shanti meg Krisna - milyen kellemes időket töltöttünk együtt! Itt volt a töb-

bi unokatestvérem, akik keresztyének lettek, nénikéim, bácsikáim és más

unokatestvéreim, akik nem lettek azok... és Deonarine bácsikám, aki valaha

mintha apám lett volna, de aki aznap este el sem jött... nem szívesen hagy-

tam el egyiküket sem. De valóban hittem abban, hogy Istennek terve van ve-

lem, és vezet engem.

Hallgattam a beszédeket: jószándékúak, szeretetteljesek voltak, a legtöbb

őszinte is. Revati néni könnyekkel a szemében mondta, hogy mennyire sze-

ret engem. Azt is mondta, hogy milyen jól kijöttünk egymással, és hogy

mennyire fogok hiányozni neki a ház körüli munkában. Erre eszembe jutot-

tak másféle napok is, és áldottam Istent azért a csodálatos átalakulásért, ame-

120

lyet mindkettőnkben véghezvitt. Mának is hasonlóan kedves mondanivalója

volt, és még néhány hindu szomszédunk is elmondta, hogy mennyire becsül-

nek most, hogy alaposan megfigyelték életemet. Majd anyám állt fel:

- Rabi az egyetlen gyermekem - kezdte -, és én valóban nagyon örülök

annak, hogy ilyen gyermekem lehet! - Alig tudtam elhinni, amit mondott.

Könnyek gyűltek a szemembe. - Mióta visszajöttem Trinidadra, igen gondo-

san figyeltem az életét. Csak azt mondhatom, hogy meg vagyok elégedve

azzal, amit láttam. Tulajdonképpen titokban csodálom is. Ahogy Rabit lá-

tom, van benne valami különleges, valamilyen fény, amely ott ragyog az

életében.

Nem volt könnyű visszatartani a könnyeimet. Anyámat szűkszavúnak is-

merve még inkább értékeltem, amit mondott. Sohasem gyanítottam, hogy

így gondolkodik rólam, és mélyen meg voltam indulva. Arra bátorított ez,

hogy tovább imádkozzam érte.

Amit ő látott rajtam, nem az én erényem vagy az én fényem volt, hanem

az újjászületés révén Krisztus bennem megnyilvánuló élete és szeretete.

Amiket dicsért, nem az én érdemeim voltak. Jézus változtatott meg engem.

És mennyire vágytam arra, hogy anyám is belépjen ebbe az új életbe Krisz-

tusban!

18.

AHOL KELET TALÁLKOZIK

NYUGATTAL

Londonban drámai fordulatot vett az életem, olyan irányba, amit soha

nem gyanítottam. Azt is megláttam, hogyan tervezte el Isten az egészet el-

őre, és hogyan készített föl erre engem. De előtte még egy tragédia érte csa-

ládunkat Trinidadon, és sajnáltam, hogy nem lehetek ott, nem vigasztalha-

tom Mát.

Nem sokkal azután, hogy megérkeztem Londonba, egy sürgöny érkezett,

amely hírül adta Deonarine bácsikám megrázó és váratlan halálát. Olyan kö-

zel álltam hozzá! Mint korábban Nana, ő is egy erős szívroham következté-

ben halt meg. Deonarine bácsit azonban még Nanánál is sokkal fiatalabban

érte a halálos csapás, 37 éves korában. Ma nagyon nehezen viselte el.

121

Később valamelyest vigasztaló híreket hallottunk vele kapcsolatban. Deo-

narine bácsi, anélkül, hogy bárki tudott volna róla, hosszú és komoly beszél-

getéseket folytatott Krisztusról egy fiatal hinduval, aki megtért keresztyén

hitre. - Kérlek imádkozz értem - kérte Deonarine bácsi őt nem egyszer. Azt

is megtudtuk, hogy egy érte elmondott púja alkalmával bácsikám hirtelen

felállt, faképnél hagyta az álmélkodó panditot és a többieket, és ezután

visszautasította a panditok látogatását. Őszintén remélem, hogy Deonarine

bácsi elfogadta a Megváltót, mielőtt még túl késő lett volna. Hirtelen eltávo-

zása arra emlékeztetett, hogy milyen rövid és bizonytalan valójában az élet.

Örültem, hogy én már átadtam az életem Istennek, és rábíztam, hogy tegyen

velem, amit jónak lát.

Miután az őszi félév kezdetéig egy gyárban dolgoztam, beléptem egy Ku-

mar bácsi által javasolt kollégiumba, ahol megkezdtem orvosi előkészítő ta-

nulmányaimat. Az ott tapasztalt erkölcstelenség megdöbbentett. Jézus mel-

letti állásfoglalásomra igen egyszerűen és váratlanul derült fény. A félév má-

sodik vagy harmadik napján a kémia előadáson az első sorban ültem. Nyak-

kendőtűmön szép betűk hirdették, hogy Jézus soha nem hagy cserben. Az

óra közepén a tanár hirtelen megállt, előrehajolt, hogy közelebbről megnézze

nyakkendőtűmet. - Jézus soha nem hagy cserben? - olvasta fel csúfondáros

hangon, iróniával vegyes meglepetéssel. - És ön ezt valóban hiszi?

Szilárd hangon válaszoltam: - Igen, teljes szívemből hiszem. Jézus még

sohasem hagyott cserben engem.

- Képzeljék el! - kiáltott fel az oktató. A hallgatók arcáról leolvasható

megütközés mintha ezt jelentette volna: - Valóban lehetséges, hogy van va-

laki köztünk, aki igazán hisz a Bibliában? Méghozzá egy kelet-indiai! - A

meglepő hír elterjedt a kollégiumban és megbélyegzett ember lettem.

Nem ülhettem le egy asztalhoz úgy ebédelni, hogy legalább 15-20, gyak-

ran különböző országokból való diák le ne ült volna körém. A kérdések

azonnal záporoztak: Valóban hiszel Istenben? Miért? És mi van az evolúció-

val? Miért lenne egyáltalán szükségünk Istenre? A tudomány nem magyará-

zott meg mindent? Hogy hihetsz a feltámadásban? Miért nem hiszel a lélek-

vándorlásban? Néhányan csak ugratni vagy vitatkozni akartak, ám mások

komolyan keresték az igazságot. Válaszaimban, Isten Igéjére alapozva, kész

voltam bármilyen téma megvitatására, a tudománytól a vallásig, a politikáig

vagy a pszichológiáig, de célom mindig az volt, hogy megnyerjem őket

Krisztusnak. És néhányan el is fogadták.

Bár elfoglaltak tanulmányaim és az egyre gyarapodó vasárnapi iskola,

ahol tanítottam, arra is találtam rendszeresen időt, hogy elmenjek a Hyde

Parkba, a Piccadilly Circusra, a Trafalgar Square-re és a Portobello Roadra,

hogy beszéljek Krisztusról bárkinek, aki kész volt meghallgatni. Ilyen mó-

122

don egyre nagyobb számban találkoztam kábítószerre szokott emberekkel, és

meglepő felfedezést tettem: néhányan közülük a kábítószerek hatására

ugyanolyan élményeken mentek keresztül, mint én a jógában és a meditáció-

ban. Csodálkozva hallgattam, ahogyan leírták azt a „csodálatos és békés" vi-

lágot, amelybe az LSD segítségével léptek be, olyan világba, amelynek pszi-

chedelikus látványait és színeit túlságosan is jól ismertem. Természetesen

sokaknak rossz élményeik is voltak, de a legtöbb kábítószeres látszólag épp-

úgy vonakodott odafigyelni ezekre a nyilvánvaló figyelmeztető jelekre, mint

én, amikor a jógát gyakoroltam.

- Nekem nem volt szükségem kábítószerre ahhoz, hogy vízióim legyenek

más világokról és különös lényekről, hogy lássam a pszichedelikus színeket,

erezzem egységemet a világegyetemmel és istennek erezzem magam -

mondtam nekik. - Mindehhez a transzcendentális meditáción keresztül jutot-

tam el. De ez hazugság volt, a gonosz szellemek trükkje, akik átvették a ha-

talmat elmém fölött, ha szabadjára engedtem. Be vagytok csapva! Az egyet-

len lehetőségetek arra, hogy megtaláljátok azt a békességet és beteljesedést,

amit kerestek, Krisztusban van. - Az a tény, hogy tudtam, miről beszélnek,

és hogy kábítószerek nélkül is megtapasztaltam ugyanazt, sokakat rábírt

ezek közül a narkósok közül, hogy komolyan vegyék, amit mondok.

Néha meglátogattam egy narkós barátomat a lakásán, hogy Krisztusról be-

széljek neki. Egy nap, mikor odaértem, az ajtót félig nyitva találtam. Mikor

kitartó kopogásomra sem válaszolt senki, bementem. Kemény rock harsogott

a hangszóróból, pszichedelikus fények világították me*g a szobát. Középen a

padlón barátom vonaglott, és karjaival, valamint testével furcsa (de számom-

ra ismerős) mozdulatokat tett.

- Pat! - kiáltottam rá, de épp olyan kevéssé volt tudatában jelenlétemnek,

mint apám nyolc évvel ezelőtt. - Pat! - szólítottam őt hangosan újra meg új-

ra, de lehetetlen volt megragadni a figyelmét. Egy másik világban járt, ká-

bítószeres kiránduláson, mint amilyenen én is gyakran voltam, csak a jóga

révén.

Mikor hazaértem, szobámban térdre hullottam, és Istenhez kiáltottam a

barátomért. Megdöbbentett, hogy a mozdulatai pontosan olyanok voltak,

mint a táncoló lányoké a hindu templomokban. És valóban, Pat kábítószeres

élményei révén elkezdett érdeklődni a hinduizmus iránt. Nagyon elszomorí-

tóit, mikor láttam, hogy eladja lelkét és tönkreteszi testét olyan élményekért,

amelyekről én már tudtam, hogy démonoktól származnak.

Egy másik fiatal kábítószeres gyakran látogatott néhány lakót abban a

házban, ahol Kumar bácsi lakása volt, és ahol én is laktam. Szerettem hall-

gatni ezt a kitűnő cambridge-i egyetemi hallgatót, zenei zsenit, amikor

klasszikusokat játszott Kumar bácsi zongoráján. Volt néhány hosszú és ko-

123

moly beszélgetésünk. Bár Michael soha nem tanulmányozta a hinduizmust,

és nem is volt kapcsolata hindukkal - külön megkérdeztem őt erről -, néze-

tei Istenről, a világegyetemről és az emberi létről szóról szóra megegyeztek

saját egykori nézeteimmel. Megdöbbentett, mikor rájöttem, hogy kábítósze-

res élményei révén eljutott a hindu filozófiához!

Miután komolyan aggódtam értük, egyre több időt töltöttem ezekkel a ká-

bítószeresekkel. Elgondolkodtam azon a tényen, imádság közben is, hogy

sok kábítószerélvezőnek - bár korántsem mindegyiknek - ugyanolyan élmé-

nyei vannak, mint a jógiknak. Az egyik a kábítószerek révén tapasztalta meg

ugyanazt, amit a másik a meditáció által. Rájöttem, hogy a kábítószerek

megváltozott tudatállapotokat okoznak, hasonlót ahhoz, amit meditációban

lehet megtapasztalni, és ez lehetővé teszi a démonok számára, hogy manipu-

lálják az idegsejteket az agyban, és hogy mindenféle, látszólag valóságos él-

ményt hozzanak létre, amelyek a valóságban az elmével játszott csaló trük-

kök csupán. Ugyanazok a gonosz szellemek, amelyek egyre mélyebbre ve-

zettek engem a meditációban, hogy hatalmat nyerjenek fölöttem, ugyanazok

álltak nyilvánvalóan a kábítószeres mozgalom mögött is, és ugyanazzal az

ördögi céllal. Ugyanazt a sátáni stratégiát láttam meg a kábítószerek, a medi-

táció, a szabad szerelem és az ifjúság lázadása mögött, amely a hippimozga-

lomban fejeződött ki, és bizonyos fajta zenében is, amilyen pl. a Beatles

vagy a Rolling Stones zenéje. Emlékszem egy Rolling Stones koncertre,

amelyre 250 000 ember gyűlt össze a Hyde Parkban, miután Bryan Jones ká-

bítószer-túladagolás következtében meghalt. Éppúgy megrészegültek a zené-

től, mint a hasistól vagy az LSD-től.

Leginkább az lepett meg, hogy felfedeztem: a kábítószerek, a lázadás és a

rock mögött álló ellenkultúra filozófiája lényegében a hinduizmus volt:

ugyanaz a megtévesztés minden élet egységéről, vegetarianizmus, a világ-

egyetemmel való egység irányában történő fejlődés, és a saját úton való já-

rás.* Rájöttem, hogy fiatalok ezrei nemcsak azzal mennek tönkre, hogy rá-

szoknak a kábítószerekre, hanem azzal is, hogy fölveszik a transzcendentális

meditáció szokását vagy a jóga valamelyik más formáját. Egész gondolkodá-

sukat elködösíti a keleti miszticizmus. Majdnem mindannyian hajlottak a lé-

lekvándorlás tana felé, ami véget vet a Krisztus feltámadásában való hitnek;

a két dolog szöges ellentéte egymásnak. Lassan növekvő riadalommal győ-

ződtem meg róla, hogy a Sátán a színfalak mögött a keleti miszticizmus

nyugati invázióját tervezi. Kevés keresztyén értette meg valójában a Sátán

* A hinduizmus azt tanítja, hogy minden ember dharmája, cselekvési szabálya különböző, és

egyénileg kell felfedezni, nincs mindenkire érvényes erkölcsi rend. Krisna azt tanította,

hogy az ember bármelyik úton elindulhat - azaz a maga útját járhatja - mégis őhozzá jut el.

124

tervét, és igen kevés volt kész harcolni ellene. Lehetséges, hogy Isten en-

gem, a volt hindut szemelt ki arra, hogy figyelmeztető riadót fújjak a nyuga-'

tiak millióinak, hogy hamis a keleti filozófia, amelynek csapdájába belees-

tek? Elkezdtem komolyan imádkozni ezzel kapcsolatban.

Az nyilvánvalóan látható volt, hogy Istennek terve van az életemmel, bár

még nem értettem meg azt az új irányt, amerre hamarosan vezetni fog en-

gem. Csodálatos volt időről időre megtapasztalni, hogy Isten hogyan gon-

doskodik szükségleteimről, valamint félreérthetetlen vezetését és védelmét.

Az első keresztyén prédikáció, amit hallottam, a Jó Pásztorról szólt a 23.

zsoltár alapján, és most úgy tűnt, mintha azt akarná megmutatni, hogy egy

vagyok juhai közül, akire gondot visel.

Egyik reggel be kellett mennem vizsgázni, de nem volt pénzem a busz- és

a metrójegyre. Miután imádkoztam ezzel a szükségletemmel kapcsolatban

(amint azt minden mással kapcsolatban is megtettem), szokás szerint elmen-

tem a buszmegállóba, és beálltam a sorba. Éppen mielőtt megérkezett a

busz, egy asszony jött oda hozzám, és egy ötfontos bankjegyet nyomott a

kezembe, ragaszkodva ahhoz, hogy fogadjam el. Néhány héttel azelőtt meg-

nyertem a férjét Krisztus számára, és ezért nagyon hálás volt. Én azonban

semmi jelét nem adtam annak, hogy gyanítsa: pénzre van szükségem. Csak

az Úr mondhatta el neki, és hozhatta oda őt éppen idejében.

Egy másik reggel, mikor elindultam az egyetemre, olyan érzésem volt,

hogy vissza kell mennem a szobámba biztonságért imádkozni, amit meg is

tettem. Ezután, mikor a buszmegállóban voltam, hirtelen úgy éreztem, hogy

a többi utassal együtt fel kell szállnom a 6-os buszra, bár az én 52-es bu-

szom közvetlen utána jött. Anélkül, hogy értettem volna, miért, felugrottam

a 6-osra. A busz éppen hogy csak elhagyta a járdaszigetet, mikor borzalmas

kerékcsikorgást hallottam, és amikor visszanéztem, láttam, hogy egy irányít-

hatatlanná vált autó végigszánt a várakozó emberek során, ahonnan éppen

eljöttem. Leugrottam, és megpróbáltam segíteni. Borzalmas volt. És én is ott

lehettem volna a halottak vagy a haldoklók között! Bár nagyon sajnáltam

őket, hálás voltam Istennek azért, hogy megmentette az életemet. Nyilvánva-

lóan tartogatott valami feladatot számomra, amit el kellett végeznem. A kö-

vetkező nap az újságok tele voltak a tragédiával - hét ember meghalt, hat

súlyosan megsebesült.

Minden lehetséges alkalommal meghallgattam Billy Grahamet a rádióban.

Igehirdetését ébresztő hatásúnak és építőnek tartottam. 1970 elején Dort-

mund városában, Németországban tartandó új evangélizációt kezdett hirdet-

ni, amelyet zártláncú tévéállomásokon keresztül közvetíteni készültek 11 or-

szág 39 városában, nagy stadionokban, Amszterdamtól Zágrábig. Dr. Gra-

ham az európai keresztyénekhez fordult, hogy fogjanak össze e cél érdeké-

125

ben. Ahogy imádkoztam Istenhez a szükséges sok ezer munkásért, egyre

mélyülő meggyőződéssel éreztem, hogy az imádkozás nem elég. Felhagyjak

a tanulással, és menjek Dortmundba? Ez nem tűnt igazán értelmes lépésnek.

Harmadéves voltam, és alig vártam, hogy orvos lehessek.

Emlékezetemben felmerültek azok a korábbi, izgalmas napok, mikor ke-

resztyén lettem. Kezdettől fogva beszélni akartam a világnak Krisztusról.

Még középiskolás koromban térdre estem, és így kiáltottam: „Uram, engedd

meg, hogy millióknak prédikáljam az evangéliumot!" Abban az időben ez

lehetetlen kívánságnak tűnt, mivel egész Trinidadon nem élt akkoriban ennyi

ember. Mégis igazán hittem benne, hogy Isten meghallgatja. Mikor Oswald

J. Smith előadásokat tartott Port of Spainben, elmentem, mert emlékeztem

nevére a traktátusból, amelyet ágyam mellett hagytak a kórházban. Utolsó

este az imaterembe hívta azokat, akik teljes munkaidős igeszolgálatra szán-

ták magukat. Egy pár ember - akik számomra túl öregeknek tűntek, és nem

túl sok évet szánhattak már oda az Úrnak - válaszolt a hívásra.

- Azt hiszem, hogy van itt egy fiatalember, akit Isten hív - mondta Dr.

Smith komolyan. - Isten arra akarja használni, hogy ezreket nyerjen meg

Krisztusnak. Még egy percig várunk rá.

Senki sem mozdult. - Uram - imádkoztam buzgón -, nem tudom, hogy

nem én vagyok-e az a fiatalember ... de szeretnék én lenni! - Felálltam, és

bementem az imaterembe. Mikor Dr. Smith imádkozott velem, valóban érez-

tem, hogy evangélista lesz belőlem. De akkor még olyan fiatal voltam! Most

pedig már 22 éves vagyok.

Mikor meghallottam Billy Graham felhívását, bekapcsolódtam a könyör-

gésbe a sok munkásért, akikre szükség lesz a dortmundi evangélizációhoz.

Miközben őszintén részt vettem ebben a közbenjáró munkában, az Úr mint-

ha ezt mondta volna nekem: - Rabi, az idő elérkezett. - És szívemben vála-

szoltam: - Igen, Uram!

Ez a döntés befolyásolta egész későbbi életemet, mégis gyorsan és köny-

nyen meghoztam. Megtanultam bízni az Úrban, és szívemben békesség volt,

bár nem igazán tudtam, hogy mi vár rám. Csak azt tudtam, hogy a dolog

egyszer és mindenkorra elrendeződött: nem leszek orvos! Azt a fájdalmat,

amit ez a lemondás okozott, ellensúlyozta a tudat, hogy a Jó Pásztor lépés-

ről-lépésre vezetni fog.

- Azt hiszem, Isten Németországba akar küldeni, hogy segítsek Billy Gra-

hamnek a dortmundi evangélizációkon - mondtam Kumar bácsinak aznap

reggel. - Néhány nap múlva elutazom.

- De mi lesz a tanulmányaiddal, Rabi? - kiáltott fel. - Visszaérsz a követ-

kező félévre?

126

Hogyan mondhattam volna el neki, hogy feladtam az orvosi pályával kap-

csolatos minden tervemet, mikor annyira lelkesedett érte? - Nem vagyok

biztos benne - mondtam, remélve, hogy nem kérdez tovább. Elégedettnek

tűnt a válasszal. Könnyebb lesz később elmondani neki mindent. Ennél sok-

kal jobban érdekelt azoknak a megmaradása, akiket Londonban elvezettem

Krisztushoz. Számos szellemi csapdájával és kísértésével nehéz város volt ez

egy fiatal keresztyén számára. Nem volt könnyű otthagyni ezeket a frissen

megtért embereket, akik olyan sokat jelentettek nekem. De tudtam: rábízha-

tom az Úrra, hogy tartsa meg az ő életét bennük.

Ez nagy hitbeli lépésnek bizonyult. A híres Oxford Streeten levő cipő-

gyárban részmunkaidős munkában dolgoztam, és kis keresetemből nem tud-

tam semmit félretenni. Mégis tudtam, hogy ez Isten akarata. Minden hidat

felégettem magam mögött azzal, hogy eladtam kevés ingóságomat. Búcsút

vettem nagybátyámtól, Londontól, és az ott rám váró karriertől. Egy kis úti-

táskával, benne minden vagyonommal és annyi pénzzel, ami egy hétre is

alig volt elég, vonattal Dortmundba indultam. Egy szót sem tudtam németül.

Nem ismertem Németországban senkit sem. Olyan voltam, mint egy kis-

gyermek, aki hosszabb útra indul, és bízik abban, hogy apja mindenről gon-

doskodni fog.

Bár zavart, hogy a Dortmund zsúfolt utcáin mellettem siető sok ezernyi

ember számomra idegen nyelvet beszél, Isten mégis kegyelmesen odaveze-

tett a Graham Evangelizációs Irodához, pedig nem is tudtam a címet. A be-

járati ajtónál tökéletes angolsággal, kitárt karokkal üdvözölt egy mosolygó

német, mintha várt volna engem. - Jó reggelt! Egyenesen Indiából jöttél?

- Most csak Londonból - válaszoltam vidáman -, bár kelet-indiai vagyok,

Trinidadról.

- Hol laksz?

- Az éjjel egy szállodában voltam...

- Ezt nem engedhetjük! Majd találunk neked valami szállást. Addig pedig

együnk valami meleget!

A „szállás"-ról kiderült, hogy egy gyönyörű otthon a nagy templom, a

Marienkirche mellett. Vendéglátóim, Klitschkéék nem is lehettek volna szí-

vélyesebbek. Hamarosan elfeledtem, hogy idegen vagyok egy idegen országban.

A Klitschkéék háza melletti csarnokban fogadást adtak Billy Graham ré-

szére, amelyen keresztyén vezetők vettek részt egész Európából. Kedvesen

engem is meghívtak. A jól öltözött és jómódú németek között rosszul érez-

tem magam egyetlen öltönyömben, amely olcsó, kifakult, trópusokra készült

ruha volt, évekkel azelőtt vásároltam Trinidadon. De megjelenésem ellenére

népszerűvé tett az a tény, hogy a legtöbb jelenlevő számára én voltam az el-

ső volt hindu, akit életében látott. Sok meghívást kaptam, hogy szerte Euró-

127

pában látogassak meg gyülekezeteket, hirdessem Isten Igéjét, és meséljem

el, hogyan lettem keresztyén. Ez már túl sok volt az aprócska Trinidadról

származó vidéki fiú számára, különösen mikor Dr. von Stieglitz, a dortmun-

di találkozó rendezőinek egyike bemutatott Billy Grahamnak.

Tudtam, hogy már minden kontinensen hirdetett igét, több embernek, mint

bármely más evangélista valaha is; hogy már a Fehér Házban is hirdette az

igét és barátja az elnöknek; ezért azt vártam volna, hogy fennhéjázó, büszke

és megközelíthetetlen lesz. Éppen ellenkezőleg: meleg, barátságos és rendkí-

vül szerény volt. Valódi érdeklődést mutatott irántam: ki vagyok, honnan

jöttem, és mit csinálok. A magas, jóvágású férfi lehajolt, hogy arcomba néz-

zen tiszta, kék szemével.

- Rabi, én már hirdettem az evangéliumot országotokban, amikor kisfiú

voltál - mondta a nagy evangélista.

Ezek a szavak napokig jártak a fejemben. Ez az ember hirdette az evangé-

liumot a hazámban, és ennek közvetett eredményeként lettem én keresztyén.

Az igehirdetésén megtértek közül vezette valaki Krisztushoz Mollit, aki elő-

ször hirdette nekem az evangéliumot, és késztetett válaszra. Prédikált már

Indiában is, és sok indiai testvéremet vezette Krisztushoz, és még most is

prédikálja a jó hírt szerte a világon. Lehetséges lesz-e, Isten kegyelméből,

hogy egy napon én is prédikáljam Krisztus szeretetének evangéliumát sok

országban, különösen Indiában? Ez majdnem többnek tűnt annál, mint amit

remélhettem.

Ott Dortmundban is, akárcsak Londonban, a hippi kábítószeresekhez von-

zódtam és ők is hozzám. Sokan jöttek kérdésekkel az élet értelméről, Isten

létéről, mintha azt gondolták volna, hogy hindu múltammal segíthetek nekik.

Az ő szájukból friss bizonyítékát kaptam annak, hogy az LSD gyakran belé-

pőjegyet jelent a keleti szellemi utazásokra. Az angliai kábítószeresekhez ha-

sonlóan azok a fiatalemberek is, akikkel itt Németországban kerültem kap-

csolatba, ugyancsak hindu életfilozófiát követtek. Csakhamar belátták azon-

ban, hogy ez nem ad választ legmélyebb kérdéseikre, és segítségemet kérték,

hogy megtalálják az igazságot.

Saját meditációs tapasztalataim révén közös nyelvet tudtam beszélni a

narkósokkal. Egyre jobban szükségét éreztem azonban a jó teológiai megala-

pozottságnak. Mindig ellene voltam a teológiai szemináriumoknak, mert úgy

gondoltam, a Bibliát tankönyvként kezelik, ahelyett, hogy Isten Igéjének te-

kintenék, amelyet csak a Szent Szellem jelenthet ki. Én így ismertem a Bib-

liát. De tudtam, hogy szükségem van rendszeres bibliai tanulmányokra, és

Isten vezetését kértem ebben a dologban.

Billy Graham igehirdetése kihívó, gondolatébresztő és dinamikus volt.

Egyszerű és lényegre törő beszédeinek minden szavát megérthette akárki.

128

Erőteljes volt. Nyitó prédikációjának a közepén, a találkozó első napján,

Billy Graham hirtelen ezt mondta: - Sokakat közületek, fiatalok, szívesen

rábeszélnék egy jó bibliaiskolára. Nyerjetek szilárd megalapozást, és így ké-

szüljetek fel arra a munkára, amelyre Isten hív benneteket.

Mintha csak egyenesen hozzám szóltak volna, ezek a szavak a szívembe

hatoltak. Ahogy ott ültem, azon nyomban odaszántam az életem Istennek.

Később, egyedül térdelve szobámban, így imádkoztam: - Istenem, rendel-

kezz velem, és használj föl engem. Nem adhatok neked semmit cserébe a

megváltásért, de szolgálni akarlak téged. Készíts föl engem, hogy tehessek

valami hasznosat, ami ezreket elindíthatna az örök élet felé. Használj engem

a lehető legnagyobb mértékben. - A „London Bible College" név jelent meg

előttem imám közben, ami meggyőzött: Isten akarata az, hogy odakerüljek.

A következő nap írtam nekik jelentkezési lapért.

Azokban a napokban Dortmundban gyakran hallottam az észak-németor-

szági Brake Bibliaiskola egy növendékéről, akiről az emberek azt mondták,

hogy találkoznom kell vele. - Ugyanaz a látás, ugyanaz a vezetés - mondták

rólunk. Heinz Simpler ugyanezt hallotta. Végül találkoztunk, bár egyikünk

sem beszélte a másik nyelvét, ezért akkor csak egy pár percet töltöttünk

együtt. Noha egyikünk sem tudta még, Isten terve az volt, hogy szorosan

összefonódjék életünk az Ő szolgálatában a következő években. Meglepőd-

tünk volna, ha tudjuk, hol és milyen hamar találkoznak ismét útjaink.

19.

HALÁLON ÁT AZ ÉLETRE

Dortmundban megismert barátaimat látogatva végigjártam Ausztria és

Svájc egyes részeit. Olyan szépség vett körül, ami messze mghaladta minden

képzeletemet. Tavasz volt. Lent a völgyekben az ágak friss hajtásokat eresz-

tettek, a mező kizöldült. A legkülönbözőbb, számomra ismeretlen virágok

bontották ki gyönyörű színeiket a tavak körül és a parkokban. E fölött a

bimbózó, virágzó és csicsergő paradicsom fölött tornyosultak csendes fensé-

gükben az Alpok, amelyeket még mindig a tél jeges fátyla vett körül, még

szebbnek mutatván ezzel a tavaszt. Szívem tele volt hálával Isten, a Teremtő

és a legfőbb Művész iránt, időnként majd szétvetett a látvány okozta ki-

mondhatatlan öröm.

129

Zürichbe az a hír vonzott, hogy ez a kábítószeresek Mekkája. Megérkezve

valahogy eltaláltam a címre, amelyet még Dortmundban adtak. Egy öregott-

hon volt, alagsorában hippiknek tartottak összejöveteleket. Mikor megérkez-

tem, egy idősebb, de nagyon dinamikus férfi tartott németül bibliaórát. A ta-

lálkozó után egy fiatalember angolul üdvözölt.

- Martin Heddinger vagyok. Remélem, hogy még nincs szállásod - mond-

ta barátságos mosollyal a kézitáskám láttán -, mert szeretném, ha hozzánk

jönnél.

- És a szüleid mit szólnak hozzá? - kérdeztem.

- Majd fölhívom őket, és megmondom nekik, hogy jössz. Örülni fognak,

és nálunk maradhatsz, ameddig csak akarsz.

Heddingerékről kiderült, hogy ugyanolyan kedvesek és vendégszeretőek,

mint Klitschkéék voltak. Milyen lelkesen üdvözöltek egy távoli országból

jövő, vadidegen embert! Valóban megéreztem rajtuk keresztül Krisztus sze-

retetét, és Martin szüleit hamarosan Mamának és Papának hívtam, akárcsak

ő. Fiuknak tekintettek.

Körülbelül két héttel Zürichbe való megérkezésem után érkezett meg a

városba kocsival Heinz Strupler a Brake Bibliaiskola négy másik hallgatójá-

val és menyasszonyával, Annalies-zel. Ők is azért jöttek Zürichbe, hogy a

hippik között dolgozzanak. Nagyon örültem, mikor fölfedeztem, hogy Heinz

is aggódva fordul azok felé a fiatalok felé, akiket a kábítószer a keleti misz-

ticizmusba sodort. Neki is eltökélt célja volt, hogy fiatal keresztyéneket to-

borozzon evangelizációs munkára az egész világon, ami nekem is szívügyem

volt. *

- Amíg a bibliaiskolában tanultam, nyaranta már dolgoztam az Operation

Mobilisation keretében (Operation Mobilisation = munkára vagy támadó

hadműveletre való toborzás. - Ford.) - mondta nekem Heinz tolmácson ke-

resztül, hevesen gesztikulálva beszéd közben. - Ezek az emberek szerte a vi-

lágon fiatal embereket szerveznek be, hogy hirdessék az Igét az utcákon,

házról házra járva adjanak el Bibliát és keresztyén könyveket, és segítsék a

helyi gyülekezeteket saját országuk evangélizációjában. Most, hogy befejez-

tem az iskolát, egész életemet erre a feladatra akarom szánni.

- Mindenkinek ez lenne a feladata! - tette hozzá mennydörgő hangon,

amelyet akkor szokott használni, mikor izgatott volt, és mint hamarosan rá-

jöttem, az esetek többségében ez volt a helyzet. Bár jó humorérzéke volt, és

gyakran kitört belőle a kacagás, arcára hamarosan visszatért az a komoly ki-

fejezés, amely valahogy illett kócos szőke hajához és rövidre nyírt szakállá-

hoz. Ritkán találkoztam olyan emberrel, aki ilyen túláradó lelkesedést és égő

szenvedélyt mutatott volna Krisztus iránt.

130

- Nem voltam mindig ilyen - mondta Heinz. - Ismered a svájciakat: ne-

hezen melegszünk fel, és nehezen indulunk meg. De mikor néhány éve ke-

resztyén lettem, Krisztus teljesen átformált. Azt akarom, hogy az egész világ

tudja meg, mit tehet Ő! - Öklével nyitott tenyerébe csapott. - Igen, valóban

így gondolom! Fel kell ráznunk az egyházat itt Svájcban is! Keresztyénnek

nevezik magukat, de legtöbben soha nem születtek újjá. Hadd világosítsalak

fel: Európa valójában missziós terület. A gyülekezetek erősebbek Afrikában

- százalékosan sokkal több ott a valódi keresztyén -, mint Németországban,

Franciaországban vagy Ausztriában.

Heinz nagy szervező volt, a tettek embere, aki inkább tegnap, mint holnap

akarta elintézni a dolgokat. De nem az a fajta ember volt, aki emberi erővel

vagy lelkesedéssel nekiindult volna anélkül, hogy ismerte volna Isten akara-

tát, vagy a Szent Szellem hatalmára támaszkodott volna. Heten imával és

böjttel töltöttünk egy hetet, Isten vezetését keresve. A hét végére meggyő-

ződtünk róla, hogy Isten szándéka velünk az, hogy kezdjük meg a mentő

munkát azokban a társadalmi rétegekben, amelyeket az egyházak nagyrészt

elhanyagoltak. Mindnyájan egyetértettünk abban, hogy az Operation Mobili-

sation vezetése alá helyezzük magunkat, mint annak egy osztaga. A szere-

teten kívül, amit Krisztus adott a szívünkbe, az egyetlen tőkénk, amivel ren-

delkeztünk, egy kis zsebpénz volt, és Annalies lerobbant Simcája. Annalies

éppúgy Krisztusnak szánta magát, mint Heinz.

Hamar rájöttünk, hogy nem könnyű a hívőket - akár öregek, akár fiatalok

- beszervezni az Operation Mobilisationben végzendő munkára. Nemigen

akarták otthagyni kényelmes otthonukat és jól fizető állásukat. Sokkal

könnyebb volt rábírni egy volt kábítószerest vagy egy megtért prostituáltat

arra, hogy Krisztus valódi tanítványa legyen, mint felébreszteni valakit, aki

az egyházban nőtt fel. A kezdet kezdetén az egyházakban nem fogadtak szí-

vesen bennünket. Néhány lelkipásztor úgy érezte, hogy elraboljuk fiataljai-

kat, mert sokan azok közül, akikkel kapcsolatba kerültünk, elmentek tőlük

bibliaiskolákba és különböző missziós területekre. A legtöbb lelkipásztor vi-

szont mohón hallgatta megtérésem történetét a hinduizmusból a keresztyén-

ségre - de kevés keresztyén volt hajlandó meghallgatni olyasmit, ami bele-

szólt volna gondtalan életvitelébe. Pedig élettörténetem, éppen ezt tette.

Zürichben kezdettől fogva éjjel-nappal dolgoztam. Napközben ketten-hár-

man jártuk a bárokat, a hippi gyülekezőhelyeket, és megpróbáltuk rábeszélni

ezeket a fiatalokat, hogy hagyjanak fel az alkohollal, a kábítószerrel és az

erkölcstelenséggel. Hirdettük nekik az örömhírt, hogy Krisztus erőt ad nekik

mindehhez, ha befogadják Őt. Hamarosan prostituáltak, homoszexuálisok és

bűnözők között találtuk magunkat, mert a drogosok gyakran már csak ilyen

úton tudnak hozzájutni szükséges napi adagjukhoz. Milyen öröm volt látni,

131

ahogy tönkrement életek átformálódnak Isten Szent Szellemének a hatása

alatt!

Minden este összegyűltek az alagsorban néhányan azok közül a fiatalok

közül, akikkel nappal találkoztunk az utcákon. Elmondtam nekik, hogyan és

miért lettem keresztyén, továbbá az evangélium rövid üzenetét. Martin Hed-

dinger volt a tolmácsom. Mikor az összejövetel véget ért, néha odatoltuk az

asztalokat a falakhoz, és megengedtük a hippiknek, hogy a padlón aludja-

nak, mert sokuknak nem volt más szállásuk. Gyakran töltöttem velük az éj-

szakát, néha harmincnál is többel. Rémes volt köztük az átható bűzben - né-

hányan már hónapok óta nem mosakodtak - és az őrület kellős közepén, mi-

kor valamelyikük az LSD visszahatásaként teljesen elvesztette önuralmát.

Sokaknak közülük Zürich csak rövid megálló volt a hosszú kábítószer-út-

vonalon, amely Törökországon, Iránon, Afganisztánon és Pakisztánon át vé-

gül az India keleti partjánál levő csodálatos sziget, Goa partjaira vezette

őket. Néhányan abban reménykedtek, hogy letelepszenek egy hindu temp-

lomban és egy guru vezetése alatt tanulnak, mások a zen vagy a buddhizmus

más formája felé hajlottak. A végeredmény azonban ugyanaz volt: hit a lé-

lekvándorlásban, értelmük felett pedig a gonosz szellemek uralma. Sokan

soha nem térnek vissza a nagy útról: meghalnak kábítószer-túladagolás vagy

betegség következtében. A mennyországról, amelyet Indiában reméltek meg-

találni, könnyen kiderülhet, hogy a pokol kapuja számukra.

Nagy felelősséget éreztem értük és éjszakáról éjszakára elmondtam nekik,

hogyan mentett meg engem Isten ugyanattól a sátáni megtévesztéstől, amely

iránt ők lelkesednek. Szerettem volna rávenni őket, hogy nyissák meg szívü-

ket Krisztusnak! Néhányan megmozdultak, mások nem. De mindnyájan él-

vezettel hallgatták, hogy miért és miként lett egy vallásos hinduból Jézus, a

Megváltó követője. Nappalaimat és éjszakáimat azzal töltöttem, hogy embe-

rekkel beszélgettem, vitatkoztam velük a Biblia és közös élményeink alap-

ján. Megpróbáltam elmagyarázni nekik, hogy a kábítószerek és a meditáció

csak a gonosz szellemek számára nyitották meg az értelmüket, hogy a leg-

szebb élmények, amelyeket az LSD vagy a meditáció révén nyertek, csak a

démonok trükkjei, hogy még mélyebbre rántsák őket. De nem volt könnyű

meggyőzni azokat, akik már a ravasz megtévesztés csapdájába estek.

Sok összetört szívű ember volt ott. Sohasem fogom elfelejteni Pétert, ezt a

nagyszerű fiút, aki gazdag családból származott. Gyűlölte apját, és meg

akarta ölni, mert az semmi mással nem törődött, csak az üzlettel, a sikerrel,

a házakkal és a gyönyörrel. Péter tudta, hogy az élet több ennél, de éppúgy

nem volt hajlandó lemondani a drogról és az erkölcstelenségről, mint apja a

maga materializmusáról. Péter először ateistának vallotta magát, de később,

a meggyőző bizonyítékokra belátta, hogy Isten létezik, és hogy Jézus Krisz-

132

tus a Megváltó. Mégis mindig visszariadt, mikor igazi odaszánásra került

volna sor. Hosszú órákon keresztül vitatkoztam Péterrel, megpróbáltam rábe-

szélni őt arra, hogy fogadja el Krisztust.

Egy este kértem, hogy ne halogassa tovább a dolgot. - Péter, minden in-

tellektuális érved csak kibúvó - mondtam. - A te problémád nem intellektu-

ális, hanem morális. Ismered az igazságot, és el kell döntened, hogy aszerint

akarsz-e élni, vagy nem. Én nem dönthetek helyetted. Most, Krisztus nélkül,

életednek nincs célja és értelme. El kell döntened, hogy tanulsz-e tovább

vagy nem, vállalsz-e valamilyen munkát vagy sem, szeded-e a drogokat

vagy abbahagyod, szeretsz vagy gyűlölsz... és azt is el kell döntened, hogy

elfogadod vagy elutasítod Krisztust. A választás Krisztus vagy a Sátán, az

örök élet vagy az örök halál. Ez elől a döntés elől nem menekülhetsz el.

Nincs semlegesség. De neked kell döntened.

A következő nap Péter pisztolyt fogott a halántékára, és öngyilkosságot

követett el. Ebbe majdnem belepusztultam én is. Amiatt lett öngyilkos, amit

mondtam neki? Rossz volt a hozzáállásom? Nem kellene abbahagynom a

munkát, amit ezek között a fiatal kábítószeresek között végzek? Hogyan

folytathatnám, mikor ez akármikor megismétlődhet? Annyira elbátortalanod-

tam, hogy napokig nem tudtam igét hirdetni. Teljesen elkeseredtem. Naponta

kísértett Péter öngyilkosságának emléke, és az, hogy ez miattam is történhe-

tett. Azonban sok imádság után Isten rávezetett, hogy én az életet ajánlottam

fel Péternek, nem a halált. Mindenki, aki visszautasítja Krisztust, a halált vá-

lasztja, akkor is, ha nem fog pisztolyt magára. Sokan tették tönkre magukat

kábítószerekkel, alkohollal vagy szexuális perverziókkal. De sokan az új éle-

tet választották Krisztusban. Az senkinek nem használna, ha elhallgatnék

vagy azt a hamis hitet kelteném, hogy a döntés nem sürgős.

Szívem továbbra is fájt Péterre emlékezve. Meggyötört vonásait láttam vi-

szont sok más fiatal arcán is. Félelmes érzés volt látni a gonosz hatalmas

erejét, amely ezeket az elkínzott lelkeket hajszolta. Biztos voltam benne,

hogy ugyanolyan démonok, mint akik házunkban kísértettek, vagy saját éle-

temet is uralták, vették rá Pétert is, hogy pusztítsa el önmagát. Uralmuk alá

adta magát, mikor elutasította Krisztust. A kábítószereken és a keleti miszti-

cizmuson keresztül megnyilvánuló démoni erőkkel nap mint nap szembeke-

rültem.

Egyik nap késő éjjel két barátommal álltunk az alagsor bejárata előtt, ahol

az összejöveteleket tartottuk. Üres volt, most senki nem aludt benn. Egy

Raymond nevű fiatal kábítószeressel győzködtünk, aki aznap este kétszer

próbált meg öngyilkosságot elkövetni, és szemmel láthatólag teljesen ma-

gánkívül volt. Három héttel azelőtt komolyan kértem, hogy hagyja el a dro-

got és fogadja el Krisztust. Akkor csak kigúnyolt. Most, ahogy négyesben

133

beszélgettünk, Raymond hirtelen berántott engem a pincébe, és bezárta mö-

göttünk az ajtót, mielőtt még észbe kaptam volna. Sokkal nagyobb és erő-

sebb volt nálam, nem tudtam védekezni. Elkezdett fojtogatni. Eszelős erővel

szorongatta a torkomat, de semmit nem éreztem. Ettől megzavarodva elen-

gedett egy pillanatra. Mikor az ajtó felé nyúltam, hogy kinyissam a reteszt,

Raymond rámugrott, mint a tigris.

- Én vagyok a Sátán! - üvöltötte vadul. - Bennem van a Sátán! - Nekivá-

gott az ajtónak, és valamiféle fegyver után nézett. Fölkapott egy nagy ször-

pösüveget, és ordítva közeledett felém: - Én vagyok a Sátán! Ne mozdulj,

különben szétverem a pofádat ezzel az üveggel! - Felemelte a teli üveget, és

megcélzott vele.

Nem volt kétségem afelől, hogy Raymondot megszállták a démonok,

amelyek kábítószeres „utazásain" jutottak bele, éppúgy, mint amikor én a

meditáció révén a gonosz szellemek hatalmába kerültem, és azok emberfe-

letti erőt adtak nekem, hogy a nehéz súlyzókat, mint egy furkósbotot, néni-

kém feje irányába hajítsam. Félelmetes volt az az izomerő is, amelyet most

Raymond mutatott. De emlékeztem arra is, hogy ezeknek a gonosz lények-

nek a hatalma azonnal megtört fölöttem, mihelyt Krisztus a szívembe költö-

zött.

- Ha te vagy a Sátán - válaszoltam határozottan -, akkor én nem engedel-

meskedem neked, mert én Krisztusé vagyok! - és egy lépést tettem felé.

Erre teljes erejéből elhajította az üveget, egyenesen felém. - Jézus! - kiál-

tottam magamban, de arra sem volt idő, hogy félrekapjam a fejem. Repült az

üveg, hogy szétzúzza az arcomat, a következő pillanatban pedig mellettem

az ajtóhoz csapódott. Éreztem a szelét, és láttam, amint eltérül mellettem,

mintha egy láthatatlan pajzsról pattant volna le.

- Raymond, Jézus szeret téged, és segíteni akar neked - mondtam, lassan

közelítve felé. - Jézus győzött. Légy szabad az Úr Jézus Krisztus nevében!

A benne levő démonok nem hallgathatták Jézus nevét. Raymond befogta

a fülét, elkezdett körberohanni a szobában. - Nem, nem!- sikoltozta. Ekkor

ki tudtam nyitni a reteszt, és beeresztettem barátaimat a helyiségbe. Éppen

mikor beléptek, Raymond felkapott egy széket, hogy szétzúzza vele a kopo-

nyámat.

- Jézus nevében: tedd le azt a széket! - parancsoltam.

A földre esett mögötte. Most teljesen megvadult. Fölkapott egy hordozha-

tó hősugárzót, és megcélozta vele a fejemet, mikor újra ezt mondtam: - Jé-

zus nevében: tedd le! - A hősugárzó kiesett a kezéből.

Buzgón imádkozni kezdtünk, kérve Istent, hogy kötözze meg a szelleme-

ket, amelyek megszállták Raymondot, és űzze ki őket. Raymond beszaladt

egy sarokba, összekuporodott, mint egy állat, és furcsa hangokat hallatott.

134

Folytattuk az imát teljes elszántsággal és Jézus Krisztusnak, a mi Urunknak

a nevébe vetett hittel. Raymond hirtelen felkiáltott: - Valami sötét dolog tá-

vozott belőlem! De még van egy odabent! - Térdre esett, és ő is elkezdett

imádkozni.

Tovább kértük a győzelmet az Úr Jézus Krisztus nevében. Végül Ray-

mond felkiáltott: - Elment! Elment! -, és elkezdett sírni, mint egy gyermek.

- Bocsáss meg nekem, Uram - kiáltotta -, a drogért, amelyet szedtem és a

homokosságért, amelyet folytattam! -Úgy látszik, hogy homoszexuális tevé-

kenységgel kereste meg a pénzt a kábítószerre. Isten kegyelméből Raymond

új emberré lett.

Módszereink megdöbbentették a zürichi keresztyéneket. - Az evangéliku-

sok azt mondják, hogy túl kemény itt a talaj - emlékeztetett bennünket Heinz

egy napon csillogó szemekkel. - A szabadegyházak azt mondják, hogy eze-

ket a hippiket, kábítószereseket, homoszexuálisokat és prostituáltakat nem

lehet megnyerni Krisztus számára. Az államegyház szerint ez nem is szüksé-

ges: ha megkeresztelték őket gyermekkorukban és konfirmáltak, akkor végül

minden rendben lesz velük. - Röviden elnevette magát: - De nekünk Isten

azt mondta, hogy menjünk ki az utcákra, és nyerjük meg őket Krisztusnak.

Mások szerint ez lehetetlen. Senki nem végzi itt ezt a munkát, csak az Üdv-

hadsereg. Most majd meglátjuk, mi lehetséges Istennek.

Naponta friss bizonyítékait láttuk annak, hogy „Istennek minden lehetséges".

Tömegeknek hirdettük az Igét, néha több százas tömegnek a pályaudvar előtt,

ahol négy utca találkozik. Csodálatos volt látni ezeket a mozdíthatatlan svájcia-

kat, amint megmozdultak a hívásra, hogy elfogadják Krisztust. Tudtuk, hogy ez

nem a mi lelkesedésünknek, tehetségünknek vagy eltökéltségünknek köszön-

hető, hanem a Szent Szellem munkálkodásának. Úgy tűnt, mintha csak külső

megfigyelői lennénk egy készülődő forradalomnak. Egy kemény hippi, akit

Jézus átformált és megszabadított a kábítószerektől, azzal mutatta meg hálá-

ját irántunk, hogy nekünk adta öreg Volkswagenjét. Olyan zajt csinált, hogy

„Viharmadár"-nak neveztük, de nagy segítséget nyújtott a munkában.

Mikor a hippi kábítószeresek egyik vezetője elfogadta Krisztust és beme-

rítkezett egy tóban, egész Zürich erről beszélt. Ahogy a hírünk terjedt, fiatal

emberek jöttek hozzánk a legkülönbözőbb egyházakból, néhányan puszta kí-

váncsiságból, mások segítségüket ajánlva. Egy fiatalasszony, akit megraga-

dott Krisztus hívó szava, egész takarékbetétjét nekünk adta, amiből vettünk

egy használt Volkswagen minibuszt. Azokat, akiknek a keresztyénsége nem

volt valódi és személyes, gyakran sikerült a hippiknek megnyerniük saját

életmódjuk számára: a kábítószereknek, a miszticizmusnak, a szexuális sza-

badosságnak és perverzióknak. Milyen jól láthattuk Pál mondásának igazsá-

gát: „Öltözzetek föl az Isten minden fegyverét, ... mert nem test és vér ellen

135

van nekünk tusakodásunk, hanem a fejedelemségek ellen, a hatalmasságok

ellen, ez élet sötétségének világbírói ellen, a gonoszság lelkei ellen, melyek

a magasságban vannak." (Ef 6,11-12)

Ezt a harcot folytattuk éjjel és nappal. Sok látszólag reménytelen esettel

találkoztunk, emberekkel, akiket valóban megkötöztek a sötétség erői, aztán

mégis megszabadultak és átalakultak Krisztus erejének hatására. Akik meg-

nyitották szívüket neki, nem maradtak azoknak a szokásoknak és fajtalanko-

dásoknak a hatalmában, amelyek azelőtt évekig uralták az életüket. Minden-

féle teológiai vita értelmetlenné válik a szabadkeresztyének és a népegyhá-

zak között. A valós életben naponta láttuk annak bizonyítékát, hogy az

egyetlen út Jézus Krisztus. Senki és semmi nem hozhatja meg azt a tökéletes

szabadulást, amire szükség van, csak Ő.

Mikor azon az emlékezetes napon elégettük a bálványainkat, még éppen

csak kezdtem megérteni, hogy Krisztus nemcsak azért halt meg, hogy nekem

megbocsáthasson, hanem hogy félreállíthassa a régi Rabit és új életet adhas-

son nekem. Ennek megértése és élménye lassacskán nőni kezdett bennem.

Krisztusban meghaltam mindannak, ami egykor voltam. Feltámadása által

eljött, hogy bennem éljen. Ez az én új életem titka, és láttam, hogy ez az élet

munkálkodik sokakban, akik azelőtt reménység nélkül voltak.

Fokozatosan kezdtem megérteni, hogy a halálból támadó élet - egy telje-

sen új teremtés Krisztus halála és feltámadása által - a Biblia témája a Te-

remtés Könyvétől (lMóz.) a Jelenésekig, ez az a nagy terv, ami felé Isten tö-

rekedett Ádám és Éva bukása óta. Krisztus nemcsak azért halt meg, hogy

helyreállítsa az Éden elvesztett Paradicsomát. Az emberi nem újra csak el-

buknék. Krisztus azért támadt fel a halottak közül, hogy bennünk éljen,

megteremtve a kétszer született emberek fajtáját, akiknek szíve az Ő trónjá-

vá vált, és ezzel királyságát elhozta belénk. Hónapokig gondolkodtam a Ga-

lata 2,20-on: „Krisztussal együtt keresztre vagyok feszítve, többé tehát nem

én élek, hanem Krisztus él bennem." Milyen igaznak találtam ezt!

Az olyan emberek írásai, mint Andrew Murray, A. W. Tozer és Oswald J.

Smith, nagy segítségemre voltak ennek további megértésében. Könyveik ré-

vén egyre jobban láttam a különbséget a világból való kivonulás között,

amelyet a buddhista szerzetesek és a hindu jógik kíséreltek meg, és a megfe-

szített élet, valamint a feltámadás ereje között, amely a hívő számára Krisz-

tus által elérhetővé vált. A testi vágyak elnyomása, amelyet apám gyakorolt,

nem a megfelelő út. De van mód a bűn legyőzésére Jézus Krisztusban. To-

zer nagyon jól kifejti ezt írásaiban.

„Voltak olyanok, akik azt gondolták, ahhoz, hogy más úton járjanak, arra van

szükség, hogy szakítsanak a társadalommal; így megtagadtak minden termé-

szetes emberi kapcsolatot, arra törekedvén, hogy halálba adják a testet... Nem

136

igeszerű azt hinni, hogy a régi ádámi természet ilyen módon legyőzhető....

Annak semmi sem elég, ami kevesebb, mint a kereszt.

...üdvözülni akarunk, de azt akarjuk, hogy Krisztus végezze el mindazt,

ami a halálhoz tartozik... Királyok maradunk az emberi lélek kicsiny király-

ságán belül, és Cézár minden büszkeségével viseljük hamis koronánkat...

Ha nem akarunk meghalni, akkor... meg nem feszített testünk megfoszt

bennünket a szív tisztaságától, jellemünk krisztusképűségétől, szellemi látá-

sunktól és a gyümölcsöző élettől."*

Minél jobban megtapasztaltam Krisztus életét önmagámban, annál tisztáb-

ban láttam azt a hibát, amit mind apám, mind én elkövettünk. A legkülönbö-

zőbb keleti miszticizmusokban gyakorolt önmegtagadás azon a hamis hiten

alapszik, hogy az ember egyedüli problémája a helytelen gondolkodás, és

„csak" azt kell belátnia, hogy ő - Isten. De ha én valóban Brahman lennék,

akkor ennek kezdettől fogva tudatában kellene lennem. Mi a jó abban, hogy

ismét rájövök valamire, amit már valaha tudtam, de elfelejtettem? Bizonyára

újból el fogom felejteni. Ez nem volt megoldás, hanem a Sátán hazugsága,

hogy ezáltal vakká tegye az embert azzal a ténnyel szemben, hogy bűnei el-

választották Istentől. Az ember nem oldhatja meg a problémát azzal, hogy

egyszerűen letagadja. Krisztus bűneinkért vállalt halála valóságos megoldás:

megbocsátásra van szükségünk ahhoz, hogy megbéküljünk Istennel. Az Ő

feltámadása új életet ad nekünk, amelynek soha nem lesz vége.

Ha hajlandóak vagyunk meghalni Krisztusban, elfogadva értünk való ha-

lálát, akkor valóban életünk van - de csak akkor. Milyen hálás voltam, hogy

Krisztusban meghaltam a saját önző ambícióim számára! A továbbiakban

imádságaim nem arra szolgáltak, hogy Isten áldását kérjem terveimre, ha-

nem arra, hogy megtudjam akaratát és alávessem magam neki.

Isten Igéjében bízva fogadalmat tettem, hogy soha nem engedek vereséget

keresztyén életemben. Nagyon világosan láttam, hogy Krisztus azért halt

meg a kereszten, hogy nekem győzelmet adjon. Egy igeversben az Úr külö-

nösen nyilvánvalóvá tette számomra ezt az igazságot: „De mindezekben fe-

lettébb diadalmaskodunk az által, aki minket szeretett." Az ezt követő versek

ugyancsak a belső erő forrásaivá váltak számomra: „Mert meg vagyok győ-

ződve, hogy sem halál, sem élet, sem angyalok, sem fejedelmek, sem jelen-

valók, sem eljövendők, sem hatalmak, sem magasság, sem mélység, sem

semmiféle más teremtmény nem választhat el minket az Isten szeretetétől,

amely megjelent Jézus Krisztusban, a mi Urunkban" (Róm 8,37-39). Elhit-

tem ezt teljes szívemből.

* A.W. Tozer: The root of the righteous. (= Az igazságosság gyökerei. Harrisburg, PA:

Christians Publications, Inc., 1955) 65-66. old.

137

20.

NEW LIFE - ÚJ ÉLET

A londoni Bible College-ban kapott teológiai képzésem a legmagasabb

színvonalú volt, és felbecsülhetetlen értékű. Aligha taníthattam volna máso-

kat anélkül, hogy én magam is alapos képzést ne kaptam volna. És az is

nagy lendületet adott, hogy együtt imádkozhattam és tanulhattam 25 külön-

böző országból érkezett fiatalokkal, akik életüket Krisztus szolgálatára szán-

ták. Sok hétvégém azzal telt el, hogy igét hirdettem az iskola evangelizációs

csoportjával. Az oktatás ellátással és szállással együtt körülbelül évi 500

fontba került. Időről időre értesítést kaptam a könyveléstől, hogy számlámra

pénzadományok érkeztek; és ez folytatódott mindaddig, amíg az iskolába

jártam. Sohasem tudtam meg, kik voltak a titkos adományozók.

Minden vakációban - karácsonykor, húsvétkor és nyáron - visszamentem

Zürichbe, hogy segítsek az ottani munkában. Az öregek otthonának alagsorát

1971 tavaszán átadták csoportunknak. A zürichi keresztyének, főként azok a

fiatalok, akiket kiképeztünk, munkával, pénzzel és egyéb adományokkal se-

gítettek, hogy renováljuk és csinosítsuk ezt a nagy helyiséget, és keresztyén

kávéházzá alakítsuk. Olyan vonzóvá akartuk tenni, amennyire csak tőlünk

tellett, hogy minél több fiatal jöjjön ide és halljon Krisztusról. Addigra kö-

rülbelül 150 hívő látogatta tanítványi összejöveteleinket; némelyek segítettek

is nekünk a munkában. Mindenki úgy gondolta, hogy nevet kellene adnunk

a kávéháznak. A legtöbb szavazatot a „New Life" (= „Új élet") kapta. Nem

lehetett volna jobban leírni azt az átalakulást, ami velem történt, és amit

annyi kábítószeres, különféle bűnöző, sőt prostituált és homoszexuális életé-

ben láttunk. Sokan mások, akik azt gondolták magukról, hogy keresztyének,

pusztán mert gyermekként megkeresztelték és úgy nevelték fel őket, hogy

alkalmazkodjanak az egyházi hagyományokhoz, most személyesen megis-

merték Krisztust, és az ő életük is átalakult. Bár a hivatalos egyház sokat tu-

dott nyújtani, sok lelkipásztor felhígított evangéliumot prédikált. A keresz-

tyénség inkább kulturális hagyomány volt számukra, semmint Istennel való

közösség és Jézus Krisztussal való együttjárás.

Imáink és tapasztalataink eredményeként kialakítottunk bizonyos elveket.

Az egyik első az volt, hogy soha nem folyamodunk adományokért, soha

nem fogadunk el adományokat összejöveteleinken, és soha senkinek nem be-

szélünk szükségleteinkről. Bizalmunkat Istenbe, és nem emberekbe vetjük.

Ha valakitől segítséget fogadtunk el, azt akartuk, hogy ez részéről Istennek

138

adott válasz legyen, ne a mi kérésünkre adott válasz. Egy másik ilyen elv az

volt, hogy csak Krisztus szeretete motiválja tetteinket. Isten szeretetéből adta

az ő Fiát, és mivel ő szeretett bennünket, Krisztus meghalt a bűneinkért.

Imádkoztunk, hogy Isten segítsen bennünket szeretetből szolgálni és Krisz-

tust hirdetni, nem pedig azért, mert valami mennyei jutalmat remélünk. A 2.

Timótheus 2,2 fejezte ki harmadik elvünket: „És amiket tőlem hallottál sok

tanú előtt, azokat add át megbízható embereknek, akik mások tanítására is

alkalmasak lesznek." Megértettük, hogy elsődleges feladatunk embereket ta-

nítványokká tenni, akik aztán maguk is megnyerhetnek másokat és taníthat-

ják őket.

Már az elején felismertük, hogy alapvetően szükséges a szilárd bibliai is-

meret és a keresztyén életgyakorlat tanítása. A megtérőknek tudniuk kell,

hogy mit hisznek, és miért. Más dolog nagy lelkesedéssel megkezdeni a ke-

resztyén életet, és más dolog naponta erősödni a hitben és másokat is meg-

nyerni Krisztusnak. Az újonnan kapott öröm eltarthat néhány napig vagy

akár néhány hétig is, de mikor az előrehaladás nehézzé válik, jönnek a két-

ségek, és a barátok megpróbálnák visszacsalogatni a régi utakra; jön a kísér-

tés még egy kevés tiltott szexre, vagy egy újabb adag kábítószerre, és min-

dent elsöpörhet. Sokkal többre van szükség, mint lelkesedésre, hogy az em-

ber átjusson a valódi próbákon, az élet ütközetein. Hangsúlyoztuk, hogy

Krisztus nemcsak azért jön, hogy embereket vigyen be a mennybe, hanem

azért is, hogy megváltoztassa az emberek életmódját a földön, itt és most; és

elvárja tanítványaitól, hogy engedelmeskedjenek neki, nem csak azt, hogy

higgyenek benne. Hirdettük, amit Krisztus mondott: „Ha valaki jőni akar én

utánam, tagadja meg magát és vegye fel az ő keresztjét, és kövessen engem"

(Mt 16,24). Ezt az üzenetet igen világosan kifejtettük.

Heinz és Annalies nem sokkal azután összeházasodtak, hogy Zürichbe jöt-

tek. Kis, háromszobás lakásukat „spagetti-evangélizációra" használták. Fiatal

embereket hívtak meg az utcáról ebédre és beszélgetésre. Végül ez a szolgá-

lat egy négyemeletes, 14 szobás, tágas öreg házzal bővült ki. Ez csoportunk

állandó otthonává vált és ideiglenes menedékké több száz hippi számá-

ra, akik egy-két vagy három éjszakára megszálltak ott és hallottak Krisztus-

ról. Sokan feladták terveiket, hogy végigkövetik a kábítószer-útvonalat egé-

szen Indiáig, visszatértek szüleikhez bocsánatot kérni: azokhoz, akiket aze-

lőtt gyűlöltek, de most Krisztus szeretetével szerettek. De az a tágas ház a

Moehrlistrassén, ahol első nyolc hónapos tanítvány-kurzusunkat .megindítot-

tuk 1972-ben, hamarosan szűknek bizonyult. 1973-ban megkezdtük egy volt

nyugdíjasotthonban egy hároméves bibliaiskola első évfolyamát, amely a fő

hangsúlyt a gyakorlati képzésre helyezte. A hallgatókat a nyári misszióban

végzett munkájuk közeli megfigyelése után választottuk ki. Ennek következ-

139

tében majdnem mind teljes munkaidejű keresztyén szolgálatra mentek. A

harmadik évben körülbelül hat hónapot Európa különböző városaiban töltöt-

tek gyakorlati evangelizációs munkával olyan helyeken, ahol már megalakult

a munkacsoportunk. Mindegyik csoport az Úrra bízta szükségleteit, és kap-

csolatuk az Új Élet Közösséggel szellemi, és nem szervezeti volt. 1974-ben

nagyobb telephelyre költöztünk Walzenhausen faluban, amely a Boden-tóra

néz Északkelet-Svájcban. Németország, Ausztria és Svájc egy része látható

onnan a festői panoráma részeként.

Az egész csoport csatlakozott hozzám abban a célkitűzésemben, hogy ves-

sünk gátat a keleti vallásoknak, amelyek nagyon gyorsan terjednek Nyuga-

ton. Mióta keresztyén lettem, mély aggodalommal figyeltem, mennyire fel-

gyorsult a Kelet erőteljes, de nagyrészt észrevétlen befolyása az átlagos nyu-

gati gondolkodásra. A keleti vallások inváziója finoman, de egyre jelentő-

sebben befolyásolta a nyugati társadalom szinte minden területét. Olyan hin-

du és buddhista guruk tervszerű munkái nyomán, mint Vivekananda, Auro-

bindo vagy Shri Chinmoy (aki az ENSZ-ben, New Yorkban meditációkat

vezet), valamint az igen befolyásos Dalai Láma, jelentős változások követ-

keztek be a nyugati gondolkodásban, hiedelmekben és életstílusban.

A szó szoros értelmében milliók fogadtak el olyan keleti gondolatokat,

mint a karma, a lélekvándorlás, a vallásos vegetarianizmus; és ebbe a szám-

ba nem is értettem bele azokat a további milliókat, akik személyesen beleke-

veredtek a számtalan hindu/buddhista szekta valamelyikébe, mint a Hare

Krisna mozgalom, Yogananda Önmegvalósító Közössége, az Isteni Fény

Misszió, Nichiren Shoshu és számos más ehhez kapcsolódó elmedinamikai

csoport, mint például Silva agykontrollja.

Mint volt hindu, aki széltében-hosszában beutazta a Nyugatot, megdöb-

benten figyeltem, hogy nem csak a rózsakereszteseknek vagy a szabadkőmű-

veseknek vannak hindu/buddhista gyökereik, de szinte minden elismert és

bevett nyugati szekta, mint a Keresztyén Tudomány, az Elme Tudománya, a

Vallásos Tudomány és az Egység,* a hinduizmus és a keresztyén eretnekség

szinkretisztikus keveréke. Még az Amerikában született Mormon Egyház is

a maga keresztyén képével olyan hindu eszméken alapul, mint a lélek szüle-

tés előtti létébe vetett hit, a több isten léte és az a tanítás, hogy az istenné

válás az ember végső célja.

Mivel felelősséget éreztem azért, hogy felfedjem a nyugati társadalom

hinduizálódását, egyre nyíltabban kezdtem nyilvánosan felszólalni, figyel-

meztetve azokat, akik belebonyolódtak a jógába, a meditációba vagy a keleti

miszticizmus más formáiba, hogy veszedelmes csapdába esnek. Meghíváso-

* Eredeti nevükön: Christian Science, Science of Mind, Religious Science, Unity

140

kat kaptam, hogy középiskolákban és egyetemeken beszéljek összehasonlító

vallástudományról, vessem össze a keresztyénséget a hinduizmussal vagy

más keleti vallásokkal. Végül is én mindkét oldalról ismerem a témát. Ha-

marosan sok országból kaptam meghívást előadásokra. Már nem korlátoz-

hattam magam csak Európára.

1972 vége felé, Izraelben, egy több országra kiterjedő előadáskörút köz-

ben, Isten az imádságomban úgy vezetett, hogy repüljek haza Trinidadra, el-

ső látogatásomra, mióta elmentem Londonba. Bár minden repülőjegyet elad-

tak és a nagy ünnepi forgalom miatt hosszú várólisták voltak minden helyre,

Isten kegyelméből mégis sikerült egy helyet szereznem Tel Avivból Lon-

donba, és onnan egy másikat Port of Spainbe, méghozzá különösebb késle-

kedés nélkül. Egyik barátom, akivel a leszállás után a repülőtéren szaladtam

össze, kocsival egyenesen a régi házhoz vitt. Szinte csodának tűnt, hogy kö-

rülbelül 15 perccel éjfél előtt felsétáltam a lépcsőkön, majd bementem a

nappaliba. Karácsony este volt.

- Rabi! Ez Isten ajándéka! - kiáltotta Ma. - Kértem tőle, hogy küldjön

haza karácsonyra! - Micsoda találkozás volt ez hat év után!

Ma megöregedett, és gyöngébbnek tűnt, mint mikor elmentem, de még

mindig áldotta Istent, és sugárzó bizonyságtevője volt Krisztusnak. Áldott

időt töltöttünk együtt imádkozással és Isten Igéjéről való beszélgetéssel, épp-

úgy, mint régen, amikor keresztyének lettünk. Még ennyi év után sem tud-

tunk napirendre térni azon a változáson, amit Krisztus vitt végbe családunk

életében és egyéni életünkben. Nagy öröm volt újra látni kedves, régi baráta-

inkat, keresztyéneket és hindukat egyaránt, és abban a kiváltságban részesül-

tem, hogy hirdethettem az evangéliumot egész Trinidadon és a Nyugat-Indi-

ák más részein is.

Nem sokkal azután, hogy visszatértem Európába, hírt kaptam arról, hogy

Ma súlyos beteg. Hetekig haldoklott, időnként úgy tűnt, hogy felgyógyul,

majd hírt kaptam felőle, hogy megtért az Úrhoz. A temetési szertartáson

nyoma sem volt a hangos jajveszékelésnek, ami Nana és apám halálát kísér-

te, és amely mindig kíséri egy hindu eltávozását. Tudtuk, hogy ő már Krisz-

tussal van, az élet új dimenziójában a mennyekben, nem pedig valamilyen új

testben megjelenve, hogy a fájdalom és a bánat újabb körforgását kezdje

meg itt a földön. Mát egy napon újra látni fogom Krisztus visszatérésekor,

és ez bármikor bekövetkezhet - minden jel erre utal. Eközben hálás voltam

Istennek, hogy megadta a lehetőséget számomra, hogy még egyszer, utoljára

meglátogassam Mát, mielőtt elvette őt tőlünk. Krisztusi életének és a térdel-

ve, imában töltött óráknak az emléke hívást és indítást jelentenek számomra,

hogy továbbra is teljes szívemből szolgáljam Krisztust. Erre bíztatott ő is

még egyszer, utolsó együtt töltött napjaink során.

141

1975 őszén egyik álmom végre valóra vált. Csoportunkból öten, 18 hall-

gatóval együtt elmentünk első gyakorló missziós utunkra Keletre. Egyik cé-

lunk az volt, hogy felkészítsük arra a fiatalokat, hogy olyan országokba is

elvihessék Krisztus üzenetét, mint India vagy Pakisztán. Ösztöndíjakat aján-

lunk föl hallgatók számára a bibliaiskolák, szemináriumok és egyetemek lá-

togatása során Indiában és Ázsia más részein. Utam egyik célja az volt,

hogy ezekhez a programokhoz kapcsolatokat teremtsek.

Jugoszláviában a három VW minibuszunk közül kettőt megállítottak, és

utasaikat letartóztatták keresztyén irodalom terjesztése miatt. Néhány óra

múlva szabadon engedték őket, és folytathattuk utunkat Keletre. Törökorszá-

gon keresztül vezető utunk során először részesültem abban az örömben,

hogy muzulmán országban hirdethettem az Igét, és láthattam, hogy néhány

muzulmán elfogadja Krisztust. Isztambulban nagy bátorítást jelentett, hogy

egy fiatal házaspárnál lakhattunk, akik három éve Zürichben lettek keresz-

tyének. Láthattuk, hogyan szolgálják az Urat és növekednek a hitben. A fia-

tal férj Törökország egyik leggazdagabb családjához tartozott. Playboy életet

élt francia barátnőjével Svájcban: mindketten kábítószereken éltek, mikor

zürichi központúkban hirdettem nekik az evangélium üzenetét, mielőtt evan-

gelizációs körútra Münchenbe távoztunk volna az 1972-es olimpia alkalmá-

ból. Mindketten megvallottak imádságban bűneiket, és elfogadták Krisztust.

Apja megfenyegette, hogy kitagadja az örökségből, de ő azt válaszolta, hogy

Krisztus többet ér, mint az egész világ. Összeházasodtak, és most másokat

térítenek meg az Úr számára Törökországban.

Úgy láttuk, Pakisztánban jól reagálnak az evangéliumra. A találkozókon

két fiatal svájci tolmácsolt nekem. Sok évvel azelőtt a kábítószer-útvonalon

igyekeztek Indiába, mélyen belebonyolódva a kábítószerekbe és a keleti

miszticizmusba. Isten azonban csodálatosan elérte őket, amikor Pakisztánban

éltek, és mindketten elfogadták Krisztust. Svájcba visszatérve csatlakoztak

az Új Élet Bibliaiskolához, és most az utazás során tudtak nekem urdura for-

dítani, mikor Pakisztánban sokfelé prédikáltam.

Időnk lejárt, és a csoport többi tagjának vissza kellett térnie Svájcba. Én

folytattam utam India felé. Szándékomban állt néhány további kapcsolatot

teremteni, és még igét hirdetni, mielőtt meglátogattam volna anyámat Bom-

bay mellett, ahol gurujának asrámjában lakott. Nem volt problémám a Pa-

kisztánba való belépéssel, de mikor megpróbáltam elhagyni, letartóztattak,

mint azt könyvem elején leírtam. Biztosak voltak benne, hogy nagy halat

fogtak - elvégre nem mindennap találkozik az ember „kémmel" -, és a ha-

tárőrtisztek jelentést küldtek Lahoréba. A fölöttes tiszt maga akart közelebb-

ről kivallatni, mielőtt még az indiai kémeknek kijáró rövid úton megszaba-

dulnak tőlem.

142

Az ajtóm előtt álló fegyveres őrtől eltekintve magamra hagytak, amíg

mindannyian a Főnök érkezésére vártunk. Elmondták, hogy igen szent em-

ber, pap, aki már háromszor zarándokolt el Mekkába. Hogy ez miért tette őt

alkalmassá magas ^politikai tisztség betöltésére Lahoréban, azt nem tudom,

de ez nem sokat segített helyzetemen. Egy buzgó muzulmán aligha lesz en-

gedékenyebb egy keresztyénnel, mint egy hinduval szemben; egyetlen lehe-

tőségem mégis az volt, hogy meggyőzzem a Főnököt arról, hogy keresztyén

vagyok. Ezenfelül úgyis el voltam szánva arra, hogy minden emberrel, aki-

vel csak találkozom, megosztom a Krisztusról szóló jó hírt.

A várakozás három órája alatt, amíg egyedül, őrizet alatt voltam egy kis

szobában, az emlékek egész kaleidoszkópja szaladt végig előttem. Nem bán-

tam meg, hogy Pakisztánba jöttem. Ha ottlétem eredményeképpen akár csak

egyetlen ember is elfogadta bűnei bocsánatát és az örök életet Krisztusban,

akkor már nagyon is megérte. És sokan elfogadták Krisztust. Talán nem is

tudom meggyőzni a Főnököt arról, hogy nem vagyok sem kém, sem hindu.

A többi tiszt mind meg volt győződve arról, hogy hazudok. Nagyon gyűlöl-

ték a hindukat! Számukra halálom részleges bosszú lett volna több ezer mu-

zulmán társukért, akiket hinduk gyilkoltak meg. Ha indiai kém vagyok, az

csak még édesebbé tette volna a bosszút.

Nincs jobb lehetőség az ember hitének kipróbálására, mint az esetleges

halállal való szembesülés, és most még biztosabb voltam benne, mint valaha,

hogy Krisztus szeret engem, és a fizikai halál szellememet és lelkemet csak

az ő jelenlétébe vezetné be, ahol Ma már megelőzött. Szívem tele volt öröm-

mel, amikor mindaz eszembe jutott, amit Krisztus elvégzett az életemben és

sok más ember életében, akiket láttam átformálódni a belé vetett hit hatásá-

ra. Isten kezében voltam, és csak az Ő akaratát kívántam: bármit, ami az Ő

dicsőségére van - emlékezve Pálnak a fogságban kifejezett kívánságára,

hogy „fel fog magasztaltatní Krisztus az én testemben, akár életem, akár ha-

lálom által". Tozer írásaira gondoltam - egyik könyve aktatáskámban volt -,

és a Galata 2,20-ra, amelyen annyit gondolkodtam, és amelyről annyit be-

széltem az évek során. Én már meghaltam Őbenne, ezért a halál nem érint-

het. Nem féltem semmitől, amit ezek az emberek tehetnek velem.

- Miért kémkedik az országunkban? - ezzel köszöntött a Főnök, mikor

végül megérkezett.

- Nem vagyok kém - tiltakoztam. - Soha nem is lennék.

Mulatni látszott feleletemen. - Soha? Aztán miért?

- Mert keresztyén vagyok.

- Ön keresztyén? Nem ez az ön útlevele?- kérdezte, rámutatva az íróasz-

talon előtte fekvő útlevélre. - A Maharaj semmi esetre sem keresztyén név.

143

- Pillantása kifejezésre juttatta, hogy intelligenciája elleni támadásnak veszi,

ha azt képzelem: elhisz ilyen képtelen hazugságot.

- Igen, a nevem valóban Maharaj, de valóban keresztyén vagyok - mond-

tam kitartóan.

- Bizonyítsa be. - Mosolygott, mintha titokban egy viccen mulatna.

Ez megdöbbentett. Erre sohasem gondoltam még. Hogyan bizonyíthatnám

be valaha is, hogy mit hiszek a szívem mélyén? Nem volt itt senki, aki is-

mert volna, senki, aki tanúskodhatott volna az életemről...

- Ön muzulmán? - kérdeztem tiszteletteljesen.

- Igen, az vagyok.

- És tudja bizonyítani, hogy muzulmán? - Most bizonyára belátja, meny-

nyire nem volt következetes.

- Miért kellene bebizonyítanom? - vágott vissza. - Nem én vagyok a

kém!

- De én sem vagyok kém!

- Akkor bizonyítsa, hogy keresztyén! - és újra mosolygott.

- Nos - mondtam, felnyitva aktatáskámat -, itt a Bibliám. Vinne magával

egy hindu Bibliát?

Nevetett: - Egy okos kém vinne!

Elkezdtem forgatni a lapokat az orra előtt. - De nézze, uram, nézze az

aláhúzásokat oldalról oldalra, azokat a verseket, amelyek számomra különö-

sen sokat jelentenek - és nézze meg a sok megjegyzést. Mindet én írtam!

- Ezt bármelyik kém megteheti.

Újból benyúltam az aktatáskámba. - Itt vannak más keresztyén könyvek

is ... és nézze meg ezeket a leveleket! Olyan emberektől kaptam, akiket

Krisztushoz vezettem - nézze meg, mit mondanak!

Egy mozdulattal elutasította utolsó „bizonyítékomat" is, anélkül hogy egy

pillantást vetett volna rá. - Bolondnak néz? Lehet hamisítvány is!

Megnémultam. Lehetetlen volt bizonyítani, hogy keresztyén vagyok. Ek-

kor valami más jutott eszembe. - Van még egy bizonyítékom - mondtam, és

még egyszer, utoljára a táskámba nyúltam. - Itt egy kézirat, az életem törté-

nete. - Letettem elé az íróasztalra. - Ez mindent elmond: hindu életemet és

azt is, hogyan lettem Jézus, a Messiás követője. Egy kémnek sem jutna eszé-

be, hogy ilyesmit hamisítson ... és nem ennyi oldalon!

Kétkedő pillantást vetett rám, majd kinyitotta a kéziratot, és elkezdte ol-

vasni. Ez volt az utolsó reményem. Ahogy lapozgatta, én felváltva imádkoz-

tam és figyeltem arckifejezését. A 15. fejezetnél, az „Egy guru halálá"-nál -

tovább még nem jutottam az írással -, elkezdett lassabban olvasni, láthatóan

elmerülve annak történetében, hogy hogyan fordultam a hinduizmustól Jézus

Krisztushoz. A vége felé, mikor a bálványok összezúzásáról és elégetéséről

144

olvasott, helyeslőén dörmögött, és bólintott a fejével. A Korán elítéli a bál-

ványimádást, és a muzulmánok sok hindu bálványt és templomot elpusztítot-

tak, mikor századokkal ezelőtt meghódították Indiát. Lassan és gondosan új-

ra elolvasta ezt a fejezetet. Majd visszaadta a kéziratot.

- Arról meggyőzött, hogy keresztyén - mondta, ám arckifejezése nem lá-

gyult meg. - De mit csinál országunkban?

Erre mit válaszolhattam? Cseberből vederbe kerültem? Hallottam, hogy

nemrégiben keresztyéneket öltek meg Pakisztánban, mert a muzulmánoknak

Krisztusról beszéltek. Mások hosszú börtönbüntetést kaptak. Bölcsességet

kértem Istentől, és gondosan megválogattam a szavaimat.

- Az önök országa csodálatos - mondtam őszintén -, de van sok problé-

májuk is. Együtt érkeztem 22 másik emberrel Svájcból és Nyugat-Német-

országból. Kórházakat, árvaházakat, lepratelepeket látogattunk, és próbál-

tunk segíteni, ahogy csak tudtunk, anyagilag és szellemileg. Szeretjük az

önök népét és országát. Bár segítségünk nem nagy, megtettük, ami tőlünk telt

Gondosan figyelt. Most hátradőlt a székében, és hosszút sóhajott. Arckife-

jezése most először tűnt megkönnyebbültnek. Kinyitotta az útlevelemet, fá-

radtan kinyújtotta kezét a bélyegzőért, majd határozott mozdulattal rányomta

arra az oldalra, ahol az országába való belépési engedély szerepelt. Átnyúj-

totta az útlevelet, és ezt mondta: - Mehet!

Istennek hálát adva, szabad emberként sétáltam ki a fegyveres őrök előtt a

szobából. A tisztek, akik korábban vallattak, és akik kint várakoztak, csodál-

kozva néztek rám. Nem tudták elhinni, hogy elengedtek, miután már biztosí-

tottak afelől, hogy nem kerülhetem el a kivégzést.

Miközben átmentem a száz yardos senki földjén az indiai határállomásig,

hálát adtam az Úrnak kegyelméért, és imádkoztam, hogy a történet, amit ol-

vasott, megnyerje a magas rangú muzulmán hivatalnokot Krisztus számára.

Meggyőződött igaz voltáról, és miközben olvasta, láttam az arcán, hogy mé-

lyen megindította a Krisztushoz való megtérésem.

A bajok ezzel még nem értek véget. Az indiai oldalon azonnal bevittek

egy belső szobába, ahol most indiai hivatalnokok kérdeztek ki. Ők, úgy lát-

szik, azt gondolták, hogy pakisztáni kém vagyok.

- Ön bizonyára pakisztáni - mondta meggyőződéssel az ügyeletes tiszt. -

Egy indiai sem menne Pakisztánba. Mit csinált ott?

- Krisztus követője vagyok, és keresztyén munkát végeztem.

- Ön, a brahmin, keresztyén? Az érinthetetlenek lesznek keresztyének, de

nem a brahminok. Nem hiszek önnek.

- Nos, elmondhatom önnek, hogyan történt. - Belekezdtem a történetem-

be, megpróbáltam rövidre fogni, ő pedig növekvő érdeklődéssel hallgatta.

Mikor befejeztem, lassan, csodálkozva megcsóválta a fejét, kinyitotta az út-

145

levelemet, egy üres lapra bepecsételte a belépési engedélyt és odaflrkantotta

az aláírását. - Jó utat - mondta kedvesen.

Lehetetlen leírni izgalmamat, mikor végre India földjére értem, őseim ha-

zájába. Innen származik a vallás, amelyet elhagytam; de kulturálisan és etni-

kailag még mindig ezer szállal kötődöm ide. Ez az én népem, az én hazám,

ez az a hely, ahová valójában tartozom. A mangófák mintha táncoltak volna

az ágról ágra ugráló színes madarakkal a kellemes szélben. Az előttem elte-

rülő táj nosztalgikus emlékeket ébresztett bennem: anyámra emlékeztetett, és

azokra a mesékre, amiket kis gyermekként hallottam tőle Rámáról, Krisnáról

és a hindu mitológia többi istenéről és hőséről.

Az ismerős hangulat sok tekintetben Trinidad indiai falvaira, Debére vagy

Penalra emlékeztetett. Ezt még erősítette, hogy a távolból egy tranzisztoros

rádióból hangos indiai filmzene is áradt magas, női orrhangon. Voltak má-

sok is, akik hozzám hasonlóan érzelmileg kötődtek Indiához: nyugati hippik,

akik, nagy csodálkozásomra, érkezésükkor megcsókolták a talajt. Az izga-

tottság és a csodálkozás első percei után, amikor körülfogott India valódi

szépsége, nagyon elszomorodtam sok más látvány hatására, amelytől nem

tudtam eltekinteni.

Indiát lehetetlenség leírni valakinek, aki még maga nem látta. A nyomor,

a szegénység, a betegség és a babona elképesztő méretű. A falvak képe is

meghökkentő, de az indiai városokban tengődő sok milliónyi ember létkörül-

ményeinek borzalmai egyenesen döbbenetesek. Vendéglátóm Kalkuttában

elmondta, hogy egymilliónál is több ember tengeti nyomorúságos életét en-

nek a városnak az utcáin, anélkül hogy akár csak egy sárkunyhót otthonának

nevezhetne. Ott is halnak meg, ahol megszülettek - útszéli árokban, ország-

úton vagy egy koszos járdán, a forró napon - úgy, hogy nem ismertek mást,

mint a betegség és a szegénység nyomorát, és a reménytelenséget, hogy va-

laha is megengesztelhetnék az isteneket, hogy hozzájuk fordulhatnának, akik

a legcsekélyebb szeretetet vagy törődést sem mutatják velük szemben, csak

még több félelmet váltanak ki. Ilyen szerencsétlen, szánalmas nyomorúság-

ban élni, és azt hallani, hogy „Isten vagy, csak be kell látnod" - ki tudna en-

nél hátborzongatóbb, rosszabb tréfát elképzelni? Azt hallani, hogy a testeden

levő gennyes sebek, a gyomrodat mardosó éhség és a lelked üressége csak

mája, illúzió ... van-e ennél ördögibb megtévesztés?

Fájt a szívem, ahogy India szenvedő tömegeit láttam. Csodálkoztam azon,

hogy a nyugatiak Indiára tekintenek szellemi megvilágosodásért. Tapasz-

talatból tudtam, hogy India problémáinak a gyökere a hinduizmus, a maga

karmába, lélekvándorlásba és hamis istenekbe vetett fatalista hitével. Milyen

vakság a nyugatiak részéről, ha a keleti miszticizmushoz fordulnak világos-

ságért! Nincs abban más, mint sötétség, és India állapota nyilvánvaló bi-

146

zonysága annak, hogy milyen mély is ez a sötétség. Ilyen mértékű megté-

vesztés csak ugyanabból a ravasz forrásból fakadhat, amely más milliókat

meg arra vesz rá, hogy tönkretegyék magukat a hamis boldogság kedvéért,

amelyet kábítószermámorban tapasztalnak.

Boldogító, de ugyanakkor különös és feszültséget hozó élmény volt újra

látni anyámat, mindössze harmadszor 21 éven belül. Nem sokkal azután,

hogy elmentem Trinidadról Angliába, hirtelen kilépett a Port of Spainben le-

vő templomból, elhagyva azt a megbecsült pozíciót, amelyben olyan boldog-

nak látszott! Gazdag barátaitól pénzt kapott bútorokra, könyvekre és egyéb

eszközökre, és egy lányiskolát indított. Mindenki biztos volt benne, hogy ve-

zetése alatt elsőosztályú tanintézet lesz belőle. Bár az iskola eredetileg nem

vallási jellegűnek indult, anyám a tanrendben nagy hangsúlyt helyezett a jó-

gára, amit maga oktatott a diákoknak. Majd váratlanul, egy hétvégén, min-

den előzetes bejelentés vagy akár célzás nélkül egyszerűen összecsomagolt

és eltűnt. Revati néni később megtudta, hogy guruja, Baba Muktananda, a

New York-i templomba rendelte, ahol anyám egy évet azzal töltött, hogy

gazdag amerikaiak közül tanítványokat toborzott. Azután visszatért a guru fő

templomába Indiába, ahol nagy felelősséggel járó pozíciót tölt be.

Mikor odaértem a Bombay mellett lévő templomba, a legtöbb nyugati fia-

tal távol volt, mert Muktananda az Egyesült Államokban tartózkodott. Ott

több ezernyi új tanítványt toborzott, és bemutatta a kundalini jógát és a „kí-

gyó-erőt" az orvosoknak, akik azt különös módon a legmodernebb orvostu-

dománynak nevezték. Ennek a népszerű gurunak magasra kiemelkedő épü-

letegyüttese a jólét és a bőség oázisaként hat a legnyomorúságosabb sze-

génység közepette.

Most, hogy újra hindu templomban laktam, rossz emlékek ébredtek fel

bennem, és nyilvánvalóan érzékeltem a gonosz szellemek sötétségét és nyo-

masztó hatását. Hálás voltam azonban a lehetőségért, hogy komolyan beszél-

hettem sok ott élő és tanuló nyugati emberrel. - Nézzetek a körülöttetek levő

nyomorra - mondtam szenvedélyesen. - Hatalmas természeti kincseivel és

emberi erőforrásaival India a világ egyik legvirágzóbb országa lehetne -, de

nyomorba döntötte a vallásfilozófiája. Miért fogadjátok el mégis a hinduiz-

must?

- Mert belefáradtunk a Nyugat materializmusába - válaszolták.

- Manapság India kétségbeesetten próbálja megszerezni a nyugati techno-

lógiát és a materializmust - emlékeztettem őket -, mert azt reméli, hogy így

megmentheti éhező millióit. Nemcsak a nyugatiak, de nagyon sok gazdag

hindu is materialista. A hinduizmus nem szabadít meg titeket ettől, de Krisz-

tus meg tud szabadítani. Nézzétek meg, mit épített Muktananda abból a

pénzből, amit Nyugaton szerzett. Mennyit fordított ebből azoknak az éhező,

147

szerencsétlen embereknek a megsegítésére, akik gazdag birtoka körül nyo-

morult viskókban élnek? Krisztus az egyetlen reménység számotokra, szá-

momra ... és India számára. Az a materializmus pedig, amit elutasítotok,

nem azonos a keresztyénséggel.

Anyám vékony volt, és nem tűnt egészségesnek. A napirend szigorú volt;

mindennap reggel 1/2 4-kor kezdődött, több órányi jógával és meditációval.

Volt néhány kedves beszélgetésem mamával, de lehetetlen volt egy szót is

szólnom Krisztusról neki, tudva, hogy ez összezúzná azt a törékeny kapcso-

latrendszert, amelyet megpróbáltunk egymás között újra kiépíteni. De napon-

ta imádkoztam azért, hogy az Úr tegye lehetővé, hogy néhány napot a temp-

lom elsöprő erejű démonaitól távol tölthessünk.

Nagy örömömre néhány vele töltött nap után anyám beleegyezett, hogy

velem jöjjön Bombaybe. Néhány barátom felajánlotta házát, hogy lakjunk

ott, amíg ők távol vannak. Olyannak tűnt, mint egy álom. Anyám főzött, és a

köztünk levő feszültség fokozatosan oldódott. Ismét barátok voltunk, és is-

mét egy fedél alatt laktunk, annyi év után. Megpróbáltam semmit nem tenni,

ami megzavarta volna új kapcsolatunk nyugalmát, örültem minden percnek,

és megpróbáltam elfeledkezni arról, milyen rövid lesz ez az együttlét. Együtt

mentünk bevásárolni, városnézésre, együtt sétáltunk, és ilyen hosszú távollét

után ismét fokozatosan megismertük és megértettük egymást, először mint két

idegen, aztán szelíden, és növekvő bizalommal megnyitottuk a szívünket

egymás felé.

Majd egy feledhetetlen délutánon ez a törékeny kapcsolat, amelyet együtt

próbáltunk meg kiépíteni, hirtelen ezernyi, összeilleszthetetlen darabra törött.

Gondosan tartózkodtam minden szótól, ami zavarhatná. Még csak utalás sem

hagyta el a számat arra vonatkozóan, hogy keresztyén vagyok, csak egy pár

óvatos kérdés a körülöttünk mindenhol nyilvánvalóan látható nyomorra vo-

natkozóan. Lehet ez az eredménye a több ezer éves karma és a lélekvándor-

lás révén felfelé, Isten felé törekvő evolúciónak, amiről állandóan beszélt?

Meg sem próbált válaszolni erre a kérdésre, csak folytatta lelkes beszámolóit

- azt hiszem túl erősen igyekezett boldognak látszani - a jógáról és a medi-

tációról, templombeli szolgálatáról és gurujáról, Muktanandáról, akit isten-

ként magasztalt. Azon a délutánon azonban nem voltam képes mindezt

csendben elhordozni. Egyszerűen hazugságnak tűnt számomra tovább hall-

gatni, mintha egyetértenék vele.

- De Mama, a te gurud nem isten - mondtam hirtelen, magamat is meg-

lepve. - Egyetlen embernek sincs joga istennek nevezni magát.

- Nos, a te Jézusod azt mondta, hogy ő Isten - válaszolt gyorsan, mintha

számított volna erre, és várta volna, hogy ilyen megjegyzést tegyek. - Baba

csak azt mondja, amit Jézus is mondott magáról.

148

Szomorúan néztem rá. - De mama - mondtam komolyan -, ha Jézus azt

mondja, hogy Ő Isten, akkor Ő tényleg Isten, és a Biblia be is bizonyítja,

hogy ez igaz, de a te gurud csak ember.

Valami ételt kevert a tűzhelyen. Hirtelen sarkon fordult, és szembenézett

velem. - Megsértetted a gurumat és a vallásomat, ezt nem tűröm tovább! Ha

csak azért jöttél, hogy engem megtéríts a keresztyénségre, akkor akár soha

többé vissza se gyere! - Kisietett a szobából, én pedig szinte mozdulni sem

tudtam. Egy perc múlva meghallottam, hogy járkál a szobájában, majd hallot-

tam, amint lassan lefelé jön a lépcsőn. A nappaliban találkoztam össze vele.

- Elmegyek - mondta hirtelen.

- Mama, ezt nem teheted - ellenkeztem, s kivéve kezéből a kis kézitáskát,

letettem a padlóra. - Kérlek, ne menj el!

Felvette a kézitáskáját, és határozottan kiment a bejárati ajtón. Figyeltem

az ablakon át. Tehetetlennek és összetörtnek éreztem magam látva, hogy el-

búcsúzik néhány szomszédtól, akikkel összeismerkedett, majd eltűnt az ut-

cán, kis csomagjával a kezében.

Alig akartam elhinni, ami történt. Olyan sokáig vártam türelemmel, és ez

lett belőle! Egész életem egyik legszomorúbb tapasztalata volt. Alig tudtam

gondolkodni. Valahogy visszataláltam a szobámba, s az ágyamra estem.

Végsőkig el voltam keseredve, még imádkozni is alig tudtam. - Uram - kér-

tem -, ennyi év után ez minden, amit rólad anyámnak mondhatok? Ha most

nem jön vissza, lehet, hogy soha többet nem látom! Kérlek, hozd vissza! -

Tovább imádkoztam, de olyan kétségbeesett lelkiállapotban voltam, hogy a

szomorúságtól elaludtam.

Mikor felébredtem, már sötét volt. Valaki mozgott a hálószobában, amit

anyám használt. Felültem és hallgatóztam. Lehetséges lenne? Most minden

elcsöndesedett, csak saját lélegzetemet hallottam. Visszatartottam, amíg csak

tudtam, majd óvatosan fölmentem a szobájához. Az ágyán feküdt.

- Hozhatok neked valamit vacsorára? - kérdeztem.

- Nem - mormogta, és elfordította arcát. Lementem, és készítettem ma-

gamnak valami ételt. Fönt nem moccant semmi. Órákkal később megkérdez-

tem, hogy vihetek-e föl neki valamit inni, de a válasz ugyanaz volt. Éjszaka

jórészt érte imádkoztam. Másnap ismét elutasította tétova ajánlkozásaimat,

hogy enni vagy inni adjak neki, és bezárkózva a szobájában maradt. Este

csatlakozott hozzám egy barátom, akit még az Operation Mobilisationből is-

mertem, és órákig együtt imádkoztunk anyám szobája alatt.

Másnap reggel lejött a konyhába, és reggelit készített, mintha mi sem tör-

tént volna. Mikor beszélgettünk, kínosan kerültük ennek a szerencsétlen in-

cidensnek az említését is, és távol tartottuk magunkat az olyan témáktól,

amelyek újra előhozhatták volna. Karácsony előtti nap volt, az első, amit 21

149

év óta együtt töltöttünk. Valami elintéznivalóm volt egy keresztyén könyves-

boltban Bombayban - amire ez volt az utolsó lehetőségem, még mielőtt be-

zárt volna az ünnepekre -, ezért késő délután elmentem oda. Elbeszélgettünk

a boltvezetővel, majd mikor együtt elsétáltunk az irodától a kijáratig, észre-

vettem egy érdekes című könyvet: „Hindu és keresztyén teológia", és vet-

tem magamnak egy példányt. Hasznos információkkal fog szolgálni azokhoz

az előadásokhoz, amiket ebben a tárgykörben tartok.

Mire hazaértem, mama már elkészítette a vacsorát. Megálltam a konyhá-

ban, és beszélgettünk, mikor az Operation Mobilisationből ismert barátom belé-

pett.

- Van itt valami, amit neked akarok adni, Rabi - mondta, átadva nekem

egy könyvet. - Tudom, hogy érdekel ez a téma.

Mikor átvettem tőle a könyvet, elnevettem magam. - Köszönöm - mond-

tam őszintén -, de épp most vettem meg ugyanezt a könyvet, egy órával

ezelőtt. Micsoda véletlen egybeesés! - Kinyitottam a táskámat az asztalon,

és előhúztam belőle a másik példányt, majd egymás mellé helyeztem őket. -

És most mit csináljak ezzel a két egyforma könyvvel? - kérdeztem nevetve.

Anyám figyelt és hallgatott. Odahajolt, elolvasta a címet: ,}íindu és ke-

resztyén teológia". Hirtelen megszólalt: - Az egyiket nekem adhatnád!

Majd elakadt a lélegzetem a meglepetéstől. Alig álltam meg, hogy fel ne

kiáltsak: „Áldott legyen az Úr!" Sohasem mertem volna felajánlani neki

ilyen könyvet. De még nem nyúlt érte. Otthagytam a könyveket az asztalon.

Ahogy véget ért a vacsora, fölvette az egyik példányt, és felment a szobájá-

ba, ahol - biztos vagyok benne - elkezdte olvasni. Most lehetőséget láttam

rá, hogy megtegyek valamit, amire már évek óta vártam.

Felhívtam lakásán a könyvesbolt vezetőjét, és megkértem, hogy tegyen

meg számomra egy különleges szívességet. „Tudom, hogy a bolt zárva van

az ünnepekre - mondtam -, de szeretnék valamilyen módon vásárolni egy

példányt a „Living Bible"-ból (modern angol Biblia. - Ford.).

Nagyon szívesen segített, különösen, mikor bizalmasan közöltem vele,

hogy ezt anyámnak szánom, hogy magával vigye az asrám}ába.

Anyámmal csöndes és barátságos karácsonyt töltöttünk együtt. Délután

mindkettőnknek el kellett hagynunk Bombayt, neki vissza kellett mennie gu-

ruja templomába, nekem meg vissza kellett repülnöm Svájcba. Egy, a világ-

misszióért megrendezett ifjúsági konferencián kellett előadást tartanom arról

a kihívásról, amelyet a keleti miszticizmus Nyugatra gyakorolt egyre növek-

vő hatása jelent, és arról a nagy éhségről, amely az evangélium iránt mutat-

kozik Keleten. Amikor elváltunk, átadtam neki a karácsonyi papírba csoma-

golt Bibliát.

150

- ígérd meg - kértem mosolyogva -, hogy nem bontod ki ezt, amíg vissza

nem érsz a templomba.

- Megígérem - mondta vidáman -, de azt hiszem, máris tudom, mi van

benne. - Érezte a súlyát, és biztos voltam benne, hogy azt hiszi, egy doboz

csokoládé.

- Nem, nem tudod - mondtam nevetve. - Ez valódi meglepetés lesz, de

tudom, hogy örülni fogsz neki.

Néhány héttel később utolért egy anyámtól érkezett levél az Egyesült Ál-

lamokban. Többek között ez állt benne: - Köszönöm a Bibliát, Rabi. A pár-

nám alatt tartom, és mindennap olvasom.

151

UTOSZO

Annyi minden történt ennek a könyvnek az 1977-es megjelenése óta,

hogy az egy újabb kötetet kívánna. Az Új Élet közösség, amelynek megala-

pításában részt vehettem, messze túlnőtt eredeti terveinken. A kereteit majd

szétfeszítő bibliaiskola (Bible College) most egy igazi „dallamos hangzású"

vidéken működik, a festői szépségű svájci Walzenhausen faluban, a Boden-

tó fölött, ahonnan széles panoráma tárul az ember elé Svájc, Németország és

Ausztria egy-egy sarka felé. Több száz végzős hallgató távozott már tőlünk,

hogy vigye az evangéliumot szerte a világra, és több, mint 20 gyülekezet

alakult erőfeszítéseik nyomán. Ennek eredményeként az élet legkülönbözőbb

területeiről még több embert lehetett megnyerni Krisztusnak.

Annak érdekében, hogy szabadon utazgathassak mindenfelé, ahová Isten

vezet engem, elhatároztam, hogy 30 éves koromig nem nősülök meg, és úgy

is tettem. 31 éves koromban azonban végül megnősültem. Franziban mind-

azt megtaláltam, amit csak kívánhattam, komoly keresztyén, aki éppúgy sze-

reti az Urat, mint én, éppúgy az Úrnak szentelte magát, mint én, és fontos

feladata van abban a szolgálatban, amit az Úr nekem adott. Jobb feleséget

nem találhattam volna.

Isten valóban ráterhelte a szívemre, hogy mindenütt elérjem az embereket

Jézus Krisztus örömhírével, különösen azt a sok őszinte keresőt, akiket meg-

tévesztenek a keleti vallások hamis ígéretei. Az Új Élet közösségből nyolc

évi szolgálat után, vezetőinek áldásával kiléptem, hogy még inkább különle-

ges szolgálatomnak szentelhessem magam, amelyre, meggyőződésem sze-

rint, Isten előkészített.

Sok ajtó nyílt számomra, hogy Európa és Észak-Amerika különböző egye-

temein előadásokat tarthassak. Ehhez minden évben el kellett utaznom ottho-

ni bázisomról, amely Svájcban, Zürich közelében van. Több mint 300 egye-

temen és kollégiumban beszéltem Helsinkitől Barcelonáig, Bécstől Londonig

és Harvardtól Berkeley-ig. Megindító dolog találkozni azzal a különleges éh-

séggel, amely a hallgatók között támad a szellemi igazság és valóság iránt,

és megragadó látni azt a hatást, amit az evangélium kelt. Ritkán fordul elő,

hogy az előadóterem nincs tele, és a hallgatók reagálása többnyire igen pozi-

tív.

Másrészt viszont szükségét éreztük, hogy szorosan együttműködjünk az

európai hivatalos egyházakkal, mert Isten kaput nyitott előttünk az egész

kontinensen, és abban az örömben részesültünk, hogy szinte minden nyugat-

európai országban hirdethettük Krisztust. Nagy szükségét éreztük annak,

152

hogy az egyházakban élő keresztyének tájékozottak legyenek arról a kihívás-

ról, amit ma a Kelet jelent a keresztyénség számára, és evégből előadásokat,

szemináriumokat tartottunk vezetőknek és laikusoknak egyaránt. Sajnos, úgy

találtuk, hogy gyakran éppen az egyházon belüli emberek válnak ennek a

keleti inváziónak akaratlan áldozataivá. Nekik pedig arra van szükségük,

hogy Jézus Krisztus egyszerű evangéliumát világítsák meg, szembeállítva

azokkal a népszerű eszmékkel, amelyek nem-keresztyén ideológiákból erednek.

Kétségbeesett igazságkeresésükben egész Nyugat-Európából zavarodott és

bajba jutott emberek áradata jön állandóan hozzánk, pszichiáterek és teoló-

gusok, lelkipásztorok és lelkészek, milliomosok és hippik. Állandóan szem-

bekerülünk azzal az érzelmi és elmebeli leromlással kísért megdöbbentő

megtévesztéssel, amely a Kelet felé forduló emberek életében nyilvánul

meg. Tipikus egy norvég milliomos esete. Két fia, két kitűnő egyetemi tanu-

ló, anyjuk halála után a TM-hez (transzcendens meditációhoz) fordult viga-

szért. Ennek eredményeként az egyik elvesztette józan eszét, és öngyilkos

lett, a másik pedig teljesen elidegenedett, és otthagyta otthonát. Az esemé-

nyektől feldúltan jött hozzánk az apa segítségért. Abban az örömben része-

sültünk, hogy láthattuk, amint megnyitja szívét Jézus Krisztusnak.

Majdnem hihetetlen történetek százait lehetne elmondani legkülönbözőbb

emberekről, akik egyszerű szolgálatunk hatására a reménytelen sötétségből,

mint magam is, a valódi világosságra menekültek. Swami Muktananda, Ma-

harishi Mahesh Jógi, Maharaj Ji, Bhagwan Rajneesh és Hare Krisna tanítvá-

nyai és követői közül sokról tudunk, akik elhagyták gurujukat, hogy elfogad-

ják és kövessék az Úr Jézus Krisztust. Majdnem mindegyikük (mint Péter Ír-

országból, aki Hare Krisna követője volt, majd misszionáriusként Nigériába

ment) komolyan és aktívan részt vesz az igehirdetés szolgálatában szerte a

világon.

Igazi nagy örömöt jelent számunkra, hogy a nekünk írott levelek és a hoz-

zánk eljutó információk tanúsága szerint, már több ezernyi ember jutott el

Krisztushoz e könyv első kiadásának elolvasása révén. Ezek közül az embe-

rek közül sokan - talán a legtöbben - nem maguk vásárolták meg a könyvet,

hanem kölcsönkapták egy értük aggódó keresztyéntől vagy szeretteiktől. Mi-

kor a Vándor Evangélisták Nemzetközi Kongresszusán voltam a múlt nyá-

ron Amszterdamban (ahol kb. 5000 küldött volt a világ minden tájáról), egy

ázsiai evangélista izgatottan mesélte, hogy lakóhelyén több mint száz embert

ismer személyesen, akik a könyv elolvasása révén lettek keresztyének. Úgy

tűnik, hogy ezt az eredményt mindössze néhány példány körbeadásával érték el.

Időről időre láthatom Isten meghökkentő és tagadhatatlan csodáit, és ez

nagy bátorítást jelent számomra. Evelyne és Rosemary ikrek, Svájcban szü-

lettek. Nem sokkal apjuk halála után mindketten fellázadtak, és elmentek

153

otthonról. Ettől kezdve Rosemary az alkoholnak és a buliknak élt, míg

Evelyne a drogok és a szex felé fordult, életét hippiként tékozolva Marokkó-

ban. Ott megkapott egy ritka és gyógyíthatatlan vírusbetegséget, és ekkor

kétségbeesett anyja hazamenekítette. Az összetört szívű asszony végső elke-

seredésében felhívott, hogy segítsek, mert Evelyne haldokolva feküdt kórhá-

zi ágyán Zürichben.

Az asszony már egy kisebb vagyont költött el, és az orvosok mindnet

megpróbáltak, de eredménytelenül. Nem tudtak olyan emberről, aki túlélte

volna ezt a szörnyű betegséget. Miután heteken át kómában volt, az orvosok

feladták a reményt. Evelyne már a halál küszöbén volt, mikor anyja végül

kapcsolatba lépett velem. A kétségbeesett, elviselhetetlen aggodalomban élő

asszony egyenesen a kórházba hajtott velem, elém tárva két lányának tragé-

diáját, különösen azét, aki haldoklott. Forrón imádkoztam azért, hogy Evelyne

legalább annyi időre jöjjön vissza a kómából, hogy elmondhassam neki az

evangéliumot.

Mikor odaértünk az ágyához, halkan megszólítottam: - Evelyne! - Anyjá-

nak és nővérének legnagyobb csodálkozására Evelyne kinyitotta a szemét,

első alkalommal hetek óta. Elmondtam neki Jézus Krisztus evangéliumát,

olyan röviden és tisztán, amennyire csak tudtam, hiszen bármelyik pillanat-

ban átléphet az örökkévalóságba. Együtt elmondtunk egy imádságot, amely-

ben Jézus Krisztust behívtuk az életébe, és Isten Szellemének hatására

Evelyne csodálatos módon újjászületett. Tovább imádkoztam, hogy Isten

érintse meg haldokló testét és gyógyítsa meg őt; és túláradó kegyelmében az

Úr hatalmasan válaszolt erre az imádságra. Evelyne tökéletesen meggyó-

gyult, az orvosok, ápolónők és mindenki más teljes megdöbbenésére. Ma

boldog házasságban él, és mind ő, mind a férje teljes munkaidőben keresz-

tyén szolgálatot végeznek az ifjúság között. Rosemary ugyancsak befogadta

Krisztust az életébe egy összejövetelünkön, a rákövetkező este, hogy együtt

imádkoztam Evelyne-nel. Ő is szolgálja azóta az Urat Távol-Keleten és Af-

rikában. Anyja is megtette ezt a lépést, és ő is tevékeny az Úr szolgálatában.

Miközben Nyugaton dolgozunk, szívünk igencsak Keleten van, és én

rendszeresen visszajárok Indiába Krisztust prédikálni. Annyi ott a nyitott ka-

pu az erős ellenállás ellenére, és oly sok izgalmas élményben volt részem,

amit elmondhatnék, ha volna rá hely - pl. hogy én voltam az első keresz-

tyén, aki az evangéliumot hirdette a benaresi Hindu Egyetemen, anyám alma

materében. Míg a városban voltam, lehetőségem nyílt beszélni az egész ügy-

védi kamarával, amely többnyire brahminokból és más, felső kaszthoz tarto-

zó hindu ügyvédekből állt. Egyikük, könnyekkel a szemében, azt mondta ne-

kem, hogy még soha életében nem hallott ilyen dolgokról. - Jöjjön el más-

kor is! - kérte.

154

Eltökélt szándékom volt 1974-ben, hogy visszamegyek Indiába, és életem

hátralevő részét ott töltöm. Már össze is csomagoltam, mikor elmondtam ter-

veimet Dr. Francis Schaeffernek, egy nemzetközileg ismert keresztyén veze-

tőnek, aki több mint 20 könyv szerzője, és hosszú éveken át szolgált nyugati

értelmiségieknek a Svájci Alpokban levő bázisáról. Azt tanácsolta nekem,

hogy gondoljam át ismét a terveimet, és imádkozzam ezzel kapcsolatban,

mert neki az a meggyőződése, hogy a nyugati világban kellene maradnom.

Itt sajátos és egyedülálló hátterem miatt különösen alkalmas volnék azok

mentésére, akik afelé fordultak, amit én elhagytam. Dr. Schaeffer úgy írta le

Nyugat-Európát, mint ahol tátott szájjal habzsolják a keleti vallásokat. Emlé-

keztetett rá, hogy ő már évek óta figyelmezteti hallgatóságát erre a bekövet-

kező invázióra. Megfogadva tanácsát a következő napokban sok időt töltöt-

tem imádsággal, és arra a mély meggyőződésre jutottam, hogy igaza volt: Is-

tennek határozott küldetése van számomra itt, Nyugaton. Közvetlenül ezután

történt, hogy elkezdtek hozzám özönleni a meghívások egész Nyugat-Euró-

pából, hogy szólaljak fel különféle konferenciákon. Mindezt megerősítésként

vettem Uramtól.

Mégis, miközben munkálkodtam az egész Nyugaton, az egyik legizgalma-

sabb fordulat az volt, hogy szolgálatom alakult ki Kelet felé is. Még a Lon-

don Bible College-on Isten arra vezetett, hogy indítsak egy ösztöndíj-progra-

mot szegény ázsiai diákok számára, különösen indiaiaknak. Több ezer fiatal,

lelkes indiai keresztyén van, akiknek szükségük lenne szemináriumi vagy fő-

iskolai képzésre, nagyon vágynak is rá, de pénz hiányában ez lehetetlen szá-

mukra. A legtöbben szegény családokból származnak. A nyugati hívők

nagylelkűsége folytán évente sok ösztöndíjat tudtunk kiadni. 1984-ben pél-

dául 65 ösztöndíjat adtunk ki. India nemcsak élelmiszerhiányban szenved,

hanem híjával van keresztyén orvosoknak, nővéreknek, tanároknak és termé-

szetesen igehirdetőknek is. Mindig nagy öröm volt, miközben Indiában utaz-

tunk, ha olyan munkatársakkal találkoztunk, akiket annak idején segítettünk,

és akik most diadalmas és gyümölcstermő életet éltek az Úr Jézus Krisztusban.

Anyám, akit nagyon szeretek, még nem tért meg Krisztushoz. Mielőtt gu-

ruja, Muktananda meghalt volna, swami rangra emelte. Ez elszomorítóit kis-

sé, de most is igen kitartóan imádkozunk érte. Viszont mama nővére, Su-

mintra néni, akinek otthonában töltöttem gyermekkoromban a legvidámabb

vakációkat, elfogadta Krisztust, és most egyik leglelkesebb követője. Revati

néni két év hatékony európai szolgálat után Indiába ment, ahol sok munká-

val járó és eredményes szolgálatban vesz részt; ezáltal sok hindut vezet

Krisztushoz.

Ananda, aki politikát és teológiát tanult Nyugat-Németország és az Egye-

sült Államok keresztyén kollégiumaiban, csatlakozott anyjához Indiában, és

155

prédikál szerte az országban. A fanatikus ellenállás, az ismételt betörések, a

rosszindulatú vandalizmus és az életveszélyes fenyegetések ellenére, ame-

lyek a hinduk részéről érik őket, mindketten folytatják szolgálatukat az

Úrért. Sandra, miután éveken át ápolónőként dolgozott Svájcban, feleségül

ment egy orvoshoz, és mindketten orvos-misszionáriusként szolgálnak Afri-

ka egyik nagyon rászoruló részén. Krishna, aki ma (nyilvánvaló okokból)

Krisztián, befejezte tanulmányait a Yale Egyetemen, és doktorált vallásfilo-

zófiából. Ottani tanulmányai során mind a professzoroknak, mind a diákok-

nak hirdette a Krisztusról szóló evangéliumot ebben a rendkívül nehéz kö-

zegben. Jelenleg aktívan szolgál a Boston környéki külföldi diákság között,

amely az egyik legnépesebb diákközösség a világon.

Egyszer egy előadásom végén a Harvard Egyetem Természettudományos

Központjában felállt egy elégedetlen diák, hogy utolsó kérdésével aznap este

kihívást intézzen hozzám. - Mr. Maharaj - kezdte kritikus, gúnyos hang-

nemben -, ön a hinduizmustól a keresztyénséghez fordult. Mit szólna ahhoz,

ha valaki, önnel azonos helyzetből, visszatérne az ön korábbi állapotához?

Egy percre megálltam, és Istenhez fordultam a helyes válaszért erre a fon-

tos kérdésre - amely aznap este talán a legnagyobb kihívást jelentette -, és

így válaszoltam: - Soha nem lennék képes megérteni, hogy valaki a velem

azonos jelenlegi helyzetéből valaha is visszatérhessen az én korábbi állapo-

tomhoz, ha valóban jelenlegi helyzetemben van. Tapasztalatból tudom, hogy

azok a nyugati „keresztyének", akik a Kelet felé fordulnak, soha nem ismer-

ték Krisztust személyesen. - Ennél a pontnál a hallgatóság kitörő ovációval

adott igazat nekem.

Különös módon ilyesfajta kihívások nem csak hitetlenek részéről értek,

hanem néhány úgynevezett keresztyén vezető részéről is. Mikor Svájcban

egy tanárképző főiskolán előadást tartottam, hozzászólt a teológiai tanszék

vezetője is, aki a történelmi egyház lelkipásztora is volt. Ellenvéleményét fe-

jezve ki a vallások összehasonlításával foglalkozó előadásommal kapcsolat-

ban ezt mondta: - Misszionárius voltam Indiában 20 évig, és láttam, hogy az

indiaiak hogyan imádják kőisteneiket. Hiszem, hogy amikor az indiai ember

a bálványát imádja, akkor a Biblia Istenét imádja. Nem segíti elő a vallások

közötti megértést, amire szükségünk van, ha ezeket az éles különbségeket

hangsúlyozza.

- Tisztelendő úr - válaszoltam -, én is ilyen indiai voltam, aki kőisteneket

imádott. Ma a Biblia Istenét imádom, és azt hiszem, ezért joggal mondhatom

Önnek, hogy ez nem ugyanaz - egy világ választja el őket egymástól.

Nem sokkal megtérésem után, 1962-ben, valaki az ottani indiai közösség-

ből azt mondta nekem, hogy ez az egész nem fog nálam sokáig tartani. Ma

tele van a szívem hálával Isten iránt, hogy megtartott engem akaratában, és

156

soha nem engedett eltávoznom tőle, még egy napra sem, már 22 csodálatos

éve! Miután ezek alatt az évek alatt gondosan tanulmányoztam a Bibliát, és

beláttam, hogy mennyire igaz annak minden szava, és azt is láttam, milyen

csodákat visz véghez Isten az emberek életében szerte a világon, még jobban

meg vagyok róla győződve, mint valaha, hogy Jézus Krisztus pontosan az,

akinek mondta magát: az Út, az Igazság és az Élet.

Hálás vagyok Istennek, hogy abban a kiváltságban részesített, hogy nem

csak egyetemeken, templomokban és előadótermekben, hanem rádióban és

televízióban is hirdethettem Jézus Krisztus evangéliumát a rászoruló világ

56 országában. Elhatározott célom, hogy ezt folytatom, utolsó leheletemig,

vagy amíg az Úr Jézus haza nem hív.

Rabi Maharaj

PR 758

8026 Zürich

Switzerland, 1986

157

A HINDU KIFEJEZÉSEK

MAGYARÁZATA

ahimsa A minden élőlénnyel szembeni erőszakmentesség elve. Mivel a hindu

hisz abban, hogy a rovarok és az állatok a jó karma révén továbbfejlődnek

és emberré válhatnak - és hogy az emberek a rossz karma révén újból ál-

latok vagy rovarok lehetnek -, a növényeket kivéve bármilyen élőlény

megölése és megevése gyilkossággal és kannibalizmussal egyenértékű. A

hindunak ezért vegetáriánusnak kell lennie.

Az ahimsa azonban nincs összhangban a hindu szent iratokkal vagy gya-

korlattal. Sok hindu ma is állatáldozatokat mutat be, és a történelem során

a hinduk sem mutattak kevesebb hajlandóságot az ellenség megölésére a

háborúkban és forradalmakban, mint azok az emberek, akik nem vallják az

ahimsa elvét. A hinduk azonban következetesen mindig visszariadtak a te-

hén leölésétől.

arti Vallási cselekmény, amelyet úgy végeznek, hogy a szent lángot vagy a

tömjént - amelyet egy lapostányéron a jobb kézben tartanak - az óra járá-

sával megegyező irányban egy kör mentén végigmozgatják az isten vagy a

szent képmása előtt. Bármelyik hindu végezheti imaszobájában.

asrám A hindi asrama szóból származik, amely a kétszer születettek (magasabb

kasztból származó hinduk) életének négy szakaszát jelöli: 1) a nőtől tartóz-

kodó, vallási tanulmányokkal eltöltött ifjúkor, 2) a házas családfő, aki

gyermekeket nemz, 3) a vadonba való visszavonulás időszaka, amely a

meditációra és a vallásos áhítatra, valamint vallási cselekményekre szolgál,

és 4) az öregkor, mikor elvárják tőle, hogy lemondjon minden vagyonáról,

kivéve az ágyékkötőt, a koldus-tálat és a vizespoharat, hogy koldusként él-

jen, szabadon minden kötelezettségtől és előírástól. A szót leginkább az

élet harmadik szakaszára kezdték használni, valamint a bölcsek remetesé-

gére. A mai köznapi nyelvben Indiában vallási közösségre használják, aho-

va az ember azért megy, hogy egy guru vezetése alatt tanuljon. Indiában

összejöveteleinek helyét még néhány keresztyén szervezet is „asrám"-nak

nevezi.

avatár A legáltalánosabb értelemben bármely isten bármely élő formában való

megtestesülése. Feltételezik, hogy minden fajnak megvannak az avatárai.

Szűkebb értelemben azonban az avatár Visnu testet öltött alakja. Néhány

hindu úgy gondolja, hogy Visnu számtalanszor született újjá, míg mások

azt tanítják, hogy avatárként csak kilenc alkalommal jött el: hal, teknős,

ember-oroszlán, vadkan, gyermek-törpe, valamint Ráma, Krisna, Buddha

és Krisztus formájában.

158

Az avatár pontos szerepe az emberek üdvözítésében nincs tisztázva, de

úgy gondolják, hogy az avatár minden reinkarnációjában a guru szerepét

játssza. Sok ortodox hindu úgy hiszi, hogy Káli, a Krisztus utáni követke-

ző avatár, körülbelül 425 000 év múlva jelenik meg. Ma is van azonban

több száz guru, akit tanítványai avatárnak tartanak.

barahi A „tizenkettő"-t jelentő barah szóból származó vallási szertartás, ame-

lyet a brahmin fiúgyermek születése utáni tizenkettedik napon tartanak

meg, amikor a panditok és az asztrológusok jóslatokat tesznek a gyermek

jövőjére vonatkozóan.

Bhagavad-gíta A legnépszerűbb hindu szent irat, a Mahábhárata része, a leg-

szélesebb körben olvasott hindu szent könyv Keleten és Nyugaton egya-

ránt. Az „Úr éneke"-ként ismert, és gyakran a „hinduizmus evangéliumá-

nak" is nevezett gíta párbeszéd a harcos Arjuna - aki fél rokonainak meg-

ölésétől a háborúban - és az avatár-isten Krisna között, aki kocsihajtója

szerepét játssza, és arra bátorítja, hogy jó és bátor harcosként teljesítse kö-

telességét a csatában.

Bhagwan Hindi szó, jelentése: isten, úr.

bhai Szó szerint „testvér", olyan megbecsülő megszólítás, amivel az egyenlőket

illetik. Idősebb vallásos hinduk ritkán használják fiatalemberek megszólí-

tásakor, és soha gyerekekkel szemben. Ezért mikor Gosine elkezdte Rabit

így szólítani, az azt jelezte, hogy nagyra .értékelte és az apja iránt érzett

megbecsülését átruházta rá.

bhajanok Az áhítatos szeretet énekei, amit istenek imádásakor használnak.

Brahma Nem összetévesztendő Brahmannal, aki minden istent jelent az Egy-

ben. Brahma, a teremtő, a hindu „szentháromság" (tri murti) első istene. A

másik kettő Visnu, a fenntartó és Siva, a pusztító. A feltételezések szerint

Siva minden 4.32 milliárd évben mindent megsemmisít, Brahma mindent

újjáteremt, és Visnu még egyszer testet ölt, hogy még egyszer felfedje a

Brahmanhoz vezető utat. A gyakran Visnu köldökéből előjövő Brahmát

(ami, úgy tűnik, ellentmond teremtő szerepének) négy fejjel és négy kézzel

ábrázolják, amint áldozati eszközöket, olvasót és egy kéziratot tart.

brahmacharya Szó szerint „vallásos élet", a magas kasztbeli hindu négy élet-

szakaszából az elsőnek a neve. Mivel ez olyan időszak, amikor a szexuális

önmegtartóztatás kötelező, a szót idősebb vallásos hindukra is alkalmaz-

ták, akik még mindig a nőtlenségi fogadalom alatt éltek.

Brahman A végső valóság: alaktalan, kifejezhetetlen, megismerhetetlen és nem

ismerő; sem személyes, sem személytelen; azonos mind a Teremtővel,

mind a teremtett mindenséggel. Brahman minden, és minden Brahman.

A hindu számára a végső igazság és üdvösség az, ha „belátja", hogy ő ma-

ga Brahman, hogy ő és az egész világegyetem egy és ugyanaz a Lény. A

Brahman azonban nem pusztán egy másik név a Biblia Istenére, hanem a

159

zsidó-keresztyén Istentől idegen, és azzal szemben álló fogalom. Brahman

minden, és mégis semmi; magában foglalja mind a jót, mind a rosszat, az

életet és a halált, az egészséget és a betegséget, még a máját is (ld.: 164.

o.).

brahmin A legmagasabb hindu kaszt, és ezernyi testetöltés révén a Brahman-

hoz legközelebb álló emberi forma, aki ezért közvetítő Brahman és a többi

kaszt között. Az embernek brahminnak kell lennie, hogy pap lehessen. Ez

nagy hatalmat ad a brahminoknak a többi kaszt felett; a brahminoktól vi-

szont sokkal vallásosabb életet várnak el, mint a nem-brahminoktól, és ná-

luk minden hibás tett nagyobb büntetést von maga után, mint az alacso-

nyabb kasztoknál.

A szanszkritban a kasztra vonatkozó szó a várna, amely színt jelent. A

brahminok valószínűleg a világos bőrű árják leszármazottai, akik meghódí-

tották Indiát. A brahminok bőre még ma is árnyalatokkal világosabb a töb-

bi kaszténál.

chanan Lágy, aromás szantálfapaszta, amellyel kasztjeleket és rituális jeleket

tesznek vallási okokból istenekre és imádóikra, általában a homlokra

és/vagy a nyakra.

Dakshina Siva egyik neve a sok közül, ami szó szerint annyit jelent, hogy „a

jobb oldalon", ezért a brahminoknak adott pénzre is alkalmazzák, amelyet

felajánlásként adnak, és amit jobb kézzel kell átnyújtani.

devaták Istenségek, vagy istenek.

deya Kis agyagcsésze kiöblösödő csőrrel; gheet vagy más olajat és kanócot tar-

talmaz, amelyet meg kell gyújtani a vallási szertartások során és különle-

ges ünnepeken.

dharma A hindu ember megfelelő életmódja. Nem abszolút értelmű, hanem

változik, mégpedig nemcsak kasztról kasztra, hanem személyről személyre

is, és mindenkinek magának kell fölfedeznie. Nem erkölcsi elv, hanem van

benne néhány alapelv, amiről feltételezik, hogy az embert misztikus egy-

ségre vezeti Brahmannal, de amely nem szükségszerűen van kapcsolatban

az emberi lelkiismeretben jelenlevő jó és rossz közötti következetes kü-

lönbségtétellel. Az ember dharmája tulajdonképpen a jó és a rossz fölött

állhat.

dhoti Hosszú szövetdarab, amelyet az ember ingszerűen maga köré teker. Álta-

lában majdnem a földig lelóg, de forró időben, vagy amíg az ember vallási

teendőket végez, a szegélyét a derékhoz lehet bedugni, s így hossza feleak-

kora lesz. Néhányan a ruhadarab utolsó szakaszát (kb. 1 m) felhúzzák lá-

baik között, ilyen módon buggyos nadrággá alakítva az inget.

Bár a városokban sok indiai nyugati ruhákat hord, a dhoti még mindig di-

vat a falvakban. A szent emberek és a papok általában még a városokban

is dhotit hordanak, fölötte gyakran öltönnyel vagy kabáttal.

160

elragadtatás (mennyei boldogság, üdvösség) Az az állapot, amelyet akkor le-

het elérni, ha a meditáció és megvilágosodás révén kiűzzük a Brahmantól,

a tiszta lét-tudat-üdvtől különböző lét illúzióját, és minden vágy megszű-

nik. Mivel erről az állapotról azt állítják, hogy túl van a fájdalmon és az

örömön, Buddha, aki hinduként nevelkedett fel, úgy gondolt rá, mint

„nemlétre", amelyet „nirvánának" is nevezett.

ghat Különleges terület, amely az emberi holttest ceremoniális elégetésére van

szánva. Sok ilyen hely van szerte Indiában, de a legnépszerűbbek és a legszen-

tebbek a „szent" városok mellett vannak, mint amilyen Benares a Gangesz

partja mentén, ami megkönnyíti, hogy a hamvakat a szent folyóba szórják.

ghee Bivalytejből készített olvasztott vaj, amelyet étkezéshez és szertartási cé-

lokra is használnak, és amelyet igén szentnek tartanak, mert a tehéntől, a

legszentebb teremtménytől származik.

guru Szó szerint tanító, de bizonyos értelemben a Brahman megnyilvánulása.

Technikai értelemben a hindu írások nem tanulhatók meg egyszerű olva-

sással, hanem azokat gurunak kell tanítania, aki maga is guru lábánál ta-

nult. Minden hindunak gurut kell követnie, hogy elérje az önmegvalósítást.

A bölcsek ősi bölcsessége a guruk révén jut el a későbbi generációkhoz.

(A Biblia sok tanulmányozója szembeötlő kapcsolatot lát e között a tudá-

son alapuló szellemi megvilágosodási elképzelés, valamint a tudás fája kö-

zött, amely az ember bukását okozta az Édenben.)

A gurut halála után is imádják, és sok hindu úgy gondolja, hogy még erő-

sebb kapcsolatban áll velük, mióta a guru ebből az életből egy feltételezet-

ten magasabb létsíkra távozott. A guru temetkezési helyét sokan meditáci-

óra ideális helynek tartják.

hinduizmus India fő vallása, amely olyan sok különböző és ellentmondó hitel-

vet foglal magába, hogy definiálni is lehetetlen. Az ember lehet panteista,

politeista, monoteista, agnosztikus vagy akár ateista is, moralista vagy er-

kölcstelen, dualista, pluralista vagy monista, rendszeres templomlátogató

és a vallásos kötelességek teljesítője, vagy teljesen elhanyagolhatja vallási

kötelezettségeit - és mégis hindu lehet.

A hinduizmus azt állítja magáról, hogy felkarol és befogad minden vallási

hiedelmet, de az így befogadott vallás a hinduizmus részévé válik. A

szinkretista filozófia megpróbálja a keresztyénséget ebbe a „fojtogató öle-

lésbe" beleerőltetni, de nyilvánvaló, hogy a Biblia Istene nem Brahman, a

menny nem a nirvána, és Jézus Krisztus nem Visnu egyik újabb reinkarná-

ciója. Az Isten kegyelmébe, valamint Krisztus bűneinkért való megváltó

halálába vetett hitünk ellentmond a hinduizmus egész tanításának.

janma Az előző életre vonatkozó név, ahogyan a lélekvándorlásban hívők ne-

vezik. Lépcsőfok értelmében használják a lét ösvényén, amely meghatároz-

za az ember következő lépését. Az egyik janma meghatározza, hogy mi

lesz a következő janma.

161

jivan-mukti A Bhagavad-gítában magasra értékelt legfelső emberi ideál, a

Brahmannal való misztikus egyesülés testben való elérése a jóga révén.

jóga Szó szerint „igába hajtás", a Brahmannal való egységre utal. A jógának

sok fajtája és iskolája van, és különböző technikái, de a végső célja mind-

nek egy: Az Abszolútummal való egyesülés.

A testtartások és az irányított lélegzés elősegíti a keleti meditációt, vala-

mint a test megfékezését és fegyelmezését, hogy az ember lemondjon min-

den vágyról, amelyet a test máskülönben ráerőltethetne az elmére.

A jóga úgy van kidolgozva, hogy megfelelő transzállapotot idézzen elő,

amely lehetővé teszi, hogy a tudat felfelé szálljon, és Brahman igájába ke-

rüljön. Ez visszahúzódást jelent az illúzió világából az egyetlen igazi Va-

lóság keresése céljából. Ha valaki csak fizikai erőnlétet akar elérni, akkor

jobb, ha speciálisan erre a célra kialakított testgyakorlást űz. A jóga sem-

milyen része nem választható el a mögötte levő filozófiától.

jógi Tágabb értelemben bárki, aki bizonyos jártasságra tett szert a jóga gyakor-

latában, de valódi értelemben csak az, aki a jóga mestere - azaz olyan va-

laki, aki a jógagyakorlatok révén elérte a Brahmannal való egységet, a jó-

ga célját. Az igazi meditáló jógi elvágta magát minden érzéki észleléstől,

beleértve a családot, barátokat, minden emberi kapcsolatot. Feltételezik,

hogy túl van téren, időn, kaszton, országon, valláson, de még a jón és a

rosszon is. Ahogy Krisna mondja a Bhagavad-gítában, a jóginak semmi

sem fontos, kivéve magát a jógát.

karma A hindu vallás ok és okozat törvénye, amely meghatározza a sorsot.

Ezen elv szerint minden erkölcsi vagy szellemi gondolat, szó vagy tett a

karma révén elkerülhetetlen következménnyel jár. Feltételezik, hogy ez

nem történik meg egyetlen élet folyamán; ezért a karma szükségessé teszi

a lélekvándorlást. Minden egymásra következő megtestesülés körülményeit

és feltételeit, valamint az egymást követő életek eseményeit a feltételezé-

sek szerint abszolút értelemben meghatározza az elmúlt életek azonos ko-

rában tanúsított magatartás. A karmában nem létezik megbocsátás. Minden

személynek szenvednie kell saját cselekedeteiért.

kaszt Krisna által a gítában támogatott doktrína, amelyet valószínűleg India ár-

ja meghódítói találtak ki, hogy a sötétbőrű dravidákat, akiket leigáztak,

tartós alárendeltségben tartsák. A tanítás szerint a négy kaszt - brahmin,

ksatrija, vaisja és a sudra - Brahma testének négy részéből származik, a

brahminok a fejből, a többiek pedig az alsóbb részekből. A karma és a lé-

lekvándorlás tana ebből természetszerűleg következett, és azt tanítja, hogy

az alacsonyabb kasztokba tartozók, ha sorsukat belenyugvással fogadják,

javíthatják karmájukat, és a következő megtestesülés alkalmával maga-

sabbrendű újjászületésben reménykedhetnek.

Az „érinthetetlenek" a kasztok alatt álltak, és kívül álltak a hinduizmus

vallási rendszerén. Mikor a muzulmánok megszállták Indiát, az érinthetet-

162

lenek voltak a legkönnyebben megtéríthető réteg, mivel az iszlám azonnal

társadalmi megbecsülést biztosított számukra. Indiában a keresztyének leg-

többje is az érinthetetlenek közül származik; sokan csak névleg keresztyé-

nek, hogy kiemelkedjenek az érinthetetlenségből.

Krisna A legnépszerűbb és legkedveltebb hindu isten, számtalan legenda - köz-

tük sok erotikus legenda - tárgya. Krisna Nyugaton a legismertebb a hindu

istenek közül a legtöbb nagyváros utcáin éneklő, táncoló, sáfránysárga-ru-

hás „Hare Krisna" tanítványok missziós lelkesedése miatt. A boldogságot

és az üdvösséget a „Hare Krisna, Hare Krisna, Hare Ráma, Hare Ráma,

Hare, Hare, Hare" mantra folytonos újraéneklésével kívánják elérni. Kris-

náról, Rámához hasonlóan, feltételezik, hogy Visnu egyik reinkarnációja.

kundalini Szó szerint „a feltekeredett"; egy istennő neve, akit egy 3 és 1/2-sze-

resen feltekeredett, farkát a szájában tartó kígyó szimbolizál. Az istennő-

ről, aki „az élet, a tűz és a bölcsesség kígyója", feltételezik, hogy az embe-

ri testben lakozik, a gerinc vége közelében. Ha megfelelő irányítás nélkül

ébresztik fel, mérges kígyóként dúl az emberen belül, ellenállhatatlan erővel.

Azt mondják, hogy megfelelő ellenőrzés nélkül a kundalini természetfölöt-

ti pszichikus erőket produkál, amelynek forrásai démoni lények, és ame-

lyek végül erkölcsi, szellemi és fizikai tönkremenetelhez vezetnek. Mégis

ez a kundalini erő az, amelynek felkeltésére és irányítására szolgál a jóga

és a meditáció. A TM és más, Nyugaton gyakorolt meditációs formák ha-

ladó tanítványainak is vannak kundalini élményei.

lingam A szót Siva isten fallikus szimbólumára használják. Az Indus völgyében

vannak jelei a lingam tiszteletének már az árja megszállás előtti időkből is.

Bár az árja hódítók eleinte kigúnyolták, később maguk is elfogadták az

erotikus szimbólum tiszteletét. Noha termékenységi kultuszokhoz, a tant-

rizmushoz és más, szexuális perverzitásokat is tartalmazó vallási kultu-

szokhoz kapcsolódik, a Siva lingam szinte minden hindu templomban az

imádat kiemelkedő tárgya, nemcsak a Sivának ajánlott templomokban.

lota kis sárgarézcsésze, amelyből a vallási szertartások során a „szent" vizet ön-

tik, hintik vagy isszák.

magasabb tudatállapot A jógában és a meditációban a tudatnak különböző

„szintjei" nyílnak meg, amelyeket „magasabb" állapotoknak neveznek,

mert különböznek a normális tudatállapottól, és úgy gondolják, hogy a

nirvána felé vezető úton élhetők át. A keleti miszticizmus különböző isko-

lái más és más módon definiálják őket. Tipikus állapotok például az „egy-

ségtudat", amelyben az ember misztikus egységet él át a világyegyetem-

mel, és az „istentudat", ahol az ember azt érzi, hogy ő maga valóban isten.

Hasonló tudatállapotok élhetők át hipnózisban, a médiumok trans-állapotá-

ban, bizonyos kábítószerek, varázslási szertartások, woodoo stb. révén, és

mind ugyanazon okkult jelenség változatainak tűnnek.

163

Mahábhárata A hindu írások egyik nagy elbeszélő költeménye, a másik a Rá-

májana. 110 ezer verspárból áll, háromszor olyan hosszú, mint a keresz-

tyén Biblia, s így a világ leghosszabb költeménye. Számos költő és szer-

kesztő munkája, akik folyamatosan hozzátettek, elhagytak belőle, és olyan

igazításokat hajtottak benne végre, amilyen ízlésüknek megfelelt. Doktrí-

nái nem következetesek, gyakran kirívóan ellentmondásosak, a hinduk

mégis szent iratokként tisztelik őket.

mandir Más szóval: hindu templom.

mantra Egy vagy több szótagú hangszimbólum, amely misztikus állapotok ki-

váltására szolgál. A guru élő hangján kell továbbadni, nem tanulható meg

más módon. Az embernek nem kell értenie a mantra jelentését; az érték a

hang ismétlésében van. Azt mondják, hogy egy szellemet vagy istent teste-

sít meg, és a mantra ismétlése ezt a lényt egyrészt behívja abba a személy-

be, aki a mantrát használja, másrészt létrehozza azt a passzív állapotot a

meditációt végző emberben, amely elősegíti a lények ilyen egyesülését.

mája A hindu magyarázat az ember által érzékelt egész világyegyetem látszóla-

gos létére. Mivel Brahman az egyetlen Valóság, minden más illúzió, amely

Brahmából, a Teremtőből származik, mint a meleg a tűzből. Az ember tu-

datlansága miatt nem látja az egyetlen Valóságot, ezért elfogadja az illúzi-

ót, vagyis a formák, a fájdalom és a szomorúság látszólagos világegyete-

mét. Az üdvösség abból a megvilágosodásból származik, amely elűzi ezt

az illúziót.

Mivel az egész világegyetem ugyanolyannak tűnik minden megfigyelő szá-

mára, és határozott törvényeket követ, bizonyos hindu szekták azt tanítják,

hogy a mája valójában az istenek álma, és ehhez az emberek csak saját

személyes szenvedésüket adják hozzá.

meditáció A nyugatiak számára ez a szó ésszerű elmélkedést jelöl, a keleti

misztikus számára azonban éppen ennek az ellenkezőjét, ami Nyugaton

nagy zavart okoz a kérdéssel kapcsolatban.

A keleti meditáció (amelyet TM-ként, zen-ként vagy másként tanítanak),

arra szolgáló technika, hogy elszakadjunk a dolgok és gondolatok világától

(a májától) olyan módon, hogy megszabadítjuk tudatunkat minden akarat-

lagos és racionális gondolattól, s így eljutunk a „magasabb" tudatállapo-

tokba.

Bár sok név alatt népszerűsítik Nyugaton, minden keleti meditáció lénye-

ge, hogy az ember „belássa" lényegi egységét a világegyetemmel. Ez a be-

járat a nirvánának nevezett „nemlét" felé.

Az általában „relaxációs" technikaként eladott meditáció tényleges célja az

egyén kiszolgáltatása a misztikus kozmikus erőknek.

moksha Kiszabadulás a lélekvándorlás körforgásából a legmagasabb létállapot-

ba kerülés révén, amelyet azok érnek el, akik megszabadulnak a mája vi-

lágegyeteméből és egységre jutnak a Brahmannal. A hinduk vágynak a

164

mokshára, mint ami véget vet a lélekvándorlás által életről életre rájuk rótt

fájdalomnak és szenvedésnek. Az ortodox hinduizmus szerint azonban

nincs végső szabadulás, az embernek végül vissza kell térnie a születés és

halál körforgásába. Mivel volt idő, hogy csak a Brahman létezett a hindu

írások szerint, semmi haszonnal nem járna visszatérni hozzá; a moksha

csak időleges pihenő, egy másik állapot a lét körforgásában, amely vég

nélkül jár körbe-körbe, és 4,32 milliárd évente megismétli önmagát.

namahste Közönséges hindu üdvözlés, amely egyesek számára csak annyi,

mint a „szervusz"; együtt jár a kezek összetételével és egy udvarias meg-

hajlással a minden emberben lakó Általános Én elismeréseként.

nirvána Szó szerint „kifújás", mint mikor a gyertyát elfújjuk. A nirvána a

„menny" mind a hinduk, mind a buddhisták számára, bár a sokféle szektá-

nak más és más elképzelése van arról, hogy mi az, és hogyan lehet elérni.

Feltételezik, hogy ez se nem hely, se nem állapot, és mindnyájunkban ben-

ne van, arra várva, hogy „megvalósítsuk". Ez a semmi érzése, az üdv,

amely abból származik, hogy a személyes lét kialvása révén többé nem va-

gyunk képesek fájdalmat vagy örömet érezni azáltal, hogy részeivé válunk

a tiszta Létnek.

nyasa Annak a ceremoniális aktusnak a neve, amellyel a hívő saját testébe hívja

az istenséget, olyan módon, hogy kezeit a homlokára, karjaira, mellkasára

stb. helyezi, miközben ismétli a mantrát. A mantra ismétlése maga is arra

szolgál, hogy átformálja a hívőt a mantra rezgésében vagy szavában lako-

zó istenség hasonlatosságára, a nyasa pedig arra szolgál, hogy erősítse ezt

a folyamatot.

obeah man (kuruzsló, csodadoktor) Bizonyos fajta orvos-varázslók, akik Afri-

kából kerültek a Nyugat-Indiákra, akiket a hinduk gyakran bántalmaznak,

s akikről általánosan úgy gondolják, hogy hatalmukban állnak démonok és

más alsóbbrendű lények, amelyeket fizetés ellenében rávesznek, hogy tel-

jesítsék azok kívánságát, akik hozzájuk fordultak segítségért.

önmegvalósítás A bármilyen néven nevezett keleti meditáció és jóga végső cél-

ja: megszabadulás attól az „illúziótól", hogy az individuális „én" különbö-

zik az univerzális „én"-től vagy a Brahmantól. Feltételezik, hogy tudatlan-

sága miatt az ember elfelejtette, hogy ki is ő valójában, és ezért úgy gon-

dol magára, mint aki különbözik embertársától és a Brahmantól. Az ön-

megvalósítás révén megszabadul ettől az egyéni létből fakadó tudatlanság-

tól, és újra visszatér a Brahmannal való egységre.

púja Szó szerint „imádás". Mind a szó, mind az általa képviselt istentiszteleti

forma dravida eredetre utal. Mindenfajta rituális és szertartásos istentiszte-

leti forma neve lett, ahogy az árja állatáldozati szokások - beleértve az ol-

tár vérrel való bekenését - a későbbi években a buddhista erőszakmentes-

ség hatására fokozatosan helyet adtak a dravida virágáldozat szokásának és

165

a hívők szantálpasztával való megkenésének.

A virágok mellett a hindu púja modern formáiban mind a templomokban,

mind az otthonokban gyümölcsöket, szöveteket, vizet és pénzt ajánlanak

föl.

pandit A hinduizmusban különösen jártas brahmin, aki ezt a tudását mások ja-

vára kamatoztatni tudja, például olyan módon, hogy tanácsot ad a jövőre

nézve, közbenjár az isteneknél, elvégzi a vallási rítusokat és szertartásokat.

Nem minden brahmin pap vagy pandit. Születése folytán minden brahmin

automatikusan alkalmas erre, de nem mind szánják oda magukat eléggé a

vallásuknak ahhoz, hogy panditok legyenek. Ma Indiában a legtöbb brah-

min világi hivatást követ.

Ráma Visnu testet öltött alakja, akinek az életéről szól a Rámájana eposz. A

hindu ember számára Ráma mindig a legnagyobb nemességnek megfelelő-

en cselekszik, ő az ideális férfi; felesége, Szita az ideális nő. Minden hin-

du szekta nagyra értékeli Rámát, és neve az indiai gyermekeknek adott

egyik leggyakoribb név. Minden hindu szeretne Ráma nevével az ajkán

meghalni. Mikor Mahatma Gandhi hindu gyilkosától halálosan megsebesít-

ve elesett, ezt mormolta: - Ó Ráma! Ó Ráma!

Rámájana Szó szerint „Ráma útjai", a két nagy hindu elbeszélő költemény

egyike. Hét könyvből áll, és Ráma isten emberi életéről szól, aki Visnu re-

inkarnációja. Valószínűleg egyes buddhista szerkesztők erőteljes hatása

folytán eredetileg különböző változatokban létezett; ma három hivatalos

verziója létezik, amelyeket széles körben elismernek Indiában, bár bizo-

nyos részletekben különböznek egymástól.

Rigvéda A legfontosabb és a legtiszteltebb a négy Véda közül (de nem a legré-

gibb). Különböző régi legendák, énekek (mantrák), himnuszok gyűjtemé-

nye, tíz könyvre osztva. A himuszok általában sablonosak és szárazak, a

primitív természeti istenek dicséretét zengik. A papi imádságok önzőek és

érzékiek, ritkán fejeznek ki szellemi bölcsesség utáni vágyat, inkább bor,

nők, gazdagság és hatalom utáni vágyat.

sandhya A szürkület istene, de így nevezik a kétszer született hinduk (akik a

sudrák fölötti kasztokhoz tartoznak) reggeli, déli és esti imádságát, amely

közben a Gayatri mantrát kell ismételni olyan sokszor, ahányszor csak le-

hetséges, hogy az éneklő a napot az égen tartsa és üdvösséget szerezzen ma-

gának.

sanyasi A vallásos hindu életének negyedik szakaszában, mikor lemondott min-

denről, és fölötte áll minden szabálynak, szertartásnak, távol tartja magát a

társadalomtól és a ceremóniáktól. Ha nem tartozik semmilyen rendhez, ha-

nem független, akkor sadhu-nak is hívhatják - ha viszont a jóga mestere,

jóginak is nevezhetik.

166

Sakti pat A guru általi érintés neve, amellyel rendszerint a hívő homlokát érin-

ti, s amelynek természetfölötti hatása van. A Sakti szó szerint erőt (hatal-

mat) jelent, és a Sakti pat kiszolgáltatásakor a guru az őserő csatornájává

válik, az univerzum mögött levő kozmikus erőé, amelyet Sakti istenség

testesít meg, Siva hitvese. A Sakti természetfeletti ereje a guru érintése ré-

vén a földre sújthatja a hívőt, vagy fényes világosságot láthat, megvilágo-

sodási élményben vagy belső világosságban lehet része, esetleg más misz-

tikus vagy pszichikus élményben.

swami Sanyasi vagy jógi, aki egy adott vallási rendhez tartozik. A gyakorlatban

az elnevezést gyakran a guru vagy az adott rend fejének címeként használ-

ják.

tassák Nagy szertartási dobok.

upanisádok Szó szerint „közel ülés", a hindu írások egy részének a neve. Ezek

bizonyos misztikus tanításokat tartalmaznak, amelyeket a feltételezések

szerint ősi guruk mondtak el választott tanítványaiknak, akiknek megen-

gedték, hogy tanulás céljából melléjük üljenek. A körülbelül Kr.e. 400-ból

származó upanisádok eredetileg nem voltak részei a védikus kánonnak,

csak később váltak azzá.

Az upanisádok filozófiája ezoterikus (csak kiválasztottak számára elérhe-

tő), és kevesen értik. Különböző nehéz kérdéseket tárgyal Isten és az em-

ber természetétől a lét céljáig és a végső üdvösségig. Az upanisádok min-

den problémát egyetlen elképzeléssel próbálnak megoldani, amely jórészt

végigvonul mindegyiken, és ez az egyéni lélek (atman) és az Egyetemes

Lélek (Brahman) egysége, ill. mindennek a lényegi egysége. Ennek a dokt-

rínának egy híres kifejtése található meg Uddalak tanításában fia, Svetake-

tu felé a Chandogya upanisádban: „A titokzatos lényeg szétoszlik minden

dologban, bárhol is található az. Ez a valódi Én, és Svetaketu, ez vagy te!"

védanta Szó szerint a „végső vagy a legutolsó és legjobb Véda". Szélesebb ér-

telemben ez az upanisádokra vonatkozik, szűkebb értelemben viszont egyi-

ke a hindu filozófia hat ortodox rendszerének. Az upanisádokra épül, s

először a filozófus Bodarayana fogalmazta meg, körülbelül 2000 évvel

ezelőtt. A védanta nem ismer kompromisszumot monisztikus és panteiszti-

kus nézeteiben; a Brahman Minden és az egyetlen Valóság; minden más il-

lúzió.

A Védanta Társaság, amelyet Vivekananda, Rámakrisna követője alapított,

és amelynek központjai vannak szerte a világon, azt vallja, hogy toleranci-

át tanít minden vallással szemben. Az általuk támogatott „vallások egysé-

ge" azonban nem igazán liberális vagy széles látókörű, hanem azon a

kompromisszumot nem ismerő monizmuson alapul, amely azt állítja, hogy

minden Egy.

Védák A hinduizmus legfontosabb, elsődleges írásai, amelyekről azt állítják,

hogy még az isteneknél is nagyobbak, mert akkor is fennmaradnak, mikor

167

az istenek meghalnak. Úgy hiszik, hogy magának Br>ahmannak, az Abszo-

lútnak a kijelentései, amelyek örök és tökéletes formájukban léteztek kez-

dettől fogva. A Védák a következők: a Rigvéda, a Y-aj^irvéda, a Samavéda

és az Atharvavéda. Egészükben négy típusba sorolhatók: a mantrák (vers-

mértékes dicsőítő zsoltárok); a brahmanák (szertartásíoR és imák kéziköny-

ve a papok vezetésére); az aranyakák (különleges tanulmányok remeték és

szentek számára); és az upanisádok (filozófiai tanulmányok).

védikus Az a nyelv, amelyen a Védákat eredetileg összeállították, a szanszkrit

ősi formája, amelyet ősi indoárjának is neveznek. Melléknévként azt jelen-

ti, hogy „a Vádakban tanított vagy bemutatott".

♦

168

Table of Contents

Egy guru halála