Arno Pagei
Lumină pentru răsărit
Martori pentru Isus Cnstos în Rusia
EDITURA LUMINA
LUMII 1995

Titlul original german:
Arno Pagei, Licht dem Osten
© Francke-Verlag, 1990
Traducerea româneasca:
Arno Pagei, Lumina pentru răsărit
© Editura Lumina lumii, 1995
D-70825 Korntal, Germania
Toate drepturile rezervate

Cuprins
Prefaţă   	  5
Felician von Zaremba	  7
Friedrich Wilhelm Baedeker	  42
Modest Modestovici Korff  	  75
Pavel Nicolaievici   	  105
Mathilda Wrede   	  140
Jenny Eugenia de Mayer   	  170

Prefaţă
Titlul acestei cărţi este "Lumină pentru răsărit." "Ră-
săritul" este o regiune geografică foarte vastă. Aici el se
referă în mod special la Rusia şi anume, la Rusia dinain-
tea revoluţiei bolşevice. Imensului Imperiu ţarist îi apar-
ţinea şi Finlanda, de acest fapt se ţine cont în această
carte. în special ultimul capitol al cărţii depăşeşte anul
1917; ajungem să aflăm puţin din istoria suferinţelor şi
persecuţiilor, dar şi a credincioşiei creştinilor sub siste-
mul sovietic.
Conţinutul esenţial al lucrării de faţă se referă la miş-
cările şi personalităţile spirituale care au o semnificaţie
deosebită pentru împărăţia lui.Dumnezeu din Rusia.
Este vorba numai de o parte a evenimentelor, dar de o
parte importantă, care este permanent un motiv de uimi-
re. De exemplu, este vorba destul de mult despre o trezi-
re care a început în 1874 în Sankt-Petersburg (Lenin-
grad), capitala de atunci a Rusiei şi care a implicat multe
persoane de vază din anturajul ţarului. Dar au fost con-
vertiţi şi ţărani, şi birjari şi toţi şi-au plecat genunchii
înaintea lui Isus, Domnul lor şi au devenit martorii Lui.
îi însoţim în locruile lor de deportare pe acei creştini

evanghelici credincioşi Bibliei, numiţi "stundişti." Rela-
tările despre activitatea lui Friedrich Wilhelm Baedeker
şi a Mathildei Wrede printre deţinuţi, până departe, în
pustietatea Siberiei, sunt mişcătoare. Iar lucrarea sorei de
Cruce Roşie, Jenny de Mayer printre mahomedanii din
Asia Centrală rusească este unică în felul ei. Nu este dată
uitării nici trezirea care a avut loc printre studenţi în de-
ceniul dinaintea primului război mondial.
Da, s-a dus multă lumină şi dragoste în răsărit. Acest
lucru poate să încălzească inima cititorului, îndemnân-
du-1 să aducă mulţumiri şi poate sâ-1 facă să se roage şi
să spere şi pentru Rusia de azi.

Felician von Zaremba
1794-1874
în serviciul de stat rusesc?
Prietenii misiunii cântă cu plăcere cântarea "Lucrarea
este a Ta, Doamne Isuse, lucrarea la care ne-am anga-
jat." Primele două strofe ale acestei cântări au fost scrise
de Samuel Preiswerk (1799-1871) în anul 1829. Pe atun-
ci, era profesor la Misiunea din Basel. Ulterior a fost nu-
mit preot principal la catedrala din Basel. Cântarea în-
drăgită mai are, însă, o a treia strofă, care spune aşa:
Tu ai murit ca bob de grâu
Şi-ai coborât în mormânt;
însufleţeşte, Tu, izvor de viaţă
lumea pe care ţi-a dat-o Dumnezeu.
Trimite vestitori în toate ţările
Ca numele Tău să fie cunoscut,
Numele Tău plin de fericire.
Şi noi suntem gata pentru lucrarea Ta,
La luptă în lucrarea Ta, la luptă.
Poetul acestei strofe, contele polonez Felician von
Zaremba, are o biografie foarte interesantă, căreia îi vom
acorda în continuare toată atenţia.
Felician von Zaremba, Fericitul, aşa l-au botezat ge-
neralul von Zaremba-Kalinov şi soţia sa Sofia, născută
Krasinsky, pe fiul lor care s-a născut la 15 martie 1794
pe moşia Zaroy, de lângă Grodno, nu departe de graniţa
dintre Polonia şi Lituania - amândouă ţările se aflau

atunci sub dominaţia rusa. Tatâl şi mama făceau parte
din vechi familii nobile de vază, care, în mijlocul unei
ţâri catolice, s-au convertit la credinţa evanghelic-refor-
matâ.
Felician şi-a pierdut mama din frageda copilărie şi la
nouă ani i-a murit şi tatâl. Acesta şi-a început cariera mi-
litară în armata prusacă sub Frederic cel Mare şi şi-a
încheiat-o în serviciul armatei ruse. Un unchi i-a luat în
primire pe orfan şi pe micuţa lui soră. Din acel moment,
moşia Ozupin, în apropiere de oraşul Plozk pe Duna, a
devenit căminul copiilor. Felician a dus-o bine la unchiul
lui. Din punct de vedere social, unchiul susţinea idei şi-şi
trata practic ţăranii într-un mod care, pentru vremea
aceea, a fost absolut neobişnuit din partea unui moşier
bogat. în vremea aceea, în Rusia mai exista încâ iobăgia
şi pe moşiile învecinate ţăranii erau trataţi adesea mai râu
ca animalele. Unchiul vedea însă în ţărani oameni, cu ca-
re trebuia sâ se poarte cu dreptate şi atenţie. Acest lucru
1-a impresionat foarte mult pe micuţul Felician.
Pe unchi îl interesau însă la fel de mult sănătatea,
bunăstarea fizica şi spirituală a copilului adoptiv. Nepo-
tul a învăţat trei limbi pe care nu le-a cunoscut de acasă:
rusa, franceza şi germana. Limba lui maternă a fost polo-
neza. Educaţia lui Felician a fost încredinţată unui medi-
tator excelent din Hamburg. în domeniul spiritual, însă,
Felician nu a putut sâ primească nimic de la mediul lui,
în care nu se cunoştea credinţa vie în Cristos.
După educaţia particulara, obişnuita în casele nobili-
lor, tatâl adoptiv a dus băiatul într-o bună zi la gimnaziul
din Dorpat, în ţinutul baltic. Acolo a fost luat în primire
de profesori şi educatori foarte capabili. Băiatul a trâit
într-un mediu complet german. în Dorpat exista şi o uni-
veristate germana şi, dupâ terminarea şcolii, Felician s-a
8

înscris la cursurile de ştiinţe politice. Spera ca, mai
târziu, să poată intra în serviciul de stat rusesc.
în perioada anilor de şcoala din Dorpat, au avut loc
evenimente şi decizii istorice importante, care au afectat
întreaga Europa, cât şi Imperiul rus. Cuceritorul francez
Napoleon a ajuns până la Moscova. Acolo, însă, puterea
lui a fost înfrântă în faţa oraşului în flăcări şi a iernii ru-
seşti. Această cădere a cuceritorului a produs în mulţi
oameni din Rusia o transformare lăuntrică. Oamenii au
văzut în aceasta intervenţia şi stăpânirea lui Dumnezeu.
Ţarul Alexandru I, care a domnit în vremea aceea, şi-a
condus poporul la o întoarcere conştientă la credinţa în
Dumnezeu şi în Cristos. El L-a mărturisit pe Cristos
drept Domnul lumii, înaintea căruia "trebuie să se plece
toate domniile şi stăpânirile." Prin documente împără-
teşti şi-a chemat supuşii la recunoştinţă şi laudă înaintea
acestui Domn.
Aceste documente au fost citite şi de Zaremba şi ast-
fel i-au căzut ochii de fapt pentru prima dată pe Numele
lui Isus Cristos. în orele de religie mai mult sau mai
puţin seci şi liberale de care "a avut parte" până atunci,
abia dacă s-a rostit vreodată Numele lui Isus Cristos. Şi
acum, ţarul tuturor ruşilor crede în El! Oare nu ar trebui
şi el - Felician von Zaremba - să se ocupe odată temeinic
şi serios de acest Isus?
După anii de universitate din Dorpat a urmat încă un
an la Moscova. Apoi, Felician s-a întors la Dorpat, unde
în noiembrie 1816 a obţinut titlul de doctor în filozofie.
Nu a fost acum calea liberă pentru serviciul de stat, pro-
fesia pe care şi-o dorea tânărul absolvent? Toate au indi-
cat spre acest lucru, atunci când Felician a fost admis la
"Colegiul de stat pentru afaceri externe" din capitala
Sankt-Petersburg. Cariera lui putea să urce drept în sus.

însă Dumnezeu a avut pentru tânărul conte polonez un
cu totul alt drum.
întâlnirea cu Jung-Stilling
La tot ce am aflat până acum despre viaţa şi educaţia
lui Zaremba mai trebuie să adăugăm un lucru despre ca-
re, amintindu-şi de copilăria lui, a afirmat el însuşi
următoarele cuvinte: "Un dor şi o suferinţă după ceva su-
perior, curat pe care-1 bănuiam, a dominat din fragedă
copilărie toate celelalte dorinţe şi mi-a format adevăratul
caracter." El a fost un om care căuta, dar care nu-şi găsea
liniştea lăuntrică.
La sfârşitul verii anului 1817, tânărul diplomat a făcut
marea călătorie de 150 de ore de la Petersburg la moşia
unchiului de pe Duna. Cât de mult s-a bucurat de fru-
moasele săptămâni petrecute în patrie! Despărţirea a fost
foarte grea atât pentru el, cât şi pentru unchiul lui. întors
la Petersburg, într-o zi de septembrie a trăit un eveniment
despre care a scris: "Şi acum mai sunt cuprins de un fior
când îmi amintesc. A fost o intervenţie a lui Dumnezeu
pe calea mea, plină de urmări imprevizibile pentru mine -
un dar al milei veşnice." Despre ce a fost vorba?
Cu ocazia unei plimbări, Felician a făcut o vizită unui
prieten din studenţie. Spre surprinderea lui, 1-a găsit pe
acesta citind o Biblie în limba germană. Felician cunoş-
tea Biblia numai ca şi manual de şcoală sau ca obiect de
veneraţie. Ca cineva să citească din ea în miezul zilei -
aşa ceva nu a mai văzut niciodată şi lui însuşi nu i-ar fi
venit niciodată o astfel de idee. Prin cuvinte pline de en-
tuziasm, prietenul i-a descris musafirului său Biblia ca
fiind cea mai importantă carte, Cuvântul lui Dumnezeu
10

către toţi oamenii. A urmat o lungă discuţie până noap-
tea târziu despre cele mai profunde întrebări din viaţa
omului, care, după părerea prietenului, îşi găsesc un răs-
puns definitiv în Biblie.
Prietenul din studenţie 1-a implorat pe Zaremba să ci-
tească Evangheliile. Aşa a şi făcut Felician, dar Biblia a
rămas pentru el în continuare o carte neinteligibilâ. Nea-
jutorat, şi-a amintit câ unul din profesorii lui din Dorpat
i-a recomandat o carte, "care descifrează multe din enig-
mele vieţii." Era vorba de renumita "Biografie" a pietis-
tului, oftalmologului şi scriitorului Johann Heinrich
Jung-Stilling (1740-1819). A început să o citească şi
efectul cărţii a fost puternic şi hotărâtor. Propriile lui cu-
vinte despre această carte sunt:
"Această carte a devenit în mâna lui Dumnezeu in-
strumentul binecuvântării sufletului meu. A însemnat
desăvârşirea întregii mele educaţii, meditaţii şi a vieţii
mele până în 1817... Citind despre viaţa lui Stilling am
fost pătruns de următorul adevăr: Dumnezeu însuşi S-a
întrupat în Isus. El a venit să mântuiască omenirea. După
împlinirea lucrării, El domneşte pentru realizarea scopu-
lui dragostei veşnice şi este aproape de oricine îl chea-
mă. M-a pătruns siguranţa absolută că şi eu pot să am în
El un prieten apropiat, de încredere, mai mult decât mi-
lostiv, care este în acelaşi timp Adevărul."
"Elev" în Basel
Felician îşi propusese deja de mult să facă o călătorie
în străinătate. A discutat acest plan cu unchiul şi cu su-
periorul lui. Iniţial, trebuia să fie un fel de călătorie de
perfecţionare. Dar acum a apărut un alt scop pentru câ-
11

lâtorie: dupâ ce Biblia i s-a revelat în tot adevărul şi toată
splendoarea ei şi dupâ ce Felician a hotărât câ vrea sâ-şi
trăiască viaţa în continuare dupâ acest Cuvânt divin, 1-a
cuprins dorinţa să caute şi să găsească oameni "care
trăiesc dupâ Biblie." Zaremba a fost de părere câ, cel
puţin pentru el, ucenicia în şcoala lui Isus, lucru pentru
care s-a hotărât, se va realiza mult mai bine într-un me-
diu nou, decât în mediul familiar al Petersburgului, cu
obiceiurile, prejudecăţile şi tradiţiile stabilite ale vieţii
sociale. Nu a omis să aducă intenţia sa la cunoştinţa ţaru-
lui Alexandru I, care era superiorul lui absolut.
Prima ţintă a călătoriei tânărului polonez, care făcuse
primii paşi în carieră în Rusia şi care devenise între timp
foarte familiar cu limba şi cultura germană, a fost marele
ducat Baden. Acolo îşi petrecuse Jung-Stilling ultimii ani
ai vieţii sale zbuciumate (în Heidelberg şi Karlsruhe).
Acolo, credea Zaremba, trebuie să se găsească oameni,
"care trăiesc dupâ Biblie."
Ce mare i-a fost bucuria când, în Weinheim, pe Berg-
strasse, 1-a cunoscut pe preotul dr. Schwarz, un nepot al
lui Jung-Stilling! Acesta i-a spus cu o siguranţă catego-
rică şi ciudată: "Trebuie să vă duceţi la Basel! Acolo ex-
istă de scurt timp o misiune, al cânii eminent preşedinte
este preotul Christian Gottlieb Blumhardt. Lăsaţi-vâ aco-
lo instruit pentru lucrarea în împărăţia lui Dumnezeu!"
Zaremba a afirmat ulterior: "Aşa cum a vorbit Schwarz,
aşa m-a străpuns ca o săgeată drept în inimă: Da, asta
este!"
Lui Zaremba i se terminaseră de mult banii de călăto-
rie. Schwarz i-a dat o scrisoare de recomandare către pre-
oţii din drumul lui spre Basel, "ca sâ-1 primească cu ospi-
talitate." într-adevâr, peste tot i s-au deschis uşile. A
ajuns curând la Basel, care, din punct de vedere spiritual,
12

era pe atunci "o cetate pe munte." în 1815, şvabul Chri-
stian Friedrich Spittler înfiinţase acolo o "Societate mi-
sionară evanghelica"; aceasta mai dăinuie până în ziua
de azi sub numele de "Misiunea din Basel." Zaremba s-a
prezentat în faţa lui Spittler cu dorinţa de a deveni misio-
nar şi a fost foarte mişcat de primirea şi de discuţia avută
cu acesta: "Am găsit aici dragoste, într-un mod şi într-o
măsură cum nu am mai cunoscut niciodată." Aceasta s-a
petrecut la 21 august 1818 şi din decembrie al aceluiaşi
an, tânărul diplomat rus a devenit "elev" al misiunii - aşa
cum se spunea pe atunci.
La Misiunea din Basel se punea mare preţ ca elevii să
practice smerenia şi să fie gata şi pentru cele mai de jos
sarcini din casa misiunii, cu mătura şi cu găleata. Zarem-
ba nu a avut probleme cu aceste ustensile, chiar dacă nu
a fost cel mai priceput în problemele practice. Nu 1-a de-
ranjat nici faptul că i s-a dat să poarte un palton mare,
vechi şi uzat pentru ieşirile în oraş. Şi aceasta trebuia să
fie un "examen" pentru "contele răsfăţat"
însă în calităţile spirituale, în sinceritatea şi integrita-
tea întregii lui fiinţe, nici unul din cei 18 "elevi" nu 1-a
întrecut pe Zaremba. Talentul lui la limbi a fost foarte
neobişnuit Germana, franceza şi rusa le-a stăpânit la fel
ca şi limba lui maternă, poloneza. La gimnaziu învăţase
cu brio greaca şi latina şi, în plus, engleza şi italiana
pentru propria lui plăcere. Mai târziu s-au mai adăugat
câteva limbi din Caucaz, persana şi turca cu diferitele lor
dialecte. împreună cu alţi câţiva elevi, doctorul în filozo-
fie din Dorpat a fost înscris şi la Universitatea din Basel.
Rar a mai plecat un misionar în lucrare cu o educaţie atât
de multilaterală.
Să ne amintim: Zaremba plecase "să caute oameni,
care trăiesc după Biblie." Cu mulţumire a constatat că
13

i-a gâsit în Basel. A mai gâsit astfel de oameni şi într-o
excursie pe care a fâcut-o cu şase prieteni în ţinutul
şvabilor. Misiunea din Basel îşi avea rădăcini istorice şi
spirituale atât în pietismul elveţian, cât şi în pietismul din
Württemberg. Spittler, fondatorul, Blumhardt, primul
preşedinte şi mulţi dintre "elevi" erau şvabi. Zaremba
scrie plin de entuziasm despre întâmplările şi întâlnirile
din timpul excursiei: "S-a deschis acum o noua şi fru-
moasa serie de călăuziri, aşa cum nici un alt păstor nu
oferă turmei sale!"
La 20 şi 21 iunie 1821, în biserica Sf. Martin din Ba-
sel, Misiunea din Basel a ţinut prima Conferinţă misio-
nară cu participarea multor prieteni din sudul Germaniei,
din Elveţia şi din Alsacia. Au fost trimişi în lucrare patru
tineri, dintre care doi pentru lucrarea în alte societăţi mi-
sionare, cum a fost obiceiul de până atunci în Basel. însă,
pentru prima dată, ceilalţi doi au plecat ca misionari di-
recţi ai Misiunii din Basel în străinătate: Felician von Za-
remba şi August Dittrich, un învăţător din Saxonia. Des-
tinaţia lor a fost Caucazul şi zonele învecinate dintre Ma-
rea Neagră şi Marea Caspicâ. Acolo trebuiau să se in-
tereseze de răspândirea Cuvântului tipărit al lui Dumne-
zeu în rândul numeroaselor popoare, limbi şi dialecte ale
acelor ţinuturi. La aceasta urma sâ-i ajute şi Societatea
Biblică Britanică şi pentru Străinătate.
Sarcina nu putea fi împlinită fără învăţarea celor mai
vorbite limbi din acea regiune: armeana, araba, persana,
turca, greaca nouă şi limba tătarilor. Un proiect uriaş!
"Instrucţiunile" pentru cei doi trimişi au fost în continua-
re: să pregătească un seminar tataro-persan pentru forma-
rea localnicilor pentru lucrarea misionară printre compa-
trioţii lor, apoi planificarea unei tipografii, în care să se
publice în primul rând mici broşuri şi tractate şi manuale
14

pentru viitoarele şcoli, care se spera câ vor fi deschise.
Au avut oare comitetul din Basel şi cei doi tineri pe care
i-a trimis o idee cât de cât clara ce probleme şi greutăţi
uriaşe vor trebui rezolvate? Este îndoielnic.
Spre sudul Rusiei
Regiunile în care i-au trimis "instrucţiunile" din Basel
au aparţinut majoritatea Imperiului rus, câteva şi Persiei
şi Turciei. în acea zonă se îngrămădeau o mulţime de
popoare şi credinţe religioase. înainte luaseră fiinţă aco-
lo comunităţi creştine. Dar islamismul triumfase demult.
Aparent, acolo unde creştinismul mai exista încă, era de
obicei fără putere şi fără viaţă. Acest lucru a fost valabil
şi despre armenii creştini, care populau mari regiuni din
sudul Caucazului în apropiere de graniţa dintre Persia şi
Turcia.
Ceva mai la nord, pe cursul inferior al Volgâi, exista
o colonie a comunităţii fraţilor moravieni. Colonia se nu-
mea Sarepta. Aceasta fusese fondată cu scopul de a duce
Evanghelia locuitorilor păgâni şi musulmani ai stepei
învecinate, tătarilor, calmucilor şi kirghizilor. Apoi, e-
xista "Misiunea scoţiană", care întemeiase o serie de sta-
ţiuni în regiune, dar se gândea să se retragă din zonă,
deoarece dorea sâ-şi concentreze forţele pe câmpul de
lucru nelimitat al coloniilor britanice. Prin urmare, Za-
remba şi Dittrich trebuiau să caute uşile care fuseseră
deschise pentru aceştia.
Pe lângă aceasta, şi-au îndreptat cu curaj privirile - la
fel ca şi comitetul din Basel - asupra regiunilor de cu-
rând cucerite de Rusia la sud de Caucaz şi chiar mai de-
parte, spre Persia şi Turcia, ţările musulmane râmase
15

până atunci complet inabordabile de vestea creştina. Nu
trebuiau uitate nici coloniile germane, majoritatea colo-
nişti şvabi, aflate la mari distanţe între ele. Aceştia fuse-
seră determinaţi la aceasta călătorie lungă de ideile lor
exaltate despre un refugiu din faţa necazului anticristic,
refugiu care trebuia căutat în sudul Rusiei. Pentru cei doi
misionari, toate acestea au însemnat o mulţime de sarcini
vag conturate şi incomparabil de grele!
Călătoria lor i-a dus mai întâi în capitala rusă, Peters-
burg. Acolo trebuia sâ obţină aprobarea oficială şi sâ cla-
rifice toate problemele legate de stabilirea misiunii în
Caucaz. Zaremba tot mai considera că Petersburgul este
o bucăţică din patria sa. Ţarul Alexandru I le-a acordat
celor doi tineri din Basel o audienţă particulară şi s-a
arătat bucuros câ au pornit spre aceia dintre supuşii lui,
cărora Evanghelia le era încă străină. Personal, ţarul trăia
o viaţă de credinţa şi fondase o Societate Biblică Rusa,
pe care o conducea nobilul principe Galliţin şi care avea
şi în rândul preoţilor şi episcopilor ortodocşi mulţi prie-
teni şi protectori.
Pentru Rusia, a existat atunci un fel de primăvară spi-
rituală. Stăpânirea ţaristă s-a declarat dispusă sâ pri-
mească şi mai mulţi misionari din Basel, care trebuiau sâ
se ocupe mai ales de coloniile germane din Caucaz şi din
jurul Caucazului. Urma sâ li se plătească bani pentru
călătoria de la Basel şi un ^ilar suficient! Când au ajuns
aceste veşti atât de bune înapoi la Basel, alţi trei fraţi au
pornit curând la drum. Unul din ei s-a îmbolnăvit însă
foarte repede de tifos, datorită climei nesănătoase din Pe-
tersburg şi a adus jertfa unei morţi timpurii. Golul 1-a
umplut misionarul Lang, originar din Schaffhausen, care
fusese desemnat iniţial pentru India.
Petersburgul nu ducea lipsă de creştini profunzi, din
16

cele mai diferite popoare. Germanii au fost deosebit de
numeroşi. Pentru aceştia, cât şi pentru misionari, venirea
în capitală a cunoscutului predicator al trezirilor Johan-
nes Evangelista Gossner a fost un dar deosebit de la
Dumnezeu şi o surpriză plină de bucurie; s-au organizat
o serie de întruniri avândul pe fostul preot catolic Goss-
ner drept vorbitor principal.
în mai 1822, tinerii misionari au pornit în călătoria
lor către sud. Prima ţintă a fost Astrahan, marele port la
vărsarea Volgâi în Marea Caspicâ. Le-a fost puţin greu
sâ se descurce în forfota şi agitaţia calmucilor, tătarilor,
ruşilor şi armenilor. Misionarii scoţieni mai locuiau încă
în oraş. Aceştia i-au cazat şi au putut sâ locuiască la ei
până când aveau sâ înveţe suficient de bine limbile nece-
sare, mai ales persana, armeana şi turca, încât sâ se poată
gândi la începerea lucrării misionare.
încâ de la început, a avut loc un eveniment încuraja-
tor. Traducătorul lor a fost tânărul persan Mohamed Aii.
El provenea dintr-o familie musulmană fanatică. La tra-
ducerea relatării despre patimile Domnului, a fost atât de
mişcat, încât şi-a deschis inima pentru vestea mântuirii.
Nici chiar ameninţările şi bătăile din partea tatălui lui nu
l-au putut abate de la hotărârea lui de a deveni creştin.
Acest eveniment i-a impresionat profund pe mulţi mu-
sulmani din întregul ţinut al Caucazului.
Un an de zile au rămas fraţii în Astrahan. Principala
lor sarcină a fost sâ înveţe limbile, dar ei au predicat şi
Evanghelia oriunde li s-a ivit ocazia. în cele din urmă,
au vrut însă se se dedice sarcinii lor adevărate, anume
înfiinţării unei misiuni permanente la sud de Caucaz.
împreună cu cei doi a pornit în dificila călătorie şi un al
treilea, fratele Benz din Thurgau, care a venit în Rusia în
seria a doua. Curând au văzut culmile înzăpezite ale
17

munţilor înalţi din Caucaz. Sus de tot, pe versanţii munţi-
lor atârnau asemenea cuiburilor de rândunici satele-
cetate ale muntenilor sălbatici, care trăiau în cea mai ma-
re parte din jaf. Ajunşi în oraşul Tiflis, cei trei s-au minu-
nat la vederea unei librării în care era expus Noul Testa-
ment în aproape toate limbile vorbite în Caucaz. Aceasta
era o dovadă a eficienţei binecuvântate a Societăţii Bibli-
ce Ruse!
Şederea în Tiflis a fost scurtă. Următoarea ţintă au
fost cele în total şapte colonii germane din sudul Cauca-
zului, care purtau numele de Katharinenfeld, Helenen-
dorf, Elisabethtal şi altele. Locuitorii acestora nu se satu-
rau să asculte vestirea neaşteptată şi bogată a Cuvântului
lui Dumnezeu în limba lor maternă. Dar ce durere i-a lo-
vit pe toţi, atunci când tânărul şi înzestratul Benz a căzut
răpus de friguri şi a plecat în patria cerească! Al doilea
smuls încă de la începutul misiunii în Caucaz din rândul
misionarilor din Basel!
Dittrich şi Zaremba au scris misiunii de acasă că tre-
buie să considere îngrijirea şi ocrotirea bisericilor de co-
lonişti germani o sarcină de primă urgenţă: "Merită o a-
nalizâ serioasă, dacă nu ar fi mai avantajos pentru împă-
răţia lui Dumnezeu şi pentru lucrarea misionară evanghe-
lică, dacă mai mulţi dintre noi am intra pentru mai mult
timp în lucrare acolo unde aproximativ 2.000 de suflete
din poporul nostru ne vin în întâmpinare cu braţele de-
schise şi ar primi cu bucurie Cuvântul vieţii din gurile
noastre... în jurul uneia din colonii trăiesc peste 6.000 de ,
tătari... Dacă aceste popoare vor vedea dragostea şi trans-
formarea lor, ce predică măreaţă ar fi aceasta pentru ei!"
18

Se înfiinţează o colonie misionară.
Călătoria a fost continuată. încă nu s-a găsit locul cel
mai potrivit pentru înfiinţarea unei misiuni. Zaremba şi
Dittrich au fost îndrumaţi spre oraşul Şuşa, în regiunea
Karabagh, de o frumuseţe edenică. Au fost încântaţi
când au văzut localitatea pentru prima dată. Oraşul se
afla situat pe o un podiş în mijlocul munţilor şi era plin
de grădini de pomi fructiferi. Era înconjurat de prăpăstii
adânci prin care vuiau pârâuri înspumate de munte. Cli-
ma era foarte propice şi sănătoasă. Alimente existau din
belşug şi la preţuri foarte mici.
Cea mai mare parte a populaţiei erau tătarii, dar e-
xistau şi 500 de familii de armeni. Şi în jur, în sate,
trăiau mulţi armeni. Se părea că misionarii şi-au atins
ţinta provizorie. Lucrarea directă printre musulmani nu
era încă posibilă, atât cât au putut să cunoască între timp
ţara şi oamenii. însă în cadrul poporului armean, care era
creştin prin tradiţie, dar care abia dacă cunoştea viaţa bi-
blică de credinţă personală, le stătea în faţă o lucrare ma-
re. Această lucrare urma să fie abordată intensiv din
Şuşa. Zaremba şi Dittrich, care deveniseră între timp
prieteni şi tovarăşi de luptă nedespărţiţi în împărăţia lui
Dumnezeu, au putut să cumpere o casă cu o bucată mai
mare de pământ încă mai erau necesare ore de studiu al
limbii. Au instalat o tiparniţă care tipărea broşuri cu
conţinut evanghelic scrise în armeană. Griogorius, fiul
unui diacon armean, a devenit un profesor şi un colabo-
rator binevenit şi plin de râvnă.
Din Basel au venit alte întăriri. Fraţii Hohenacker şi
Haas au intrat în lucrare. Hohenacker poseda tot felul de
cunoştinţe medicale, astfel încât ajungea la mulţi oa-
meni, într-un anumit fel, el a fost primul medic misionar
19

al misiunii din Basel. S-a putut cumpăra un teren şi mai
mare. Pe acesta a luat fiinţă o adevărată casă de misiune.
S-a construit şi o şcoală pentru copiii armeni şi, în plus, o
tipografie. A luat fiinţă o adevărată colonie misionară. în
octombrie 1825, au mai venit încă trei misionari, Pfan-
der, König şi Wohr. în Şuşa au găsit un cămin fericit.
Greutăţi şi speranţe
în rapoartele lor trimise la Basel, Zaremba şi Dittrich
au atras tot mereu atenţia şi asupra lucrării de primă ur-
genţă de misiune şi păstorire a comunităţilor germane
răspândite pe o suprafaţă mare în regiunea întinsă din su-
dul Rusiei. Au găsit la comitetul din patrie urechi dispuse
să asculte. Au fost trimişi câţiva fraţi pentru această lu-
crare specială.
La 1 decembrie 1825, moare în Petersburg cel care a
fost atât de dedicat Evangheliei şi lucrării misionare, ţa-
rul Alexandru I. I-a urmat Nikolai I. Care va fi atitudinea
lui faţă de lucrarea misiunii din Basel, căreia fratele lui
decedat i-a acordat cu generozitate multe drepturi? Şi
ceea ce se construise între timp în Şuşa, nu ar fi fost po-
sibil fără interesul şi aprobarea evlaviosului ţar. Cu apro-
barea conducerii din Basel, misionarul Dittrich a fost tri-
mis în capitală, ca să sondeze noua situaţie creată prin in-
stalarea noului ţar. A rămas un an întreg în Petersburg şi
s-a întors în cele din urmă fericit şi mulţumit: lucrarea
misionară din Caucaz putea să continue netulburată.
Karass era una din coloniile germane din nordul Cau-
cazului. Misiunea din Basel 1-a trimis acolo pe Lang, ca
şi preotul coloniei. în acelaşi timp, trebuia să facă o lu-
crare misionară printre tătarii din regiunile învecinate.
20

Aceasta sarcină dubla a fost peste puterile lui. A fost
aproape de o prăbuşire fizică şi psihică. Zaremba 1-a
înlocuit pentru un timp.
în timpul cât a lipsit din Şuşa, asupra regiunii din su-
dul Caucazului s-a abătut o catastrofă groaznică. în sud-
est, Rusia se învecina cu Persia, care, în ultimii ani, fuse-
se nevoită să cedeze Imperiului ţarist câteva regiuni.
Acolo trăiau mulţi musulmani, a căror simpatie se în-
drepta spre Persia. După moartea ţarului şi preluarea
domniei de către noul ţar, a existat în Rusia o stare de
confuzie. Revoluţionarii persani au crezut că pot să se
folosească de această stare şi pot să aprindă o revoltă în
regiunile ruseşti de lângă graniţă.
Aceste planuri nu s-au realizat, dar s-a ajuns totuşi la
o serie de măceluri sângeroase. Colonia germană Katha-
rinenfeld a fost lovită de această nenorocire. A fost ame-
ninţată şi colonia Helenendorf, dar a fost cruţată. Şuşa a
fost asediată 40 de zile de o armată persană, dar a putut
fi eliberată de trupele ruseşti. Printr-un edict de pace care
le-a fost impus, persanii au mai pierdut încă două fâşii
de teren roditor din jurul renumitului munte Ararat. La
fel s-a întâmplat şi cu Turcia, cu o parte a unui ţinut lo-
cuit de armeni. Această situaţie politică şi militară con-
fuză puţin îmbucurătoare a avut însă pentru misionarii
din Basel o urmare pozitivă: aveau acum posibilitatea
sâ-şi extindă lucrarea şi în regiunea din jurul Araratului
şi a izvorului Eufratului.
După nenorocirile anului 1826, în Caucaz a urmat o
perioadă de linişte şi de lucrare misionară netulburatâ. în
Şuşa, unde s-au întors atât Dittrich, cât şi Zaremba după
misiunile lor speciale în Petersburg şi Karass, lucrarea
printre armeni s-a continuat nu fără unele semne pline de
speranţă. Printre altele, s-a putut înfiinţa o şcoală cu
21

internat pentru învăţători. începutul l-au făcut şase tineri
armeni, care doreau să se instruiască pentru a deveni
educatori de tineret în rândul poporului lor.
Lucrarea de traducere a cărţilor Bibliei în limba ar-
meană modernă făcea progrese. Nici musulmanii nu au
fost scăpaţi din vedere. S-a încercat să se ajungă la ei mai
ales prin foi volante şi tractate, dar şi prin Cuvântul tipă-
rit al Bibliei. Misionarul Pfander a scris o adevărată ca-
podoperă despre controversa dintre islamism şi credinţa
creştină, cu titlul "Cântarul adevărului." Timp de jumă-
tate de secol, lucrarea lui a rămas fundamentală pentru
problemele legate de misiunea printre mahomedani.
Zaremba nu a putut şi nu a vrut să se limiteze la Şuşa.
în vara anului 1828, a pornit într-o călătorie misionară
spre regiunile răsăritene ale Caucazului. Mai ales s-a
simţit atras de Baku, port la Marea Caspicâ. în călătoria
lui 1-a însoţit şi misionarul Pfander. Printre musulmani,
cărora s-au adresat în primul rând, au găsit un ecou slab.
Impresia lor mai veche s-a întârit, cum câ principala lor
lucrare trebuie sâ fie îndreptată spre trezirea şi educarea
armenilor, pentru ca aceştia sâ poată deveni sare şi lu-
mină pentru mahomedanii în mijlocul cărora trăiesc. Bu-
curia lor a fost mare când au cunoscut în Baku un tânăr
negustor armean, Hakub, un creştin atât de sincer şi de
plin de râvna, cum puţini au mai întâlnit. S-au împrietenit
cu el şi au fost învioraţi de pârtâşia frâţeascâ cu el.
La sfârşitul lui septembrie, amândoi vestitorii Evang-
heliei s-au întors la Şuşa. Nu şi-au permis o pauză prea
lunga pentru odihnă şi refacere, ci, la sfârştiul lui noiem-
brie, au plecat din nou la drum. Aceste călătorii se făceau
călare. în oraşul Nuha l-au cunoscut pe armeanul conver-
tit Grigor, care nu a ascuns în faţa musulmanilor câ s-a
convertit la Cristos. Fusese răpit în timpul navalei persa-
22

nilor din anul 1826. Mai întâi prin promisiuni, apoi prin
ameninţări, au încercat sâ-1 convingâ pe tânărul educat
sâ renunţe la credinţa creştina şi sâ treacâ la islamism.
Degeaba! Ca urmare, a fost aruncat într-o închisoare şi
torturat îngrozitor. Şi atunci a râmas pe poziţie. S-a bu-
curat cu adevărat sâ moara o moarte de martir pentru
Domnul lui iubit. însâ plata unei sume de bani i-a adus
libertatea. Misionarul Pfander a scris atunci: "Nu trebuia
sâ moara, ci trebuia sâ râmânâ mai departe ca o dovada
vie a puterii lui Cristos, şi a credinţei în El, şi ca martor
plin de râvna pentru adevărul creştinismului printre
mohamedani."
Lui Zaremba nu i-a fost foarte uşor sâ fie nevoit sâ se
despartă ceva mai târziu de Pfander. Acestuia i se ivise
ocazia unei calatorii de recunoaştere în Persia, ţara ma-
homendanâ care a fost întotdeauna închisa pentru Evan-
ghelie. Locul lui a fost luat de un armean credincios, pe
nume Mirsa Faruch care a devenit însoţitorul lui Zarem-
ba în următoarea câlâtorie, care a avut drept ţinta printre
altele şi oraşul Baku.
"Creştinii"împotriva Evangheliei!
Ştim între timp câ influenţa lui Zaremba şi a misiona-
rilor s-a îndreptat tot mai mult spre armeni. Este drept câ
au încercat sâ vorbească şi cu mahomedanii despre cre-
dinţa, dar acest lucru a eşuat mereu din cauza fanatismu-
lui islamic. Cât a fost de regretabil câ şi printre armeni,
care se numeau creştini, a început sâ se mişte şi sâ se
întărească opoziţia! La început, unele uşi au fost deschi-
se. Şi preoţii salutaseră lucrarea misionarilor. Mai ales
episcopul Narses, un creştin foarte credincios, ucenic viu
23

al lui Isus, a fost foarte binevoitor faţa de cei din Basel şi
s-a bucurat de faptul câ Evanghelia clara se vesteşte po-
porului lui adormit spiritual. Apoi însă, superiorii cleru-
lui armean s-au împotrivit tot mai mult lucrărilor misiu-
nii. Preoţii se temeau într-un mod foarte egoist câ-şi vor
pierde influenţa asupra enoriaşilor. Influenţa lor părea
periclitată, dacă toţi oamenii ajungeau să aibă posibilita-
tea să cerceteze singuri Scripturile. Când tot mai mulţi
preoţi simpli s-au arătat interesaţi de proclamarea misio-
narilor, atitudinea superiorilor a devenit şi mai duşmă-
noasă.
Misionarii au tradus între timp Noul Testament în
limba armeană curentă. Pentru tipărire a fost însâ nevoie
de aprobarea superiorilor bisericii. Aceasta a fost amâ-
nata tot mereu cu argumente transparente. Ca urmare,
Zaremba a primit sarcina sâ-1 viziteze în Etşmiadţin pe
superiorul bisericii armene, numit "katholikos" şi sâ
obţină în sfârşit de la el şi de la sinod, cea mai înaltă au-
toritate bisericească, aprobarea mult aşteptată. A pornit
în călătorie în februarie 1830, însoţit de credinciosul Mir-
sa Faruch. Situaţia politico-militarâ din vremea aceea a
fost următoarea: după un război dintre Rusia şi Turcia, ţi-
nuturile prin care a trecut Zaremba au aparţinut oficial
Turciei, dar au mai fost încă ocupate de trupele ruseşti.
Acestea trebuiau sâ rămână acolo, până când turcii aveau
sâ îndeplinească condiţiile tratatului de pace de la Adria-
nopol din anul 1829. Sub protecţia armatei ruse se putea
călători fără primejdie prin acele ţinuturi.
Pe drum, Zaremba a participat la un serviciu religios
armean şi a fost foarte impresionat de liturghia străveche,
venerabilă şi măreaţă ţinută în limba bisericeasca, pe ca-
re aproape câ nu o mai înţelegea nimeni. Dar s-a întristat
simţind câ lipseşte adevăratul conţinut al Evangheliei şi
24

că ceremoniile şi riturile exterioare nu puteau sâ-1 înlo-
cuiască. Nu s-a putut sătura să privească peisajul încân-
tător din jurul muntelui Ararat. Când a traversat Eufratul,
aproape că i-au dat lacrimile. Găsea că situaţia armenilor
este apăsătoare. Ruşii fuseseră salutaţi de armeni drept
eliberatorii de jugul turcesc şi, deci, mahomedan. Acum,
însă, ruşii urmau să părăsească din nou cea mai mare
parte a ţinuturilor pe care le-au ocupat. Care va fi atunci
viitorul armenilor? Nu putea să fie decât tulbure.
Desigur că pe parcursul călătoriei lui, Zaremba nu a
fost "un peşte mut." Tocmai mahomedanilor le-a vorbit
tot mereu şi le-a împărţit literatură creştină. Clericii isla-
mici au asmuţit poporul împotriva lui. Ei l-au anunţat pe
generalul rus că viaţa străinului nu mai este în siguranţă,
dată fiind mânia gata să izbucnească. Martorul curajos a
fost nevoit sâ-şi întrerupă lucrarea.
După trei luni, Zaremba şi însoţitorul lui au ajuns, în
sfârşit, la Etşmiadţin, unde se afla reşedinţa frumoasă şi
romantic aşezată a patriarhului armean, acel "katholi-
kos." Acesta, un bătrân de 79 de ani, a fost foarte bine-
voitor. Se putea observa însă că cei din jurul lui, doctori
în teologie şi membri ai sinodului, nu-1 mai luau în se-
rios. De aceea, Zaremba nici nu i-a mai prezentat lui
problema cea mai importantă, adică aprobarea pentru
tipărirea Bibliei. El s-a adresat mult mai mult acelora ca-
re păreau că au un cuvânt de spus. Dar aceştia, printre
care funcţionari abili şi călugări complet nespirituali, au
tărăgănat şi au sabotat problema, unde şi cum au putut.
Când neobositului Zaremba i s-a făcut, totuşi, promi-
siunea, că deocamdată se va putea tipări Evanghelia
după Matei şi după ce i s-a confirmat acest lucru aparent
chiar în scris, printr-o scrisoare închisă, acesta a plecat
într-un fel plin de speranţă. Când a deschis mai târziu
25

scrisoarea - cu ce s-a trezit în mână? O coală albă de
hârtie! Fusese înşelat în mod infam!
Persecuţia clericilor armeni şi a autorităţilor biseri-
ceşti s-a accentuat şi mai mult, atât în Şuşa, cât şi în
împrejurimi. în plus, a mai venit încâ o nenorocire groaz-
nică: în Caucaz a izbucnit holera. Şi coloniile germane
au fost lovite. "Medicul misiunii" Hohenacker a plecat
din Şuşa pentru a lupta împotriva bolii. Saltet, misionarul
din Basel, a căzut victimă holerei. Fusese pastorul a
şapte colonii germane. Săptămâni întregi alergase de la
bolnav la bolnav, încercând să ducă bolnavilor de holeră
mângâiere şi întărire, fârâ sâ-şi cruţe propria viaţă. în ce-
le din urmă, a căzut la pat. Zaremba a mai putut sâ-1 vizi-
teze şi a cântat împreuna cu câţiva prieteni lângă patul de
moarte al lui Saltet cântecul preferat al acestuia: "Mi s-a
arătat milă." Cel care a plecat acasâ şi-a exprimat sigu-
ranţa pe care o avea în Dumnezeu prin cuvintele: "A trăi
este Cristos şi a muri este un câştig."
întors la Şuşa, şi Zaremba a căzut bolnav la pat. Sta-
rea lui s-a înrâutâţit atât de repede, încât fraţii s-au strâns
în jurul patului lui, crezând că va muri. însă Dumnezeu a
făcut o minune: Zaremba s-a însănătoşit. Cu excepţia
câtorva cazuri, Şuşa a fost cruţată de molimă. în mod
evident, Zaremba a fost încâ mult timp foarte slăbit. Nu
numai holera a fost cauza stării lui, ci şi multele călătorii
obositoare din ultimii ani, care nu au trecut pe lângă el
fără să lase urme. S-a dovedit câ avea urgentă nevoie de
o odihnă completă.
26

Şederea în patrie
în urmă cu un an, Zaremba poate ar fi ezitat să se
odihnească. Era de părere că există mult prea multe
lucrări urgente, care nu pot fi amânate. Acum, în starea
lui slăbită, a primit o scrisoare de la unchiul lui, din pa-
tria copilăriei lui. Conţinea veşti triste. Soţia unchiului
murise şi îl lăsase cu şase copii, majoritatea încă mici.
Tânjea după mângâiere şi ajutor şi căuta aceste lucruri
tocmai la nepotul lui preaiubit. Zaremba a crezut că aude
chemarea lui Dumnezeu prin acea scrisoare. De atâta
timp îşi făcuse datoria în străinătate, nu avea acum şi
propria lui familie un drept asupra lui? în acest sens, a
scris la Basel: "Iatâ-mâ cu sănătatea şubredă şi acum şi
scrisoarea de la unchiul meu. Ce coincidenţă ciudată!"
Comitetul i-a dat cu plăcere încuviinţarea pentru un
concediu în patrie. La începutul anului 1831 şi-a luat
rămas bun de la Şuşa. Care a fost situaţia spirituală în
rândul armenilor lui dragi, când a plecat? Lucrarea de
evanghelizare prosperase plină de speranţă în mijlocul
lor. Ici şi colo începeau să se mişte "oasele uscate." Şco-
lile misiunii, care se înfiinţaseră ici şi colo, aveau mulţi
elevi. Numărul preoţilor care veneau la credinţă creştea.
Modul în care sămânţa semănată începea să răsară era
minunat. Cu un succes atât de frumos, ura şi opoziţia su-
periorilor bisericii a continuat totuşi să crească. Despre
acest lucru, fraţii scriu la Basel: "Domnii suspuşi simt că
liniştea şi poziţia lor se clatină de îndată ce lumina Sfin-
tei Scripturi începe să lumineze în inimile oamenilor şi îi
îndeamnă să caute adevărata curăţenie şi dreptate numai
în împăcarea cu Isus Cristos."
Pe de-o parte, inima lui Zaremba a fost plină de bu-
curie să întâlnească din nou după o perioadă atât de
27

lungă, oameni dragi, mai întâi în Polonia şi apoi în El-
veţia şi în Germania. Pe de altă parte, inima lui a fost
îndurerată că îşi părăseşte fraţii de la misiune şi prietenii
armeni în situaţia aceea atât de nesigură. A făcut cel mai
bun lucru pe care putea sâ-1 facă: a adus toate problemele
înaintea Domnului lui divin, în rugăciune insistentă.
Trăise aproape zece ani în Caucaz, fără nici o pauză, în
lucrare şi în luptă.
Pânâ în 1833, Zaremba a rămas la unchiul lui în Ozu-
pin. Apoi a călătorit mai departe spre Basel, unde a ajuns
la începutul anului 1834. Venirea lui a trezit peste tot
multă bucurie. La conferinţa misiunii, rapoartele lui de-
spre Caucaz au fost în centrul atenţiei. Un tratament la
Badenweiler în Pădurea Neagră i-a făcut bine corpului
lui obosit. Oriunde a vorbit despre misiune, în Württem-
berg şi în Elveţia, nu a dus nicăieri lipsă de ascultători
atenţi. Cât de mult s-a bucurat că poate să ia cu el ca im-
presie generală faptul că dragostea şi dăruirea jertfitoare
pentru misiune a crescut peste tot! în aprilie 1835, dorul
de iubitul lui Caucaz 1-a dus din nou înapoi, după 15 luni
de şedere în Elveţia şi în Germania. Cât timp a fost de-
parte în patrie, inima lui a rămas totuşi acolo, zi de zi,
plină de dragoste şi de rugăciuni.
Interzicerea lucrară misionare evanghelice
întors la Şuşa, Zaremba a găsit situaţia aproape ne-
schimbată. Şi totuşi, a avut impresia că vede ceva mai
multe semne de speranţă decât înainte, atât printre arme-
ni, cât şi printre mahomedani. De exemplu, a întâlnit câ-
ţiva mulahi (preoţi mahomedani) care aveau întrebări
sincere relativ la adevărul biblic. Nici lui şi nici cola-
28

boratorilor lui nu le trecea prin minte câ întregii lucrări
misionare i s-ar putea pregăti în curând un sfârşit nâpraz-
nic. însă tocmai acest lucru s-a petrecut, spre întristarea
lui şi a celorlalţi!
Regiunea Caucazului primise de curând un nou gu-
vernator general. Acesta purta numele german de Rosen,
dar era un opozant categoric al misiunii evanghelice. Şi-
a aplecat cu mare bunăvoinţă urechea la plângerile su-
periorilor bisericii armene împotriva lucrării misionare.
Aceste plângeri le-a canalizat mai departe spre Peters-
burg. Acolo, timpurile evlaviosului, credinciosului ţar
Alexandru I, care fusese interesat de lucrarea misionară,
erau de mult uitate. Ţarul care domnea acum, Nikolai I,
a preluat parola pe care a emis-o o mişcare fanatică slavă
din rândurile sfetnicilor lui: "Un ţar, o credinţă!" Şi a-
ceastâ credinţă putea să fie numai cea ortodoxă. Toate
celelalte credinţe şi comunităţi creştine au fost surghiu-
nite între nişte reglementări foarte stricte. Enoriaşilor li
s-a interzis să le calce şi să treacă la o altă confesiune.
Interdicţia ţaristă a lovit misiune după misiune: mi-
siunea fraţilor moravieni printre calmucii păgâni, înce-
puturile misionare ale Misiunii din Londra printre tribu-
rile din Siberia, Misiunea Scoţiană din nordul Caucazu-
lui. La urmă, a venit şi rândul Misiunii din Basel. La 23
august 1835, a ajuns la Şuşa un ucas (ordin ţarist) din
Petersburg, care a interzis pe viitor întreaga lucrare mi-
sionară a misionarilor din Basel.
în ucas se subliniau în special trei puncte:
1.	Misionarii ar fi pus pe planul doi lucrarea printre
mahomedani, pentru care li se permisese să se stabi-
lească în Caucaz. în locul acestei lucrări ar fi încercat să
câştige adepţi dintre armenii creştini.
2.	Lucrarea printre mahomedani trebuie considerată
29

fără nici un succes. Statistica nu prezintă deloc botezuri.
Preoţii bisericii ortodoxe ruse pot să prezinte cu totul alte
date. (Ce s-a întâmplat? Cu tot felul de promisiuni şi
chiar ameninţări, un număr de mahomedani au devenit
creştini formali. Nu putea să fie vorba de o transformare
lăuntrică prin credinţa creştină.)
3. Acum urma, de fapt, motivul principal al demersu-
lui împotriva misiunii evanghelice: Sfântul Sinod, autori-
tatea cea mai înaltă a bisericii ortodoxe, ar avea în vedere
înfiinţarea unei societăţi misionare ruse pentru întregul
Caucaz. Prin urmare, nu mai este necesar să fie chemaţi
şi toleraţi alţi misionari de alte confesiuni.
Desigur, misionarii din Basel nu s-au resemnat ime-
diat cu acest ordin. Mai ales poliglotul Zaremba: a întoc-
mit şi a trimis autorităţilor o petiţie detaliată în limba
rusă. Calm şi clar au fost prezentate încă o dată principii-
le de la care s-a plecat atât în lucrarea printre mahomeda-
ni, cât şi printre armeni. Nu poate să fie vorba despre un
prozelitism râu intenţionat printre armeni. Niciodată nu
s-a intenţionat retragerea cuiva din biserica sa, ci oamenii
au fost chemaţi să fie responsabili în relaţia lor faţă de
credinţa şi persoana lui Isus Cristos. Nu au fost interesaţi
să facă creştini formali printre mahomedani. Poate câ ar
fi putut să câştige dintre aceştia. Lupta şi rugăciunile au
fost pentru transformarea şi înnoirea inimii. în ultimul
timp au început să se vadă unele semne câ, ici şi colo,
încep să fie atinse şi inimile mahomedanilor. Ar trebui sâ
se dea misiunii posibilitatea sâ-şi continue lucrarea în
scopul prezentat.
Petiţia a rămas fără rezultat. O durere adâncă i-a um-
plut pe misionari cu privire la întreruperea bruscă a
lucrării pe care o iubeau. Dar le-a rămas convingerea câ -
în ciuda tuturor slăbiciunilor şi imperfecţiunilor omeneşti
30

ale lucrării lor - au mers pe calea cea dreaptă. Ce se va
întâmpla cu sămânţa aruncată de ei, aceasta este sub
controlul lui Dumnezeu. Puţină alinare le-a adus gândul
că, cel puţin în rândul poporului armean, există acum o
mulţime destul de mare de credincioşi, care vor putea să
lucreze mai departe ca sare şi lumină în zona lor, chiar şi
printre mahomedani.
în nordul Caucazului, misionarii Lang şi König au
rămas mai departe activi, ca pastori ai coloniilor germa-
ne, cu condiţia să renunţe la lucrarea misionară printre
tătari. Şi dintre misionarii staţionaţi în Şuşa, mai mulţi
au putut fi numiţi ca preoţi în colonii, astfel încât 15 mi-
sionari din Basel au rămas ca pastori în lucrare. Misiona-
rul Pfander şi un alt colaborator al lui Zaremba au pornit
spre India, unde guvernul englez a deschis Misiunii din
Basel uşa spre coloniile sale.
Zaremba şi şeful tipografiei, misionarul Judt, au ră-
mas deocamdată în Şuşa. Câte un creştin armean mai au-
zea de la ei câte o vorbă de încurajare şi alinare. Erau şi
o mulţime de alte probleme de rezolvat legate de lichida-
rea stabilimentului misiunii. Deosebit de complicate
erau formalităţile legate de preluarea terenului misiunii
de către statul rus. Pentru un timp scurt, a înviat speranţa
că se va putea relua totuşi o parte a lucrării misionare.
Guvernatorul von Rosen, care se arătase atât de duş-
mănos faţă de Misiunea din Basel, nu a guvernat mult
timp, ci a fost curând demis din funcţia sa. Situaţia se
arăta deci din nou ceva mai favorabilă. în Petersburg,
avocaţi influenţi au intervenit pentru misiune. Conduce-
rii din Basel i s-a părut că este mai bine să se continue li-
chidarea misiunii. Cât de uşor puteau să urmeze din nou
tulburări şi greutăţi după această destindere a situaţiei!
Zaremba a rămas până la urmă singur în Şuşa. Judt
31

dăduse curs chemării de a fi părintele unui orfelinat din
Pernau, în Lituania. în aprilie 1838, a trebuit sâ-şi ia
râmas bun şi "ultimul de pe câmpul de lupta." Comitetul
a ordonat ca Zaremba sâ mai râmânâ deocamdată încâ un
timp în Karass, fârâ sâ facâ însă acolo o lucrare concreta.
Acest lucru a fost foarte greu pentru bărbatul de numai
44 de ani! Mai târziu, o alta scrisoare 1-a chemat înapoi
la Basel. Acolo trebuia în primul rând sâ se odihnească.
Apoi urma sâ se hotârascâ ce noua sarcina se va gâsi
pentru el.
Primul "predicator itinerant" al misiunii
în călătoria sa, Zaremba a întărit şi a adus bucurie
prin vizita lui într-o serie de case parohiale din colonii.
Planul lui a fost sä plece cu vaporul pe Marea Neagra
pânâ la Odesa. însă vaporul care avea curse rare plecase
deja. Aşa ca a trebuit sâ pornească din nou pe uscat.
Aceasta a însemnat un drum lung şi obositor. Cu toate
acestea, călătoria pe uscat i-a oferit ocazia sâ mai vizite-
ze o serie de colonii germane situate în vestul Caucazu-
lui. Din fericire, în ciuda sănătăţii sale slăbite, a rezistat
neaşteptat de bine la toate greutăţile şi eforturile. Totuşi,
în Basel, unde era aşteptat, toata lumea a râsuflat uşurata
când, la sfârşitul lui septembrie, a sosit vestea câ a ajuns
cu bine la Linz, în Austria. A mai apârut încâ o întârziere
pentru câ cel întors acasă şi-a luat timp pentru vizite în
Bayern - München, Augsburg şi în alte locuri. Bayern
era pe atunci încâ o importanta zona de influenţa a Mi-
siunii din Basel. în sfârşit, în noiembrie 1838, Zaremba a
ajuns la Basel.
Zaremba a considerat ca o deosebit de fericita hotâ-
32

rare a lui Dumnezeu că 1-a mai găsit încă în viaţă pe
mult iubitul şi respectatul preşedinte al misiunii, Chri-
stian Gottlieb Blumhardt, care zăcea grav bolnav şi se
pregătea pentru plecarea în patria cerească. A avut loc o
ultimă întâlnire foarte mişcătoare a celor doi luptători ai
lui Dumnezeu, despre care Zaremba a scris: "Aceasta a
fost o mare binecuvântare pentru inima mea. La patul lui
Blumhardt a existat întotdeauna pace şi întărire. Este un
lucru măreţ sâ vezi îndeaproape un astfel de om al lui
Dumnezeu pe pragul veşniciei, care va fi pentru el, prin
harul lui Dumnezeu, pragul transfigurării."
Pe patul de suferinţă în care a zăcut timp de mai mul-
te săptămâni, Blumhardt a fost mult preocupat de gândul
unei noi slujiri desăvârşite în lumea lui Dumnezeu. Ulti-
mele lui cuvinte, pe care le-a auzit şi Zaremba, au fost:
"Se apropie! Aleluia!" în ziua morţii sale, în urma pri-
mului preşedinte mult binecuvântat al Misiunii din Basel
au rămas mulţi ani de activitate plină de abnegaţie. La
moartea lui Blumhardt, Zaremba a afirmat: "în veşnicie
se va bucura sâ audă mulţi oameni din cele mai diferite
popoare lâudându-L pe Isus, ca urmare a ceea ce li s-a
întâmplat prin intermediul Misiunii din Basel."
Ce urma sâ se întâmple acum cu Zaremba, cel întors
acasă? Prima iarnă şi-a petrecut-o în casa misiunii. Aco-
lo a participat din toată inima la problema importantă le-
gată de cine va fi succesorului lui Blumhardt. Pe atunci,
situaţia a fost de aşa natură, că cei din Württemberg
aveau un cuvânt mai mare de spus decât cei din Elveţia,
relativ la soarta Misiunii din Basel. Majoritatea "elevi-
lor" proveneau din pietismul württemberghez. A devenit
deci aproape de la sine înţeles ca, după şvabul Blum-
hardt, conducerea lucrării sâ fie preluată de un alt würt-
temberghez. A fost ales cel de-al doilea preot din
33

Winnenden, Wilhelm Hoffmann. Era fiul cel mai mare al
cunoscutului fondator al comunităţii fraţilor moravieni,
Korntal.
Zaremba a primit alegerea cu mare bucurie. Şi Hoff-
mann, la rândul lui, s-a bucurat că printre cei care se roa-
gă şi colaborează împreună cu el se numără şi experi-
mentatul Zaremba şi că acesta doreşte să slujească în
continuare misiunea. I s-a trasat o sarcină care nu a mai
existat niciodată sub această formă în Misiunea din Ba-
sel: Zaremba a devenit primul predicator itinerant al mi-
siunii, care trebuia să viziteze prietenii şi asociaţiile de
binefacere din Germania şi din Elveţia. Pentru această
sarcină erau prevăzute lunile de vară. Iarna urma să lo-
cuiască în casa misiunii, rezolvând corespondenţa cu
prietenii şi fraţii din străinătate şi păstorind "elevii."
Până atunci, vizitarea cercurilor de prieteni ai misiunii
s-a făcut numai de misionari, în timpul concediilor lor în
patrie. Acum, exista o personalitate care îşi dedica toate
puterile, întregul foc al dragostei şi al dăruirii pentru slu-
jirea misiunii în patrie. Şi acest lucru a fost foarte nece-
sar. O perioadă lungă de timp, Misiunea din Basel a fost
aproape singura misiune evanghelică - în afară de Herrn-
hut, misiunea fraţilor moravieni - şi a cuprins o zonă de
influenţă aproape mondială, care se întindea din Elveţia
până în Finlanda, din America de Nord până la coloniile
germane din Caucaz. între timp, luaseră fiinţă şi alte so-
cietăţi misionare, majoritatea ca rod al trezirilor la viaţa
spirituală, dăruite de Dumnezeu. în primul rând, trebuie
să numim aici Misiunea din Barmen, pe Rin.
Zaremba a fost şi a rămas, desigur, cu toată bucuria
un om al Misiunii din Basel. Drumul la Basel şi apoi din
Basel la lucrarea din Caucaz a fost numai călăuzirea lui
Dumnezeu pentru el. Tot ca o călăuzire a privit acum şi
34

noua sa sarcină de a călători prin patrie. în total, a slujit
în acest mod 25 de ani, a fost mai mult timp activ în
acest fel decât în lucrarea efectivă de pe "front."
Din punct de vedere al sănătăţii, contele a rezistat
destul de bine în aceşti 25 de ani. Acest lucru nu a fost
foarte normal după toată slăbiciunea şi suferinţa tru-
pească pe care a îndurat-o. în secolul al XlX-lea, călăto-
rii nu cunoşteau multele înlesniri şi comodităţi cu care
suntem obişnuiţi noi. De altfel, Zaremba nu a fost nici
un vorbitor strălucit. Nu a avut o voce deosebit de puter-
nică. I-a lipsit talentul oratoric pentru a ţine discursuri
pasionante în public. Dar putea să povestească minunat
şi plastic şi aceasta făcea ca inimile ascultătorilor, mai
ales ale copiilor, să i se deschidă.
întreaga personalitate a lui Zaremba a avut un efect
mai mare decât cuvintele care i-au ieşit din gură. Din
multe păreri şi mărturii care există despre el reiese în un-
animitate că rar a mai existat un ucenic al lui Isus, care
să fie atât de transformat de dragostea Mântuitorului în
fiinţa şi în comportamentul lui, ca şi Zaremba. într-o
ocazia, a vizitat un orfelinat. Mai târziu, la şcoala dumi-
nicală s-a pus întrebarea: "Cine este dragoste?" Răspun-
sul aşteptat a fost: "Dumnezeu este dragoste." însă răs-
punsul a fost altul, şi anume: "Zaremba este dragoste."
Ce impresie puternică trebuie să fi făcut asupra copilului
dragostea lui Zaremba cu ocazia vizitei lui! Această dra-
gostea nu a avut nimic în comun cu sentimente molatice.
Contele putea să se aprindă de mânie şi de râvnă când
vedea că slava lui Isus este atacată şi că dragostea
Mântuitorului nu este respectată!
Perioada călătoriilor dura anual din primăvară până în
toamnă. îl găsim pe Zaremba foarte mult în Württem-
berg, în Baden şi în Elveţia. Dar a călătorit mult şi la
35

Hessen, Westfalen, Bayern, Thüringen şi în nordul Ger-
maniei. Calea ferată era pe atunci la începuturile ei. Za-
remba a folosit-o foarte puţin. A călătorit cu poştalionul
sau cu alte mijloace de transport nu tocmai confortabile
şi nu s-a dat înapoi nici de la marşuri lungi. Un singur
exemplu despre modul în care se comporta Zaremba cu
oamenii în timpul călătoriilor:
într-o ocazie, vizitiul lui a fost un şvab destoinic, care
a frecventat mult timp biserica, dar care s-a lăsat apoi de
calea credinţei. Zaremba 1-a lăudat tot mereu, când tre-
ceau de câte un loc primejdios, sau când nu biciuia calul
când trebuia să urce o pantă. Plin de dragoste, însă fără
insistenţă, omul a auzit din când în când şi câte o averti-
zare spirituală. Vizitiul a fost atât de impresionat de toa-
te, încât a spus la sfârşit: "Cu acest om aş călători în jurul
lumii." La scurt timp a murit ca şi creştin credincios,
întors pe cale.
Pentru Zaremba a fost o bucurie deosebită când a
ajuns odată în Siegerland, în acea regiune de unde era
Jung-Stilling. Ne mai amintim câ în urmă cu mulţi ani a
fost condus la credinţa vie în Isus Cristos citind biografia
vieţii lui Stilling? Acum putea să caute locul unde s-a
născut cândva "părintele lui spiritual": moşia Hilchen-
bach. A străbătut pădurile în care a locuit copilul Hein-
rich cu bunicul sâu într-o căsuţă de cărbunari şi unde 1-a
ajutat pe bunic la arderea cărbunilor. Ghidul lui Zaremba
prin Siegerland a fost un preot care îl venera şi el pe
Jung-Stilling. Fiul acestuia a fost şi el de faţă la vizita lui
Zaremba în casa părinteasca. Printre altele, a scris ur-
mătoarele într-o relatare de mai târziu:
"Este una din cele mai frumoase amintiri din copi-
lărie, căreia îi datorez şi imboldul şi dragostea pentru mi-
siune, faptul că misionarul Zaremba a vizitat casa mea
36

părintească... Ori de câte ori am făcut o plimbare prin
sat, s-a întreţinut cu căldură şi dragoste cu toţi oamenii
pe care i-am întâlnit. Efectiv nu putea sâ treacă pe lângă
nici un copil fără să-1 ia în braţe şi sâ-1 strângă la piept.
Pentru fiecare avea un cuvânt atent şi nici un copil nu
era prea murdar ca sâ nu-1 sărute la despărţire. Deja în a
treia zi rugeau cu toţii după el şi-1 trăgeau de haină când
trecea prin sat. Seara însă era numai al nostru, al copiilor
preotului. Atunci ne lua pe genunchi şi ne povestea po-
vestea vieţii lui, aventurile lui din Caucaz, bucuriile şi
suferinţele misiunii lui. A plâns multe lacrimi amare
când a plecat de la noi."
Călătoriile se făceau - aşa cum am spus - în luniile de
vară. în lunile de iarnă petrecute în casa misiunii din Ba-
sel, fratele nostru nu a fost deloc inactiv. A fost adesea
pastorul şi încurajatorul fraţilor tineri. Şi corespondenţa
lui bogată din toată lumea creştea în fiecare an.
încă o dată în Caucaz
încă o dată în viaţa lui a părăsit Zaremba refugiul din
Basel pentru a efectua o călătorie în Rusia şi, special, în
Caucaz. Din corespondenţa lui vastă făceau parte multe
scrisori către coloniştii germani şi pastorii lor din sudul
Rusiei, cât şi către unii armeni, cu care legătura dragos-
tei frăţeşti nu s-a rupt niciodată. Şi din direcţia opusă,
dinspre est i se trimiteau lui Zaremba scrisori, care-1 ţi-
neau la curent. Mare a fost bucuria lui când i s-a comu-
nicat câ Ohannes, katholikosul armean, duşmanul aprig
al lucrării misionare, a murit şi că în locul lui, la condu-
cerea bisericii armene, a fost numit evlaviosul episcop
Narses, binecunoscut lui Zaremba. Aceasta a trezit spe-
37

ranţe îndreptăţite la mai multă libertate pentru vestirea
Evangheliei prin misionari în poporul armean.
Misiunea, în general, şi Zaremba, în special, s-au bu-
curat de asemenea de faptul că între timp dinspre Rusia
curgeau multe daruri spre Basel. La acestea s-au alăturat
în tot mai mare măsură coloniştii germani din Caucaz, pe
lângă aceştia numeroşi prieteni ai misiunii din provinciile
baltice şi în cele din urmă cercurile misionare din capita-
la Petersburg. Conducerea misiunii a avut dorinţa să se
întărească relaţia cu aceşti mulţi prieteni şi donatori şi să
i se permită unui frate să facă o călătorie în scop de vi-
zită, însă cine era mai potrivit pentru aceasta decât cre-
dinciosul conte Felician? Au îndrăznit sâ-1 întrebe pe Za-
remba, care avea 62 de ani, dacă ar fi dispus la acest lu-
cru. Răspunsul a fost Da! La 31 mai 1856, a pornit în
îndepărtata călătorie. .
în primul rând, trebuia să ţină discursuri într-o limbă
care a fost de fapt limba lui maternă, dar pe care practic
nu a mai vorbit-o de zeci de ani: în poloneză. Vorbind-o,
şi-a amintit-o repede. A mers mai departe spre rudele
încă în viaţă din Lituania. A salutat încă o dată patria co-
pilăriei lui, moşia unchiului din Polozk, pe Duna.
Următoarea ţintă a fost Petersburg, unde, după moartea
ţarului Nikolai I, fiul şi succesorul acestuia, Alexandru al
II-lea, a dus o politică mai liberală decât cea a tatălui său
- şi în problemele legate de religie şi de biserică. Biseri-
cile luterane au fost redeschise şi Zaremba a putut să ţină
discursuri în acestea. Aceeaşi situaţie a existat şi în Esto-
nia, respectiv în Reval. Nici în Moscova situaţia nu a fost
de altă natură.
Apoi, spre sudul Imperiului ţarist! Acolo Zaremba s-a
simţit în mod special acasă! Pentru început, a fost rândul
coloniilor germane de pe Volga, apoi călătoria a conti-
38

nuat prin stepă spre binecunoscutul Karass şi mai depar-
te spre Tiflis. Câte amintiri de odinioară îi reveneau pes-
te tot în minte!
însă a renunţat să viziteze locurile cărora le-a dedicat
tot efortul. Nu a mai revăzut nici îndrăgitul Şuşa, nici
Baku şi nici alte locuri. Care a fost motivul? Actualul
guvernator la primit prietenos în timpul acestei vizite. El
i-a spus lui Zaremba că poate să ţină discursuri peste tot
în sudul Caucazului. Totuşi, i s-a interzis să viziteze a-
numite lagăre în care fuseseră deportaţi creştini de orien-
tare evanghelică din biserica de stat rusească, dar şi
membrii ai multor secte din Rusia, în timpul domniei ţa-
rului Nikolai. Exact de aceşti oameni a fost atras Zarem-
ba. Lor ar fi vrut să le ducă alinarea Cuvântului lui Dum-
nezeu. Acest lucru i s-a interzis însă. Prin urmare, a re-
nunţat - nu cu inima uşoară - în întregime la o şedere în
sudul Caucazului. însă prietenii lui din acea regiune,
germani şi armeni, l-au vizitat în Tiflis şi i-a putut întări
şi încuraja pe calea lor plină de lupte şi atacuri.
Zaremba nu a trecut pe lângă coloniile germane. Prie-
tenii lui cei mai credincioşi erau în Helenendorf. Oame-
nii de acolo ar fi vrut sâ-1 reţină de tot ca pastor. în vre-
mea aceea, Helenendorf nu avea pastor; pastorul Roth,
care păstorise mulţi ani biserica, fusese transferat la Ti-
flis. S-a întocmit o cerere către comitetul din Basel, să le
fie lăsat Zaremba ca pastor. Mai ales din cauza vârstei
înaintate a lui Zaremba nu s-a dat curs cererii. în patrie,
misiunea s-ar fi putut lipsi numai cu greu de robul expe-
rimentat al lui Dumnezeu şi ucenicul matur al lui Isus.
La sfârşitul călătoriei sale, Zaremba a avut parte de un
program foarte variat, din care a făcut parte şi minunata
peninsulă Crimea. Peste tot a avut ocazia să aibă părtăşie
cu credincioşii şi să le vestească Evanghelia. In total,
39

neobositul călător a fost plecat timp de trei ani! Mulţi au
considerat o minune faptul că trupul lui şubred a rezistat
acestei călătorii.
Ultima bucată de drum
Contele şi-a continuat călătoriile în Germania şi în El-
veţia încă cinci ani. Oriunde ajungea acest ucenic care
semăna tot mai mult cu loan, "apostolul iubirii", lăsa în
urma lui impresii de neşters. Apoi a trebuit să mai treacă
printr-o şcoală foarte grea, de genul acelora cu care
Domnul nu-i cruţă adesea nici pe cei mai credincioşi. La
începutul anului 1865, Zaremba a suferit în casa misiunii
din Basel un uşor atac de apoplexie, care 1-a lăsat fără
grai timp de mai multe ore. Acest atac s-a repetat după
câteva săptămâni şi pentru a treia oară în toamna anului
1865. Din acel moment, Zaremba nu a mai putut vorbi
coerent. Dacă, ocazional, mai încerca să rostească un
cuvânt, abia dacă mai putea sâ-1 înţeleagă cineva.
Biblia lui îndrăgită a devenit pentru el instrumentul de
comunicare. O deschidea musafirului care-1 vizita şi
arăta spre un anumit verset. în acest fel se putea afla ce-i
umple inima şi mintea. Mai putea să citească scrisori şi
să le înţeleagă conţinutul. Astfel de salutări din partea
prietenilor lui au ajuns la el până în ultima clipă, chiar şi
din îndrăgitul lui Caucaz şi din sudul Rusiei. La 1 mai
1874, după opt ani de tăcere şi de slăbiciune, pentru pele-
rin a sosit în cele din urmă ora eliberării din lanţurile
trupului.
într-un necrolog, cu ocazia plecării în patria cerească
a lui Zaremba, s-a spus: "O dată cu el, a plecat de la noi
şi a fost strămutat în Biserica de sus ultimul reprezentant
40

al primei generaţii a misiunii noastre, pe care l-am putut
avea aici în mijlocul nostru. Smerenia plină de abnegaţie
şi dragostea plină de râvnă a contelui rus, care, pentru a-i
sluji Domnului, a părăsit toate şi care a produs în ultima
jumătate de secol în nenumărate inimi impresii şi roade
binecuvântate, va rămâne şi pe viitor în Biserica lui Isus
Cristos, prin mila lui Dumnezeu, un exemplu eficient."
41

Friedlich Wilhelm Baedeker
1823-1906
O viaţă în lumina soarelui lui Dumnezeu
în acest capitol vom relata despre un om care a fost
mdâ cu renumitul editor al ghidului turistic Baedeker.
Unele din ghidurile valoroase cuprind rapoarte scrise de
mâna lui, anume acelea care tratează despre ţâri înde-
părtate, însă Baedeker a fost numai marginal un ghid
pentru obiective turistice. Lucrul mult mai important în
viaţa şi în activitatea lui a fost să călăuzească zeci de mii
de oameni din multe ţâri spre oraşul veşnic al lui
Dumnezeu.
Născut în Germania, şi-a ales ca patrie Anglia. Abia
la 43 de ani, în 1866, a devenit un urmaş conştient şi
hotărât al lui Isus Cristos. După acest pas al credinţei, au
urmat 40 de ani ai unei vieţi neobosite de mărturisire şi
de călătorii, care l-au dus tot mereu în ţinuturile înde-
părtate ale Rusiei. A străbătut Siberia de două ori.
Numele lui trebuie amintit alături de numele unui alt
german, care a emigrat şi el în Anglia: Georg Müller, cu-
noscutul părinte al orfelinatului din Bristol. Cei doi au
fost prieteni foarte buni şi căminul lor spiritual a fost în
cercurile "fraţilor creştini după Evanghelie." Au fost
membrii inimoşi ai Alianţei Evanghelice şi au iubit toţi
copiii lui Dumnezeu. Baedeker se numără pe drept prin-
tre părinţii "Conferinţei Alianţei de la Blankenburg." în
anii de început ai acesteia, a propovăduit acolo Cuvântul
42

lui Dumnezeu aproape de 20 de ori şi a avut părtâşie cu
credincioşi din multe biserici de stat, biserici protestante
şi alte comunităţi. Să prezentăm de la început câteva cu-
vinte exprimate de unul din prietenii lui despre acest om
unic, cuvinte cu care mulţi alţii sunt întru totul de acord:
"Mulţi, mulţi bărbaţi şi femei au încetat să se mai simtă
trişti din clipa în care dr. Baedeker le-a ieşit în cale.
Trăsătura cea mai caracteristică pentru caracterul lui a
fost în mod esenţial dragostea, încât nu-1 puteam privi
fără să ne treacă prin minte gândul: Aşa trebuie să fi
arătat apostolul loan la vârsta lui."
Sau cuvintele unui alt prieten: "Dr. Baedeker a trăit în
lumina soarelui lui Dumnezeu. Faţa lui zâmbitoare, salu-
tul lui din inimă îi transpuneau şi pe ceilalţi în această
lumină a soarelui. Dacă îl întrebam ce mai face când îi
dădeam "bună dimineaţa', atunci răspunsul venea cu un
râs bucuros: Dumnezeu e bun!"' încă o a treia constata-
re, care are la bază faptul că Baedeker a avut toată viaţa
lui o sănătate precară şi, cu toate acestea, a călătorit ade-
sea în ţinuturi sălbatice sau semicivilizate: "Gândul la
ceea ce i s-ar putea întâmpla nu-1 preocupa deloc. Viaţa
lui a avut pentru el numai scopul să o trăiască pentru
Dumnezeu. Să o trăiască sau să şi-o dea - îi era totuna,
numai să fie spre slava lui Dumnezeu."
Ani nestatornici
Wirten pe Ruhr, în Westfalia, este locul de naştere al
lui Friedrich Wilhelm Baedeker. Tatăl lui a fost un orni-
tolog erudit (cunoscător al lumii păsărilor), o autoritate
recunoscută în domeniu. Din cei şase copii, patru băieţi
şi două fete, Friedrich Wilhelm, născut la 3 august 1823,
43

a fost penultimul băiat. La vârsta de 16 ani, băiatul pore-
clit Fritz a început o şcoală de comerţ la Dortmund.
După absolvirea acesteia, au urmat doi ani de armată in
Köln. Fericirea unei căsătorii încheiate în anul 1851 a
durat numai trei luni. Apoi tânăra femeie a murit.
Atunci a început pentru Baedeker o viaţă de călătorii
şi aventuri. A traversat Germania şi în 1854 s-a îndreptat
spre Londra. La bordul unui vas francez a plecat în Tas-
mania. A fost foarte aproape de moarte în timpul unei
furtuni nâpraznice. în total, a navigat o sută treizeci de
zile. în Tasmania a ocupat postul de profesor de franceză
şi germană, la început la o şcoală particulară, apoi la un
gimnaziu de stat. A rezistat în această profesie numai doi
ani, apoi a plecat mai departe la Melbourne şi Sydney, în
Australia. A traversat întregul continent australian şi s-a
întors în Europa în 1858. Şederea în casa părintească din
Witten nu a fost lungă. în 1859, Baedeker s-a întors pen-
tru a doua oară la Londra.
Deocamdată se săturase de viaţa lui nestatornică de
până atunci. A ales stabilitatea unui domiciliu şi a des-
chis împreună cu un prieten britanic o şcoală paticularâ
în Western-super-Mare, nu departe de Bristol. Curând a
primit cetăţenia engleză. în 1862, s-a căsătorit pentru a
doua oară şi anume cu doamna Ormsby, o văduvă bo-
gată, mama unuia din elevii săi. La Bristol, Baedeker a
început să studieze medicina. între timp a mai călătorit în
Germania şi a obţinut de la Universitatea din Freiburg tit-
lul de doctor în filozofie. După aceasta şi-a continuat stu-
diile la Bonn.
Anul 1866. Baedeker avea vârsta de 43 de ani. Până
atunci nu s-a ocupat de problemele spirituale şi nici soţia
lui. Dar în acel an, în Western-super-Mare a avut loc o
evanghelizare. Aceasta a fost ţinută de un om al lui
44

Dumnezeu foarte remarcabil, lordul Radstock. îl vom
întâlni şi în alte părţi ale cărţii noastre.
Convertirea şi prima lucrare
Despre ce s-a întâmplat cu şi în dr. Baedeker în tim-
pul săptămânii de evanghelizare, există relatarea vie a
unui prieten: "La insistenţele unui domn care a fost el
însuşi un rod al evanghelizării lordului Radstock şi pe
care dr. Baedeker îl cunoştea, acesta din urmă a promis
ezitând să participe la o adunare. I s-a trezit interesul. Şi-
a repetat vizitele, dar de fiecare dată avea grijă să ajungă
la ieşire mai înainte ca nobilul evanghelist să ajungă la el
la sfârşitul adunării.
După ce a participat la mai multe adunări, într-o zi,
Baedeker a ezitat prea mult, sau a ajuns prea în faţă, ast-
fel încât, datorită înghesuielii, nu a mai ajuns la timp la
ieşire. în orice caz, lordul Radstock a reuşit să ajungă
până la el. I-a pus mâna pe umăr şi i-a spus: Trieten
drag, astă seară Dumnezeu are prin mine un mesaj pen-
tru dumneavoastră'. Prin aceasta la invitat să intre în
încăperea alăturată. Aceasta s-a petrecut în văzul tuturor.
Curând, amândoi s-au plecat pe genunchi. în timpul ace-
stor momente solemne, în sufletul dr. Baedeker s-a pe-
trecut un proces lăuntric prin care necredinţa lui a dis-
părut pentru totdeauna. S-a plecat înaintea lui Dumne-
zeu. S-a încrezut în Mântuitorul lui şi curând bucuria
mântuirii i-a umplut inima. Experienţa acestei nopţi me-
morabile a exprimat-o viu prin cuvintele: 'Am intrat ca
un necredincios mândru şi am ieşit ca ucenic smerit şi
credincios al Domnlui. Dumnezeu fie lăudat!"'
Doamna Baedeker, pentru care cea mai mare plăcere
45

în viaţă a fost până atunci muzica şi dansul, a făcut câte-
va zile mai târziu acelaşi pas al credinţei ca şi soţul ei.
Acesta a experimentat nu numai convertirea sufletului
lui, ci şi o vindecare şi întărire semnificativă a trupului
lui. Baedeker avusese până atunci o sănătate foarte şu-
bredă. Problemele de inimă îi dădeau multă bătaie de
cap. Acestea au dispărut dintr-o dată, din acel moment
nu a mai avut nevoie de medicamente. înaintea lui stă-
teau 40 de ani în slujba Domnului. împrejurările au fost
adesea obositoare şi cu mari eforturi. Doctorul, deşi nu a
fost niciodată cel mai robust, a rezistat fără să se îm-
bolnăvească vreodată foarte grav.
în primul rând, Baedeker a făcut călătorii în patria pe
care şi-a ales-o, în Anglia, ca şi vestitor al lui Cristos. în
1874, şi-a extins călătoriile pentru prima dată în patria sa
germană şi deja un an mai târziu i s-au deschis uşile spre
Rusia. Imensul Imperiu ţarist a devenit într-un mod deo-
sebit locul activităţii sale. Mai întâi, a apărut în capitala
St. Petersburg, unde 1-a chemat tatăl lui spiritual, lordul
Radstock, care i-a devenit între timp un prieten şi un fra-
te drag. Baedeker urma sâ-1 ajute la acele adunări de
evanghelizare extraordinare printre personalităţile de la
curtea ţarului, din guvern şi armată, care au avut loc în
vremea aceea şi despre care se vor putea citi mai multe
într-un alt capitol. Deja în 1877 doctorul a părăsit din
nou Westem-super-Mare - de data aceasta împreună cu
soţia şi fiica - şi a stat trei ani în Rusia, pentru a face în
primul rând o lucrare evanghelisticâ în mijlocul popu-
laţiei germane, care nu era deloc neînsemnată ca număr,
în anii care au urmat, cercul activităţii lui s-a mărit tot
mai mult A străbătut provinciile vestice şi sudice ale Ru-
siei, în plus Boemia, Moravia, Ungaria, Galiţia, Polonia,
Finlanda şi Elveţia.
46

Printre primele roade binecuvântate pe care i le-a dat
Dumnezeu doctorului Baedeker a fost convertirea unei
domnişoare nobile, Toni von Blucher, în Berlin. Aceas-
ta, la rândul ei, a început curând o lucrare vastă a cre-
dinţei şi a dragostei - în legătură cu fraţii creştini după
Evanghelie, de care aparţinea şi Baedeker.
Baedeker a ţinut prima adunare din Rusia în Mitau,
Kurlanda. Nu a avut reţineri ca, imediat după sosirea lui,
sâ-1 caute pe guvernator, să se prezinte ca evanghelist
din Anglia şi să ceară un salon din locuinţa guvernatoru-
lui pentru o adunare. într-adevăr, a primit un salon! De-
sigur, nu întotdeauna a reuşit pe o cale atât de nebirocra-
tică, atunci când a cerut aprobări şi spaţiu pentru adu-
nări, însă perseverenţa lui amabilă a repurtat unele victo-
rii în faţa unor funcţionari duri şi morocânoşi. Mai târ-
ziu, a practicat adesea un principiu simplu: la începutul
unei lucrări nu cerea aprobări. începea pur şi simplu şi
îşi spunea: "înainte, până ţi se strigă stai! Economiseşte
timpul."
Doctorul stăpânea cursiv limbile germană şi engleză.
Se descurca şi în franceză. Ocazional îndrăznea chiar să
ţină un discurs în limba rusă. Adesea avea nevoie de un
translator care sâ-1 traducă în multele limbi care se vor-
beau în Imperiul rus. în general, putea să se bazeze pe
un frate în credinţă, care să traducă discursurile lui în
limbile finlandeză, rusă, letonă, estonă, georgiană, ar-
meană, poloneză sau într-o altă limbă.
O legitimaţie unică
Ceea ce 1-a făcut cunoscut în mod deosebit pe dr.
Baedeker şi ceea ce a rămas neuitat despre amintirea lui
47

sunt vizitele şi răspândirea Bibliilor în închisorile ruseşti.
I s-a acordat o permisiune unică. Timp de 18 ani, a fost
singurul care a avut dreptul să viziteze fiecare închisoare
din provinciile ţarului. Avea intrare liberă în Varşovia,
cât şi în lagărele de pe insula Sahalin, în închisorile cetăţi
din Caucaz în sud, până la pustietăţile îngheţate din nord,
în Siberia.
A avut o legitimaţie oficială, care îi permitea astfel de
vizite. în legitimaţie se afirma că are "sarcina specială să
viziteze închisorile ruseşti şi să doteze deţinuţii cu exem-
plare ale Scrierilor Sfinte." Cu mulţumire îl puteai auzi
spunând: "în Rusia şi în Siberia, numele meu a devenit
cheia principală pentru uşile închisorilor. în spatele zidu-
rilor închisorilor, am atâta libertate sâ-L predic pe Cris-
tos, cât am şi pe străzile Londrei, ba chiar mai multă."
Sâ-1 lăsăm să relateze singur pe ce cale şi-a dobândit
acest privilegiu:
"Cândva, nu am bănuit deloc ce mare parte a popu-
laţiei unor ţâri este pâzitâ dupâ gratii de fier şi este prinsa
în lanţuri. Când am ajuns sâ cunosc problemele din Ru-
sia, dorinţa inimii mele a devenit sâ mi se deschidă uşile
acestor închisori. Am îndrăznit să-mi destăinui dorinţa
unei doamne suspuse din St. Petersburg. Am întrebat-o
daca ar exista vreo posibilitate. Trista, a clătinat din cap
că nu. Dar nu mi-a uitat dorinţa."
într-o zi, cu totul neaşteptat, "doamna suspusâ" 1-a în-
tâlnit într-un magazin din Petersburg pe directorul gene-
ral al închisorilor din Rusia. A folosit ocazia neaştepta-
ta şi a prezentat problema în felul următor: "V-aş fi foar-
te recunoscătoare dacă aţi vrea sâ-i procuraţi prietenului
meu, un englez pe nume dr. Baedeker, o legitimaţie pen-
tru vizitarea închisorilor şi a deţinuţilor. Desigur, nu are
scopuri politice; vrea sâ le dea Biblii şi sâ se ocupe de ei.
48

Cuvântul lui Dumnezeu, Evanghelia, poate sâ aibă nu-
mai un efect bun asupra lor." Legitimaţia dorită a fost
acordată!
Să continuam cu relatarea lui Baedeker: "Legitimaţia
m-a găsit în Anglia, pe când eram pe punctul de a pleca
în Rusia şi am considerat-o o mare valoare. în grabă am
plecat la Odesa şi una din primele mele vizite am făcut-o
la închisoare. Am arătat legitimaţia şi a fost valabilă.
Porţile închisorii s-au deschis, funcţionarii au fost foarte
amabili şi politicoşi şi m-au sprijinit în tot felul. A fost
cu adevărat un răspuns minunat la rugăciune. Majorita-
tea oamenilor nici nu ştiu cât de mulţi oameni din fiecare
ţară au dispărut de pe faţa pământului, fără ca cineva sâ
se gândească la ei."
Ulterior, când dr. Baedeker a avut personal ocazia sâ
stea de vorbă cu directorul general al închisorilor, a fost
foarte bucuros când acesta 1-a încurajat sâ meargă şi în
estul Siberiei. I s-a promis că pachetele cu Biblii, de care
va avea nevoie în vizitele sale, vor fi trimise înainte la
fiecare închisoare.
Condiţiile din închisorile ruseşti au fost în general as-
pre, nemiloase, murdare, groaznic de neigienice. Dar ni-
mic nu a putut sâ-1 oprească pe "apostolul dragostei",
cum era numit doctorul, să-şi dedica inima şi mâna celei
mai mizerabile şi mai de jos pături a societăţii, care se
înghesuia adesea în închisorile supraaglomerate. Mulţi
deţinuţi fuseseră condamnaţi pentru delicte mai mari sau
mai mici. Alţii erau deţinuţi politici, care îi ameninţaseră
cu ideile lor revoluţionare pe cei din conducere. Pentru
dr. Baedeker, cea mai mare plăcere era sâ se întâlnească
cu fraţii şi surorile în credinţă care fuseseră condamnaţi
de către oficialităţile statului şi de biserica ortodoxă din
cauza lui Cristos şi a Evangheliei. Pentru ei, încurajarea
49

şi mângâierea lui au fost întotdeauna o mare bucurie şi
întărire.
într-o zi, doctorul a trăit surpriza neplăcută ca, într-o
înghesuială dintr-o gară, i s-a furat portmoneul cu bani,
dar mai ales cu legitimaţia lui valoroasă. I s-a dat însă
una nouă, fără nici o problemă. Legitimaţia era valabilă
de fiecare dată pentru doi ani. Fără să ceară nimic, aproa-
pe la fiecare nouă eliberare a legitimaţiei i se acordau
drepturi mai mari decât cele pe care le avea deja. în Ru-
sia cea mare, până departe în Siberia, au existat în-
chisori-cetâţi şi lagăre de muncă ale căror porţi au fost
închise cu teama pentru toţi vizitatorii. Dar ele s-au des-
chis înaintea lui Baedeker. Ajutorul lui plin de abnegaţie
pentru cei mai sâraci dintre sâraci, pentru bunăstarea lor
vremelnica şi pentru mântuirea lor veşnica a fost tot mai
puţin împiedicata de .lanţurile birocraţiei. A avut voie să
intre în orice celulă, chiar a celui mai periculos deţinut.
"Cina de Crăciun"printre tătari
Omul care, asemenea doctorului, a fost tot mereu pe
drum într-o ţară necivilizatâ, aşa cum a fost Rusia în ma-
re parte pe vremea aceea, a fost în mod explicabil ame-
ninţat de multe primejdii. însă ocrotirea lui Dumnezeu
s-a confirmat tot mereu în viaţa lui Baedeker. De exem-
plu, a ajuns în spitale supraaglomerate, în care mirosul
greu al bolilor contagioase infecta aerul. Chiar şi medicii
cădeau răpuşi de boala. El, însă, venea şi pleca nevă-
tămat. A ajuns în ţinuturi puţin populate, unde locuiau
animale de pradă şi oameni disperaţi. Nu i-au făcut ni-
mic, în timpul călătoriilor de noapte cu trenul, în com-
partimentul lui au intrat oameni care nu trezeau deloc
50

încrederea. Cuţitul le juca în mâini. Chiar dacă făceau o
gălăgie asurzitoare cu muzica lor şi cu instrumentele lor
ciudate, doctorul reuşea să rămână liniştit şi chiar să le
zâmbească recunoscător.
Baedeker s-a simţit chemat mai ales în închisori, ca
să lase să lumineze în ele lumina Evangheliei prin
împărţirea Bibliilor şi prin mărturisirea lui verbală de-
spre Isus. A avut întotdeauna la dispoziţie translatori bu-
ni, însă eficienţa lui nu s-a limitat numai la atât. Oriun-
de, în orice regiune cât de îndepărtată, un grup mic de
creştini îi cerea un mic serviciu sau unde se deschidea o
uşă - indiferent pe ce cale -, doctorul nu ezita, era întot-
deauna gata pentru mărturie. Aceste călătorii au fost
adesea legate de aventuri, dintre care vom relata una
aici.
A fost chiar înainte de sărbătoarea Crăciunului, când
Baedeker a ţinut câteva adunări în sudul Rusiei, în
Transcaucaz, într-un sat creştin de armeni, sus în munţi,
în dimineaţa zilei de Crăciun şi-a luat rămas bun, îm-
preună cu translatorul lui. în pustietatea largă, cei doi s-
au rătăcit. Călăuza a ajuns repede la disperare şi se văita
în gura mare că a fost o nebunie să se aventureze în
acest anotimp în aceste ţinuturi. Nu are sâ-şi mai revadă
niciodată patria. Doctorul nu s-a lăsat molipsit de văi-
căreala lui. S-a prăbuşit pe genunchi şi a înălţat spre cer
o rugăciune copilărească, plină de încredere, atât de ti-
pică lui: "Tată, nu putem să pierim pentru că suntem în
mâna Ta şi sub umbra aripilor Tale. Tu cunoşti drumul.
Trimite-ne ajutor în necazul nostru şi du-ne la un loc
sigur!"
Din depărtare, lătratul unui câine i-a întrerupt ru-
găciunea. Avea Tatăl un răspuns atât de rapid pentru co-
pilul Lui? Cei doi călători rătăciţi s-au luat după lătrat şi
51

au ajuns o data cu bezna nopţii la o tabără de tătari. Sur-
priza acestora a fost, desigur, mare la vederea călătorilor.
Nu mai văzuseră niciodată străini în ţinuturile lor în luna
decembrie. Era doar un anotimp în care puteau să se
dezlănţuie oricând viscole sălbatice.
Pentru doctor, întâlnirea memorabilă a fost o ocazie
binevenită să le prezintă mahomedanilor mărturia lui
despre "învăţătorul" său: în acest caz concret, El a oprit
viscolele şi marea Lui dragoste divină a trimis oamenilor
prin minunea Crăciunului pe Mântuitorul. Ca "cină de
Crăciun", Baedeker a primit o bucată de pâine neagră
tătărească şi un măr. Imediat a doua zi i-a scris soţiei lui
că nici o friptură de Crăciun din Anglia nu i-a plăcut atât
de mult ca şi cina sărăcăcioasă printre tătarii din munţii
uitaţi de lume.
în largul lui şi în "saloane"
Să părăsim acum domeniul lucrării dedicate a dr.
Baedeker printre deţinuţii lui dragi şi să ne îndreptăm
atenţia spre un strat social total diferit, spre care a avut,
de asemenea, o uşă deschisă! Am aflat deja despre lordul
Radstock, "tatăl spiritual" al lui Baedeker. Acesta a fost
instrumentul ales şi binecuvântat al lui Dumnezeu în tre-
zirea din "saloanele St Petersburgului" din 1874 şi din
anii care au urmat El a făcut asemenea lui Barnaba, care
1-a luat pe Pavel ca ajutor şi întărire pentru cei treziţi din
oraşul Antiohia (Fapt 11:25). Radstock 1-a chemat pe
Baedeker în capitala rusă, unde membrii convertiţi ai fa-
miliilor nobile - însă şi credincioşii simpli - l-au primit cu
inimile deschise şi l-au ajutat după puterile lor în lucrarea
evanghelisticâ pe care a început-o.
52

Despre trezirea din Petersburg vom relata mai pe larg
în capitolul dedicat vieţii contelui Korff. Ea nu s-a oprit,
dar a avut totuşi o anumită dată limită, atunci când în
1884, doi dintre promotorii ei, contele Korff şi colonelul
Paşcov, au fost exilaţi de ţar din patria lor, Rusia. Câteva
din doamnele suspuse care s-au convertit - dintre care
trebuie amintită în mod deosebit Natalia von Lieven - s-
au bucurat însă în continuare de bunăvoinţa împăratului,
mai ales pentru că au fost văduve. Duşmanii adevărului
evanghelic, dintre care făcea parte în primul rând condu-
cerea bisericii ortodoxe de stat, le-au hărţuit şi pe aceste
doamne nobile, însă Alexandru al II-lea i-a oprit: "Lâ-
saţi-mi văduvele în pace!"
Mai ales aceste văduve au fost cele care au organizat
în saloanele lor ore de discuţii biblice şi adunări de rugă-
ciune, fără să fie inoportunate. La Natalia von Lieven,
amintită mai sus, soţii Baedeker - doamna Baedeker îşi
însoţea ocazional soţul în călătoriile lui - au găsit o găz-
duire mârinimoasâ atunci când s-au oprit în Petersburg.
Prinţesa a scris odată despre aceasta: "Dr. F. W. Baede-
ker a fost un oaspete des şi foarte binevenit în căminul
nostru. Multe din adunările lui, asemenea celor ale lui
Georg Müller s-au ţinut în casa mea. Consider că Dum-
nezeu mi-a făcut un mare privilegiu că am putut să ofer
găzduire unor astfel de creştini de seamă.
Mulţumim Domnului nostru din adâncul inimii că 1-a
trimis pe credinciosul lui slujitor, dr. Baedeker, în Rusia.
El a sădit aici multă dragoste. Fraţii simpli îl numesc
"deduşca" (bunicuţul). Din inima lui s-a revărsat întot-
deauna dragostea faţă de Domnul şi învăţătorul lui. Ade-
sea l-am auzit cântând cu inima mişcată:
De păcat ce m-a spăla?
Numai sângele lui Isus!
53

Numai sângele lui Isus!"
Despre o vizita, pe care doctorul a facut-o fârâ soţia
sa, i-a scris acesteia imediat în ziua sosirii - a fost un co-
respondent foarte loial: "Am ajuns cu bine. Aleasa prin-
ţesa m-a aşteptat şi m-a salutat foarte sincer. Am fost
foarte obosit după călătoria de noapte. Dar am avut ceva
de rezolvat în oraş şi la ora 6 am luat masa cu prinţesa
M., care este întotdeauna foarte bună. La 8:30 am partici-
pat la ora de studiu biblic la prinţesa G. şi a fost trecut de
miezul nopţii când am ajuns în pat. Azi de dimineaţă îmi
merge bine, mulţumesc lui Dumnezeu. Numele Lui să fie
lăudat!"
Porţile conacelor nobililor ruşi au fost întotdeauna
deschise pentru dr. Baedeker. în nici un caz nu accepta o
invitaţie dacă nu găsea o ocazie să depună mărturie de-
spre Mântuitorul. într-una din scrisorile lui găsim cuvin-
tele sincere: "Am fost câteva zile la baronul S. şi la soţia
lui. Este prieten cu prinţesa X. şi m-a rugat insistent să le
fac o vizită. Nu e de mine să fac vizite nobililor lacomi
de plăceri. Mai bine pâine uscată şi muncă pentru Mân-
tuitorul, decât serbări şi plăceri, fără să mişti degetul!
Domnul a început să lucreze în rândul poporului şi sunt
mulţumit că pot să mă rog pentru aceasta."
Propovâduirea doctorului a fost însoţită de nenumăra-
te discuţii duhovniceşti. Despre aceasta, câteva fragmen-
te din scrisori: "Ieri am avut o discuţie lungă cu principe-
sa. Se pare că a interesat-o foarte mult. Biata, nefericita
femeie! Şi-a revărsat în faţa mea toate plângerile. Am
putut să vorbesc foarte sincer cu ea şi la cererea ei, ne-
am rugat împreună." - "Am fost chemat la un ambasador.
Pare preocupat de mântuirea lui." - "Mai sunt şi alţii care
vor să stea de vorbă cu mine. Este un câmp roditor pen-
tru o muncă tăcută, continuă. Atâtea suflete care caută!" -
54

"Lucrarea Domnului se adânceşte şi se lăţeşte. Slăvit să
fie Numele Lui sfânt!" - "Ieri am plecat în sunet vesel de
zurgălăi printr-o zăpadă mare în vizită la unul din copiii
mei spirituali care îmi este foarte scump, dar care s-a
întors în lume. Păstorul cel bun şi-a căutat şi şi-a găsit
copilul pierdut şi a fost o mare bucurie pentru mine să le
văd noua hotărâre. Am mâncat cu ea şi cu soţul ei şi le-
am văzut cei trei copii care mi-au mângâiat faţa."
Era mişcător modul în care grija credincioşilor din
Petersburg avea în vedere toate nevoile lui Baedeker.
Odată, a apărut istovit şi slăbit în palatul Lieven, după o
călătorie extenuantă prin închisorile din Caucaz. Dar în-
grijirea bună i-a dat curând noi puteri. Prinţesa Natalia a
considerat, de asemenea, că paltonul de călătorie al doc-
torului arată foarte ponosit. El însuşi credea că paltonul
mai rezistă încă mult timp. însă prinţesa a rămas fermă
în hotărârea ei nobilă, că oaspetele trebuie vârât în tr-un
palton îmblănit, nou şi călduros, împotriva iernilor ruse-
şti monstruoase. Şi nu după mult timp, Baedeker nu a
avut încotro şi a stat în faţa fotografului în noua îmbră-
căminte, de care mai aparţinea şi o căciulă din blană de
castor. O fotografie minunată: barba lungă şi albă a o-
mului lui Dumnezeu se odihneşte venerabilă pe gulerul
lat de blană!
Ce mai "parohie"!
Dr. Baedeker şi-a văzut şi şi-a confirmat sarcina în
rândul celor bogaţi şi nobili, care, în ciuda strălucirii şi a
fastului exterior, au trăit adesea în chin sufletesc amar şi
au căutat un sens pentru viaţa lor. însă majoritatea tim-
pului lui şi a puterii dragostei lui, care nu a obosit
55

niciodată, a aparţinut în primul rând celor uitaţi de restul
lumii, celor care zăceau undeva în închisorile din Rusia
cea mare. înainte să ne întoarcem din nou la această lu-
crare din inimă a lui Baedeker, să lăsăm un bun cu-
noscător al vieţii şi slujirii lui să ne descrie într-o scurtă
relatare mărimea şi vastitatea "parohiei" apostolului dra-
gostei:
"Dr. Baedeker a călătorit ca apostol a două continente
de la malurile Rinului, în a cărui apropiere s-a născut,
până la ultimele colonii uitate de pe insula Sahalin din
estul îndepărtat al Asiei - de la palatele princiare ale no-
bililor credincioşi, până la comunităţile primitive ale
stundiştilor deportaţi de la picioarele Araratului, în Cau-
caz. De-a lungul şi de-a latul Europei, de-a curmezişul
Siberiei, cu trenul şi cu vaporul, cu trăsuri ruseşti şi sibe-
riene (troică şi tarantas) peste nesfârşite şosele şi drumuri
de ţară; în sanie peste vastele câmpii înzăpezite ale stepei
şi de-a lungul albiilor îngheţate ale râurilor: acest om ne-
obişnuit a călătorit peste tot predicând Evanghelia. Că-
lătoriile pe spinarea calului pe care le-a făcut John Wes-
ley pentru evanghelizarea Angliei sunt incomparabil de
mici faţă de neîncetatele călătorii de mii de kilometrii pe
care le-a făcut dr. Baedeker în slujba lui Isus. -
Micul popor, unic în felul lui, al molocanilor - quake-
rii Rusiei - au avut un loc deosebit în inima lui Baedeker.
El s-a ocupat de ei, le-a admirat hotărârea curajoasă cu
care refuzau să efectueze serviciul militar, ceea ce le-a
adus atâta suferinţă şi pagubă în marele stat militar rus.
Azi, doctorul se află în marele salon al unui palat aus-
triac, al cărui proprietar convertit şi-a chemat toţi vecinii
ca să audă mărturia oaspetelui; apoi, în curtea pătrată a
unui orfelinat armean din Constantinopol; apoi, în Smir-
na în mijlocul unei mulţimi de greci, armeni, turci şi
56

evrei, ţinând şase discursuri într-o zi în faţa unor oameni
care ard de curiozitate să audă Cuvântul. Apoi vorbeşte
din nou în amfiteatrul unei universităţi ungureşti, ruseşti
sau finlandeze, în faţa unui public de studenţi la teologie
cărora le traduce unul din profesorii lor. Apoi, în Mün-
chen, în aceeaşi sală în care Karl Marx şi-a ţinut discur-
surile socialiste, printre adepţii partidelor germane de
stânga, proprii lui compatrioţi, ucenicul plin de râvnă al
lui Cristos încearcă să strângă oameni din cele mai dife-
rite pături ale societăţii în Biserica lui Cristos. -
Cât de vastă a fost 'parohia' doctorului? Armenii ruşi
din Caucaz, refugiaţii din Turcia armeană şi orfanii celor
care au murit în măcelurile turceşti; stundiştii pe care i-a
determinat să se adune în taină, în locuri singuratice, în
tăcerea nopţii, prin anunţuri grabnice, ca să primească de
la el mesajele şi darurile dragostei din partea fraţilor lor
în credinţă din Anglia; baptiştii ruşi, urmaşii coloniştilor
harnici şi cumpătaţi, pe care împărăteasa Ecaterina i-a
primit cândva cu bucurie în împărăţia ei; protestanţii noi
convertiţi din mişcarea 'sâ-scâpâm-de-Roma', dintre ca-
re unii nu se puteau sătura să audă adevărata Evanghelie;
în plus mulţi alţi oameni aparţin de 'parohia' acestui
adevărat episcop al Bisericii lui Dumnezeu."
De-a curmezişul Siberiei - de la Perm la Irkutsk
Fiedrich Wilhelm Baedeker a străbătut de două ori
Siberia, deci nordul Asiei, prima dată în primăvara şi va-
ra anului 1890. Avea oricum, deja 67 de ani! Prin ne-
numărate scrisori, a lăsat-o pe soţia sa să participe din
Western-super-Mare la toate evenimentele. Aceste scri-
sori au fost desigur adesea mult timp pe drum, înainte ca
57

poştaşul britanic să le poată înmâna soţiei nerăbdătoare.
Călătoria în zig-zag a durat în total şase luni - la înce-
put prin partea europeană, apoi prin cea asiatică a Rusiei.
Călătoria de întoarcere a făcut-o prin Japonia şi China.
De cealaltă parte a marelui râu Ob locuiau pe atunci foar-
te puţini oameni. Siberia era în primul rând "patria" ui-
tată şi înfricoşătoare a celor deportaţi, pentru care fuse-
seră amenajate o serie întreagă de închisori şi lagăre de
muncă austere. în aceste pustietăţi s-a aventurat pionierul
crucii lui Cristos ca să vestească şi acolo mesajul despre
mântuire. Prezentăm acum fragmente din scrisorile lui
Baedeker. Pe această cale avem cea mai vie şi cea mai
bună relatare. Ca translator 1-a însoţit Johann Kargel, un
frate predicator al creştinilor evanghelici ruşi.
"Perm (în partea de vest a Uralilor), luni, 19 mai
1890. - Azi dimineaţă am ajuns aici. Am mers imediat la
directorul închisorii şi apoi la închisoarea mare în care
sunt înghesuiţi în condiţii groaznice peste 600 de deţi-
nuţi. Cred că nu am mai văzut niciodată o închisoare în
care oamenii să fie atât de înghesuiţi ca aici. Mai întâi i-
am avut pe toţi în faţa noastră şi le-am vorbit despre sco-
pul vizitei noastre, despre nevoia sufletului lor şi despre
faptul că Domnul este gata să împlinească această nevo-
ie. Când am început apoi să împârţim Noul Testament, a
fost imposibil să se menţină ordinea. A trebuit să trimi-
tem deţinuţii înapoi în celule şi sâ-i vizităm acolo." -
"Ekaterinburg (Sverdlovsk, Ural), sâmbătă, 24 mai. -
Am vizitat închisoarea de aici şi am aflat că deţinuţii sunt
aprovizionaţi cu cărţile pe care le-am lăsat anul trecut la
director. Sunt aici câteva familii de englezi pe care le-am
vizitat Domnul şi doamna Davidson de la Societatea Bi-
blică Britanică şi pentru Străinătate sunt foarte prietenoşi.
Domnul Davidson vrea să călătorească cu mine între
58

Tomsk şi Irkutsk. Este o mare lipsă să nu am nici o scri-
soare de la tine. Sper să găsesc o legătură mare de scri-
sori când voi ajunge cu voia lui Dumnezeu la Tomsk." -
"Tomsk (vestul Siberiei), miercuri, 18 iunie. - Am
ajuns azi cu bine, după o lungă călătorie cu vaporul pe
Ob. Domnul Davidson ni s-a alăturat. Scrisorile tale - ce
bucurie! Domnul fie lăudat pentru toată bunătatea Lui!
îmi merge bine şi sunt într-o stare corespunzătoare pen-
tru călătoria pe care o avem înainte." -
"Tomsk, vineri, 20 iunie. - Seara am vizitat cea de-a
treia închisoare. Deţinuţii merg peste zi la muncă şi se
întorc abia pe la ora 7 sau 8. Am mers pe la ora 8:30 şi
am fost bine primiţi. Printre ei sunt foarte mulţi evrei.
Toţi sunt foarte dornici să primească Noul Testament.
Nici unul nu-1 refuză.
închisorile de aici nu sunt supraaglomerate. în unele
locuri mai întâlnesc oameni care au primit cu un an în
urmă Testamente sau Biblii. Mă salută cu un zâmbet
plin de mulţumire şi-mi arată cărţile pe care le-au citit şi
pe care le păstrează cu drag. Sunt semne aici că Cuvân-
tul lui Dumnezeu nu a rămas fără efect asupra lor. înce-
pe să mijească o primăvară spirituală.
Ieri l-am vizitat pe guvernator. A fost foarte amabil şi
ne-a dat un 'act' pentru călătoria noastră. Acesta ne în-
lesneşte o călătorie mai rapidă, căci ne asigură schimba-
rea imediată a cailor la preţuri mai mici. Actul afirmă că
avem 'sarcina specială să vizităm închisorile siberiene şi
să dotăm deţinuţii cu exemplare ale Scrierilor Sfinte'.
Dacă avem nevoie de cai pentru poştalion, trebuie să ni
se dea imediat cai de la guvern. Dacă nu au, trebuie să
ne facă rost de alţii pe orice cale. Vezi şi tu că Domnul
ne scoate peste tot în cale prieteni şi ajutoare.
Avem aici toată libertatea de mişcare pe care ne-o
59

dorim. Am vorbit în fiecare celulă şi apoi le-am mai vor-
bit sutelor de deţinuţi în curtea deschisă. Ca de obicei,
mi-au fost date multe petiţii care cer să se uşureze soarta
deţinuţilor. Am găsit un tânăr de 17 ani în compania a tot
felul de delicvenţi. Nu suport gândul sâ-1 las aici fârâ o
încercare de-al elibera. Nu a comis efectiv un delict. A
ajuns într-o companie rea şi şi-a pierdut banii la cărţi. Pe
străzile din Tomsk a fost efectiv jefuit de tot ce avea şi a
fost găsit fără acte şi a fost băgat la închisoare, unde stă
într-o celulă cu alţi delicvenţi. Trebuie să vorbesc cu gu-
vernatorul despre el. Fiecare zi pe care o petrece în ce-
lulă îl apropie mai mult de pierzare."
"Tomsk, luni, 23 iunie. - L-am căutat încă o dată pe
guvernator. L-a eliberat pe tânărul amintit mai sus şi ni
1-a dat în grijă. îl vom lua cu noi la Irkutsk, la mama lui,
care locuieşte acolo.
Am cumpărat cu 130 de ruble un tarantas. Domnul
Davidson are unul propriu. Deci vom călători împreună.
Cu greu îţi poţi imagina ce înseamnă o călătorie în taran-
tas. Seamănă cu o veche caleaşca de familie. Corpul e-
fectiv al caleştii constă dintr-o împletitură care este ta-
piţatâ cu covoare. Deasupra este un coviltir din piele.
Din păcate nu poate fi vorba de arcuri corespunzătoare.
Caleaşca stă pe trei sau patru prăjini lungi, a căror elasti-
citate te apără puţin de tot de hurducâiala drumului prost,
mai bine zis a potecii de care ne ţinem cât putem. Avem
trei cai înhămaţi înaintea caleştii şi deoarece caii din Si-
beria aleargă foarte iute, călătorul trebuie să se ţină foarte
bine până când se obişnuieşte cu zdruncinăturile drumu-
lui. Dacă drumul are multe hopuri, eşti aruncat fără milă
sus în coviltir sau dintr-un colţ în altul. în tot acest timp,
caleaşca este dormitorul nostru şi, în caz de ploaie, locul
în care luăm masa.
60

Servitorii de la hotelul din Tomsk au ştiut cum sâ
încarce bagajele pe tarantas. Mai întâi, au împărţit pe po-
dea 500 de Biblii şi de Testamente, în pachete de câte
40, ca un fel de balast. Apoi a urmat restul bagajelor -
distribuite cât se poate de uniform. Deasupra s-a pus sal-
teaua şi pernele pe care i-au loc călătorii. Trebuie sâ fii
aprovizionat cu mâncare, ceai şi zahăr. Staţiile de poş-
talion sunt dotate numai cu un samovar (încălzeşte apa
pentru ceai) şi în cel mai bun caz găseşti ouă.
De la Tomsk la Krasnoiarsk (centrul Siberiei) sunt
500 de verse (o versa = veche unitate de măsură ru-
sească, 1 versa = 1.066,8 m). Şi de acolo la Irkutsk sunt
1.000 de verse. Poţi să-ţi imaginezi singură, ce călătorie
ne stă înainte. însă nu regret nici o clipă că am început-
o. Sper câ îţi păstrezi bucuria şi pacea lăuntrică chiar
dacă sunt atât de departe de tine pentru un timp. De la
Tomsk la Krasnoiarsk sunt 27 de staţii de poştalion. La
fiecare staţie schimbăm caii. De la Krasnoiarsk până la
Irkutsk sunt 40 de staţii de poştalion.
Această lucrare în închisori devine tot mai intere-
santă, cu cât mergem mai departe. Bărbaţii şi femeile
sunt foarte recunoscători. Lucrăm foarte planificat, fără
tulburare sau dezordine. Ne bucurăm de toată libertatea
pe care ne-o dorim. Nimeni nu intervine; mai mult,
funcţionarii şi deţinuţii ascultă foarte atenţi. închisorile
cele mai mari sunt încă departe, dincolo de lacul Bai-
kal." -
"Krasnoiarsk, duminică, 17 iulie. - Şi-ar fi făcut mare
plăcere sâ ne fi văzut ieri seară, după ce am ajuns la ora
10, mâncând un cotlet considerabil cu salată şi cartofi. A
fost o adevărată plăcere după o călătorie atât de obosi-
toare de la o staţie de poştalion la alta, fără nici o singură
masă caldă. Am fost întotdeauna mulţumiţi dacă ne
61

aşteptau cai odihniţi.
La 70 de verse de aici, la Alexandrovskaia, se află o
mare închisoare centrală cu 2.300 de deţinuţi. Sperăm sâ
facem o vizită acolo. între Krasnoiarsk şi Irkutsk am avut
ocazia sâ vizitam o închisoare intermediara, sâ vorbim cu
255 de oameni şi sâ le împârţim Biblii. De două ori a tre-
buit sâ ne reparam tarantasul. Roţile rupte sunt ceva
obişnuit pe aceste drumuri. Şi am scăpat mai bine decât
majoritatea călătorilor." -
"Irkutsk, duminica, 20 iulie. - Am fost în marea închi-
soare din Alexandrovskaia. Am pornit de aici vineri sea-
ra la ora 10 şi am ajuns ieri dimineaţa la ora 8. Acolo
sunt 2.500 de deţinuţi. Funcţionarii ne-au dus imediat în
cea mai fierbinte luptă pe 'câmpul de bătălie al lui Dum-
nezeu'. Am avut la fel de multă libertate ca pe străzile
Angliei, ba chiar mai multă. Funcţionarii de servici aran-
jaseră totul pentru noi. Aşa câ am avut o adunare a deţi-
nuţilor sub cerul liber şi le-am vestit Cuvântul lui Dum-
nezeu liber şi fârâ reţinere. Seara au venit 400-500 de oa-
meni de la munca. Au format un careu şi eu şi Kargel ne-
am urcat pe căruţa care ne-a transportat cărţile şi le-am
vorbit. Şi funcţionarii au ascultat cu atenţie şi câţiva au
fost adânc mişcaţi.
Toată ziua a trecut aşa. Când am terminat, ne-am în-
tors la staţia de poştalion, am plecat seara la ora 11 spre
Irkutsk şi am ajuns cu bine azi de dimineaţă la ora 9. A
fost o zi fericită, plină şi ne simţim plăcut de obosiţi după
ea."
în centrul sistemului de închisori siberiene
"Tşita (dincolo de lacul Baikal), miercuri, 30 iulie. -
62

Suntem bine şi teferi. Am ajuns ieri la ora 5, exact la
cinci zile după ce am părăsit oraşul Irkutsk. Tarantasul
nostru a fost transportat peste lac cu vaporul. Aici începe
cu adevărat teritoriul închisorilor. închisoarea din loc
este mică. Peisajul dintre lac şi Tşita este cu adevărat
minunat, în special de-a lungul râului Selinga. Marea de
flori pe care am vâzut-o te-ar fi încântat şi pe tine. în fie-
care zi ni s-a părut că descoperim noi specii. Printre
multe altele am văzut edelweis şi alte flori de munte cu
nuanţele lor închise. A fost o plăcere să le vedem şi am
oprit de mai multe ori ca să culeg flori. Din păcate se
ofilesc repede.
Tşita este unul din oraşele din Siberia aflat la cea mai
înaltă altitudine. Este aşezat într-o vale, sus în munţi, la
1.220 m peste nivelul mării. Toate mijloacele de exis-
tenţă trebuie urcate aici cu mari cheltuieli dinspre vest
sau est. Aici nu mai cresc cereale.
Hotelul nostru ne oferă o cazare foarte precară. Este
foarte primitiv în ceea ce priveşte comoditâţile şi avansat
numai în ceea ce privesc preţurile. Dar acceptăm acest
lucru bine dispuşi. Paturi? Nu există! Avem o saltea sub-
ţire care se pune direct peste scândurile tari. Sunt foarte
mulţumit de salteau mea pneumatică şi de aşternutul de
pat şi de prosoape, căci nu ni se dă nici aşternut şi nici
perini." -
"Nertşinsk, duminică, 3 august. - Ne aflăm acum în
centrul sistemului de închisori siberiene. Pe o rază de a-
proximativ 500 sau 600 de verse se află Akatui, Algat-
şi, Pakrovski, Cerentui, Alexandrovskaia, Zavod şi Kara.
Acesta este programul nostru pentru această săptămâ-
nă. Trebuie să luăm cu noi o mulţime de cărţi pentru
aceste închisori şi va fi greu să găsim suficient de mulţi
cai ca să le transportăm din loc în loc. Câteva zile vom
63

avea o caravana întreagă, un tarantas şi două căruţe aco-
perite cu cărţi! Dar avem o pază bună; căci Dumnezeu
ne-a trimis şi El este cu noi, ajutorul Lui este mereu
aproape în vreme de nevoi." -
"Stretensk, sâmbătă, 16 august. - Azi de dimineaţă
ne-am întors cu bine şi sănătoşi din expediţia noastră în
munţi şi în mine printre deţinuţii condamnaţi la muncă
silnică. Tarantasul nostru s-a comportat minunat. Am pu-
tut lucra foarte bine în toate închisorile şi am avut liberta-
te neîngrădită să predicăm şi să le vorbim oamenilor.
Unii din ei au fost profund mişcaţi. în nici una din aceste
închisori nu s-au mai împărţit până acum Biblii sau Tes-
tamente, îi mulţumesc mult lui Dumnezeu că am putut
vizita aceste locuri. Nimeni nu a fost vreodată aici şi să fi
arătat un interes faţă de deţinuţi, din care majoritatea sunt
delicvenţi duri, criminali etc. în sfârşit, am găsit un colţ
de lume în care Evanghelia nu a fost niciodată auzită,
sub nici o formă. în aceste locuri trăiesc 10.000 de
bărbaţi şi femei. Graniţa cu China este în unele locuri la
o depărtare de numai opt până la zece verse.
Sănătatea mea a rămas într-o formă excelentă, îi mul-
ţumesc lui Dumnezeu şi tot drumul nu am suferit de ni-
mic, într-o călătorie printr-o ţară locuită de delicvenţi nu
am văzut nici o privire duşmănoasă. Nu am avut nici un
accident, nici o întâlnire cu un animal sălbatic. Nu ni s-a
clintit nici un fir de păr de pe cap. Tatăl nostru din cer să
fie slăvit pentru aceasta!" -
"Stretensk, joi, 21 august. - îţi cer scrisori, iubită
soţie. Dar trebuie să am răbdare. Nu mai vreau să plec
niciodată atât de mult timp şi atât de departe de tine. Dar
nu sunt nici ca Iona. Dumnezeul meu este cu mine şi îmi
pregăteşte fiecare pas pe cale.
Am vândut tarantasul pentru 80 de ruble. Aici sunt
64

multe de vânzare. Pare dur să ne comportăm atât de fără
milă cu vechea căruţă. Dar asta îi este soarta. Ne-a făcut
multe servicii bune, ne-a transportat nu numai pe noi, ci
şi unele sute de cărţi. Ne simţim cu adevărat ataşaţi de
tarantasul în care ne-am simţit de atâtea ori oasele, dar în
care am avut şi atât de multe bucurii şi mângâiere, în ca-
re a răsunat multă slavă pentru Dumnezeu. în regiunea
de mine nu ne-am fî descurcat fără el. A fost casa noas-
tră, a fost totul pentru noi." -
Cu aceasta încheiem fragmentele din scrisorile dr.
Baedeker către soţia sa. Au mai urmat o lungă călătorie
cu vaporul pe Amur şi o călătorie spre renumita insulă
Sahalin, insula deportaţilor, departe în estul Siberiei,
chiar faţă în faţă cu Japonia. Cu privire la lunile petrecu-
te în Siberia, amintirea plină de mulţumire a lui Baede-
ker este: "Am avut privilegiul nemăsurat să împart în
această călătorie aproximativ 12.000 de exemplare ale
Cuvântului lui Dumnezeu şi să predic Evanghelia Sa la
peste 40.000 de deţinuţi."
Călătoria acasă a "călătorului prin lume în treburile
lui Dumnezeu" s-a efectuat prin Japonia. La 23 august,
din Tokio a plecat o telegramă spre Western-super-Mare
cu textul scurt: "Eben-ezer." Alte opriri au mai fost:
Shanghai, Hong Kong, Kanton, Saigon, Singapur. în
Singapur, doctorul a ţinut mai multe adunări în sala de
festivităţi a oraşului, le-a predicat chinezilor sub cerul li-
ber prin translator şi a vizitat şi închisori, unde a fost, de
asemenea, tradus. Şederea în Singapur s-a prelungit la
14 zile care au fost folosite în muncă plină de râvnă pen-
tru Domnul. Apoi Baedeker şi-a continuat călătoria spre
casă şi a ajuns în Anglia, prin Colombo şi Port Said, la
începutul lui decembrie, 1890.
65

Baedeker şi Mathilda Wrede
Până în 1917, Finlanda s-a aflat sub stăpânire rusa.
Dumnezeu, care 1-a dus pe dr. Friedrich Wilhelm Baede-
ker în închisorile Rusiei ca mesagerul Bibliei şi ca mar-
torul lui Isus, 1-a călăuzit să viziteze şi închisorile din
Finlanda. Cunoaştem data exactă în care doctorul a intrat
pentru prima dată într-un penitenciar finlandez. A fost
data de 3 iunie 1887, şi anume în capitala Helsingfors,
azi Helsinki. Ştim, de asemenea, cine 1-a însoţit şi i-a slu-
jit ca translator. A fost cunoscuta baroană Mathilda Wre-
de, care poartă titlul de onoare de "îngerul deţinuţilor."
Avea abia 23 de ani. Şi la vizitele ulterioare ale doctoru-
lui ea a rămas ajutorul şi translatorul lui credincios. în
cartea noastră i-am dedicat un capitol special, deci nu
este nevoie să povestim aici istoria vieţii ei.
Mathilda Wrede a fost o translatoare aşa cum doctorul
nu şi-ar fi putut dori una mai bună. S-a întâmplat ca pro-
fesori universitari educaţi sâ-şi ofere serviciile. Odată, în
timp ce a tradus un astfel de profesor universitar, deţi-
nuţii au stat înşiraţi şi au ascultat cu atenţie. însâ feţele
lor au fost ca împietrite. A fost evident câ nu sunt deloc
mişcaţi de cuvintele lui Baedeker. La următoarea lui vi-
zită în acelaşi loc a fost însoţit şi tradus de baroana Wre-
de. Deja de la primele lui propoziţii, unora li s-au umezit
ochii. Inimile tuturor s-au deschis pentru Vestea Bună.
Motivul pentru comportamentul complet schimbat al
oamenilor, i 1-a destăinuit doctorului un funcţionar al
închisorii:
"Cauza, domnul meu, a fost deosebirea de traducere.
Prima dată, când v-aţi adresat ascultătorilor: TJragi prie-
teni', sau Traţii mei', profesorul învăţat a spus rece şi
dur: 'Oameni', sau Deţinuţi'. Doamna, însă, a tradus e-
66

xact în finlandeză aşa cum v-aţi exprimat dumneavoastră
în germană: Dragi prieteni', sau Traţii mei'. Bărbaţii de
aici nu sunt obişnuiţi cu aceste cuvinte sincere de drago-
ste şi afecţiune. Aceste cuvinte le-au deschis inimile."
Patruzeci de ani îi despărţeau, ca vârstă, pe tânăra finlan-
deză şi pe mai vârstnicul evanghelist german. însă pe
amândoi i-a umplut dragostea lui Isus Cristos. Mathilda
Wrede a avut numai 19 ani când şi-a început lucrarea în
duh de dragoste printre deţinuţi. în scrisorile pe care le-a
scris Baedeker din Finlanda către soţia sa din Western-
super-Mare, Mathilda Wrede este amintită adesea cu re-
cunoştinţă şi înalt respect: "I-am făcut baroanei von
Wrede propunerea în scris de a face împreună cu ea o
nouă călătorie prin închisorile finlandeze. Am lucrat
acum minunat împreună în închisoarea din Abo. Am
vorbit la aproximativ 400 de oameni, dintre care mulţi
sunt condamnaţi pe viaţă. Directorul a fost total copleşit
şi mi-a mulţumit cu lacrimi în ochi în faţa tuturor deţi-
nuţilor. Eu, la rândul meu, l-am îmbrăţişat în faţa tuturor,
deţinuţi, şi funcţionari, şi paznici şi l-am pupat. Dumne-
zeu să fie lăudat pentru darul Lui nemăsurat şi pentru
propovâduirea liberă în faţa directorilor şi a deţinuţilor!"
Şi câteva rânduri dintr-o altă scrisoare: "Am avut bu-
curia să pot vorbi în faţa multor deţinuţi, mai întâi la
Helsingfors, apoi în Tavastehus, Abo şi Wilmanstrand.
Baroana von Wrede m-a tradus. Ea este singura perso-
ană căreia i se permite accesul la deţinuţi. Consider că
este un mare har de la Domnul că baroana m-a dus în
aceste închisori. Nu voi putea uita uşor scena: majorita-
tea bărbaţi puternici, frumoşi, cu feţe inteligente, dar le-
gaţi cu lanţuri grele!"
O propoziţie a doctorului din una din scrisorile lui ne
descoperă toată inima şi fiinţa lui: "Tânjesc după închi-
67

sorile din Finlanda!" Acelaşi lucru s-a petrecut cu Ma-
thilda Wrede. Cei doi mesageri ai dragostei lui Cristos se
potriveau de minune! încă o părere a lui Baedeker despre
tânăra lui însoţitoare: "Draga baroană îşi supraevaluează
puterile. Dar este atât de radioasă de fericire în lucrare.
Pentru nimic în lume nu s-ar cruţa puţin. Pur şi simplu,
nu poate să se gândească la ea. Este bine să fii sub paza
Domnului, gata sâ-L slujeşti!"
Doctorului i s-au deschis nu numai uşile închisorilor
din Helsingfors. A fost primit bine şi în amfiteatrele Uni-
versităţii. Discursurile lui în faţa profesorilor şi a stu-
denţilor au fost binecuvântate. Despre unul din aceste
discursuri a scris acasă: "Sala a fost plină şi atenţia ascul-
tătorilor a fost încordată timp de două ore şi jumătate.
Mai mulţi profesori ai Universităţii au fost treziţi şi pri-
mesc cu blândeţe Cuvântul sădit în ei. Dumnezeu să fie
slăvit!"
In Finlanda, printre prietenii lui Baedeker s-au numă-
rat mulţi din nobilii credincioşi. La fel în Suedia. în
Stockholm, până şi regina 1-a invitat la o discuţie. Baede-
ker nu a fost un străin nici în cea de-a treia ţară scandi-
navă - Norvegia. într-o scrisoare a doctorului, atunci deja
in vârstă de 76 de ani, din Christiania, azi Oslo, citim:
"Te-ai bucura dacă ai vedea mulţimile de oameni din
sălile în care pot să povestesc minunata istorie despre
Isus şi dragostea Lui. Mi-au deschis şi porţile închi-
sorilor."
O sarcină din partea lui Georg Müller
Pe dr. Baedeker 1-a legat o mare şi sinceră prietenie şi
dragoste frăţească de cunoscutul tată al orfanilor din
68

Bristol, Georg Müller. Vieţile celor doi au unele lucruri
comune. Amândoi s-au născut în Germania şi au ajuns,
prin călăuzirea lui Dumnezeu, în Anglia şi au devenit
cetăţeni britanici. Şi-au găsit căminul spiritual în cercuri-
le fraţilor creştini după Evanghelie, dar au iubit copiii lui
Dumnezeu din toate bisericile şi confesiunile şi au fost
însufleţiţi de convingeri sincere de alianţă. Este cu ade-
vărat o frază mişcătoare cea pe care am citit-o într-o ve-
che descriere a vieţii dr. Baedeker: "în anul 1892, în
Viena, Georg Müller, în vârstă de 86 de ani, şi-a pus
mâinile peste la fel de tânărul dr. Baedeker, în vârstă tot
de 86 de ani şi 1-a pus de-o parte pentru lucrarea deose-
bită printre fraţii deportaţi, încredinţându-1 dragostei Ta-
tălui nostru ceresc. - Cu adevărat, o scenă demnă de pe-
nelul unui pictor!"
Un bătrân de 86 de ani îi dă unui bătrân de 86 de ani
o sarcină de o natură deosebită! Desigur, cel care dădea
sarcina a fost, în cele din urmă, Dumnezeul cel viu şi
Mântuitorul Isus Cristos însăşi. Sarcinile lui Dumnezeu
pot să fie transmise uneori direct, fără mijlocirea unui
om, însă adesea, alţi credincioşi ai lui Dumnezeu parti-
cipă la transmiterea sarcinii. Aşa s-a întâmplat şi în capi-
tala austriacă în anul 1892.
Cine sunt "fraţii deportaţi", la care a fost trimis Frie-
drich Wilhelm Baedeker, prin punerea mâinilor de către
Georg Müller? Sunt acei ruşi credincioşi evanghelici şi
cu convingeri biblice clare, care au fost foarte suspecţi în
ochii autorităţilor de stat şi bisericeşti din vremea aceea,
care chiar i-au urât şi i-au persecutat. Printre aceştia, s-
au numărat în primul rând baptiştii şi "stundiştii." Des-
pre originea şi mişcarea "stundistâ" vom vorbi mai pe
larg în altă parte a cărţii noastre, cât şi despre suferinţele
şi persecuţiile la care au fost supuşi stundiştii de către
69

episcopii şi preoţii bisericii ortodoxe de stat şi de către
poliţiştii şi funcţionarii ţarişti ostili.
Cum putea oare soarta lor sâ-1 lase indiferent pe un
om ca Baedeker? în călătoriile lui, oriunde a întâlnit ast-
fel de bărbaţi şi femei, care erau fraţii şi surorile lui în
credinţă, el a ştiut că are sarcina specială să ducă dragos-
te şi mângâiere.
Aşa cum odinioară Pavel, înainte de convertirea lui,
"făcea prăpăd în Biserică", tot aşa făceau înalţii demnita-
ri spirituali ortodocşi în rândul stundiştilor.
Ca un înger al lui Dumnezeu la datorie, dr. Baedeker
i-a căutat pe aceşti bieţi stundişti adesea puşi în lanţuri
prin cele mai întunecoase locuri şi unghere, ca să ducă
rănilor sufletului şi trupului lor uleiul şi vinul compasiu-
nii şi al ajutorului. Este cel mai bine sâ-1 lăsăm pe doctor
să relateze câte ceva despre întâmplările şi slujirea lui
printre stundişti:
"Aceşti sfinţi răbdători sunt transportaţi de obicei îm-
preună cu ceilalţi deţinuţi, adesea în lanţuri, până ajung
la locul de destinaţie. Apoi au libertatea să se stabilească
într-o zonă care le este repartizată şi anume sub strictă
supraveghere poliţeniască. în unele locuri unde sunt tri-
mişi este aproape imposibil de trăit. într-un oraş locuit de
tătari, într-un loc îndepărtat, dincolo de Caucaz, am găsit
un număr de fraţi deportaţi într-o stare de totală neajuto-
rare. Un fericit, care ştia să mânuiască condeiul, a găsit o
slujbă într-un birou, cu care câştiga cinci ruble pe lună.
Locuia împreună cu o familie de şapte capete într-o ca-
meră, pe care o mai împârţeau cu încă o altă familie.
Ajutorul pe care i l-am putut băga în mână a dus la un
şuvoi de lacrimi de mulţumire...
în Tiflis am mers la una din marile închisori pe care
am mai vizitat-o înainte. Au fost aduşi trei fraţi în lanţuri.
70

Au case, soţii şi copii în apropiere de Moscova. Ce
gruzime!...
Translatorul meu şi cu mine am vizitat deţinuţii din
Baku, Elisavetpol şi Tiflis şi am avut din nou bucuria să
putem mângâia un număr de fraţi care se aflau împreună
cu familiile lor pe drumul deportării. în închisoarea din
Tiflis am dat peste şapte fraţi, cu familiile lor, în total 27
de suflete. Printre ei era şi o buncâ. Ea ne-a povestit că
este cea de-a 11 închisoare prin care sunt târâţi... în Gru-
si, o localitate departe în munţi, am dat peste mulţi fraţi
care sunt deportaţi aici, în pustietatea aceasta tristă. Bu-
curia lor să ne vadă şi bucuria noastră sâ-i putem vizita
au fost o adevărată sărbătoare a inimii: scurtă, dar dulce.
Fraţii de aici se adună ici şi colo, prin case, să cânte şi să
se roage împreună...
Din Caucaz vin veşti foarte triste. Câţiva fraţi, care
au fost deportaţi pentru cinci ani şi care se bucurau deja
de apropiata lor eliberare, au primit poruncă să mai
rămână încă cinci ani. Motivul este că 'deportarea care li
s-a impus nu pare sâ-i fi schimbat'."
Fraţii şi surorile lui, stundiştii, au avut un loc cald în
inima lui Baedeker. Aceasta a fost şi a râmas însă des-
chisă pentru toţi deţinuţii. Acest lucru ni-1 arată clar
această propoziţie scrisă de condeiul lui: "Să vizitez
închisorile şi să slujesc bietelor suflete care se află sub
stăpânirea îngrozitoare a păcatului şi a întunericului este
cu adevărat mult mai bine pentru mine decât să fiu
ospătat de îngeri!"
Dr. Baedeker şi ţara lui natala
într-o scurtă prezentare a vieţii şi lucrării lui Friedrich
Wilhelm   Baedeker   am   găsit   următorul   fragment:
71

"Baedeker - straniu! Doi mari călători prin lume ai seco-
lului al XIX-lea poartă acest nume: Karl, librarul, care a
strâ- bătut lumea în slujba călătorilor, întemeietorul renu-
mitelor ghiduri turistice. Şi Friedrich Wilhelm Baedeker,
eruditul, care a călătorit peste mări şi ţâri ca şi "călătorul
lui Dumnezeu", un duhovnic binecuvântat în saloanele
alese şi în celulele cutremurătoare ale închisorilor multor
po- poare."
"Călătorul lui Dumnezeu" - acest nume se potriveşte
cu adevărat pentru doctorul în filozofie de naţionalitate
germană. Până la vârsta de 83 de ani a fost tot mereu pe
drum, chiar dacă la această vârstă nu a mai avut în pro-
gram să străbată Siberia. Să ne amintim că l-am întâlnit
în Norvegia pe bătrânul călător de 76 de ani! Doamna
Baedeker a fost uneori tovarăşa de călătorie a soţului ei.
Dar de mult mai multe ori a adus jertfa nu întotdeauna
uşoară a singurătăţii în Western-super-Mare, locuinţa pe
care a împărţit-o până în 1891 cu fiica lor adoptivă, Em-
my - copii proprii nu au avut bucuria să aibă. Apoi Em-
my s-a măritat cu un misionar din Scoţia şi a plecat cu el
în China.
Baedeker şi-a petrecut ultimii ani de viaţă mai mult în
frumoasa staţiune din sudul Angliei, unde îşi aveau casa.
Acolo, înfăţişarea lui respectabilă, cu lunga barbă albă,
era cunoscută în tot oraşul. în biserica fraţilor creştini
după Evanghelie a slujit cu Cuvântul şi a participat la
pârtâşia în rugăciune şi la Cina Domnului. Pregătirea
săptămânii anuale de rugăciune a Alianţei a fost în mâi-
nile lui. Vara, duminica seara se alătura altor fraţi la
evanghelizările sub cerul liber.
Unul din prietenii lui foarte apropiaţi a păstrat ca ul-
tim salut din partea lui din străinătate o scrisoare cu re-
latări despre adunările din Dresda, Praga, Viena şi
72

Budapesta. Scrisoarea a fost scrisa cu o mână tremu-
rândâ de bătrânul ucenic, trecut deja de vârsta de 80 de
ani. Sfârşitul pământesc al vieţii sale 1-a ajuns pe doctor
la o conferinţă în Clifton, lângă Bristol. Acolo, o răceală
a dus la o aprindere de plămâni şi după o boală de câteva
zile, martorul credincios, apostolul dragostei, prietenul
deţinuţilor a plecat în patria lui cerească în data de 9 oc-
tombrie 1906. Acolo a avut parte de ceea ce a fost auzit
murmurând adesea: "îl voi vedea pe Rege în splendoa-
rea Sa." Aşa s-a spus şi la mormântul lui: "A plecat sâ-L
vadă pe Rege în splendoarea Sa, mântuit prin scump
sângele lui Isus Cristos."
Vrem să încheiem această descriere a vieţii lui, în-
soţindu-1 încă o dată pe cel chemat în patria veşnică în
patria sa pământească, ţara lui natală, Germania. Baede-
ker a vizitat tot mereu Germania. A fost un vorbitor
ascultat cu plăcere la, pe atunci, cunoscutele conferinţe
ale credinţei, cum au fost cele din Tersteegensruh lângă
Mülheim, pe Ruhr, sau în Neukirchen, lângă Mers. In
anul 1886, când în Bad Blankenburg, în Thüringen, a
avut loc, pe atunci în cadru restrâns, prima Conferinţă a
Alianţei, mai târziu devenite atât de cunoscute şi atât de
mult binecuvântate de Dumnezeu, Baedeker a participat
deja la ea. Mulţi ani a fost unul din organizatorii acestor
conferinţe şi, în 21 de ani, a lipsit numai de trei ori. Ade-
sea a fost auzit intonând cântarea sa preferată: "Oh,
Doamne Isus, dacă nu te-aş avea pe tine."
O doamnă credincioasă, scriitoare de profesie, 1-a
întâlnit pe bătrânul de 83 de ani într-un tren călătorind
spre Berlin. Bătrânul făcea acea călătorie destul de difi-
cilă pentru vârsta lui pentru a mângâia o rusoaică necă-
jită care îşi pierduse soţul în vâltoarea primei revoluţii
ruseşti din 1905. în anul morţii sale, el a mai vizitat încă
73

o dată mult îndrâgita lui misiune St. Chrischona din Bet-
tingen, lângă Basel. Acolo, s-a păstrat una din vorbele
lui: "Nu studia greutăţile, studiazâ-L pe Mântuitorul mi-
nunat!" Şi de această dată le-a lăsat ca o moştenire tineri-
lor fraţi studenţi o mărturie la fel de neuitată, legată de o
provocare:
"Cuvintele care s-au confirmat tot mereu în viaţa mea
- şi afară în Rusia sau Siberia -, au fost: Deschide gura,
şi ţi-o voi umple!' Din aceasta am putut sâ trăiesc, acest
lucru vreau sâ vi-1 pun pe inimă: deschideţi-vâ şi voi gu-
ra mare şi El are sâ v-o umple!"
74

Modest Modestovici Korff
1842-1933
De mic copil la curtea ţarului
Contele Modest Modestovici Korff şi-a sărbătorit la
22 iunie 1922 cea de-a 80-a aniversare a zilei de naştere
departe de patria sa iubită, Rusia. A fost exilat din St.
Petersburg, capitala de atunci a Rusiei, deja în anul
1884, ca urmare a intoleranţei religioase a Imperiului ţa-
rist şi a bisericii ortodoxe de stat şi a fost silit să
părăsească ţara. Paşii l-au purtat spre Europa de vest, un-
de, mai întâi Germania, apoi Elveţia au fost pentru mulţi
ani ţările în care a trăit şi a lucrat. Bătrânul, de toţi vene-
ratul ucenic al lui Dumnezeu, a fost rugat adesea sâ-şi
scrie experienţele cu Dumnezeu, tocmai acelea din vre-
murile de suferinţă. Ca octogenar s-a apucat în sfârşit de
această lucrare.
în prefaţa manuscrisului lui citim: "Prin îndurarea
Domnului am putut şi eu să mă nasc din nou în anul
1874 şi să fiu martorul neuitatei mişcări de trezire din
Petersburg. Aceasta a fost cel mai important eveniment
al vieţii mele şi dorinţa inimii mele este să mărturisesc
despre Acela care a făcut în mine minunea minunilor,
când a luat asupra Lui păcatele mele. Dumnezeu m-a
călăuzit, şi m-a condus, şi mi-a deschis ochii inimii pen-
tru întreaga plinătate pe care o avem în Cristos (Col.
2:9). Dar El m-a învăţat şi că sunt lut în mâinile unui
olar aer. 18:6)."
75

Se merită să răsfoim şi azi vechile însemnări care au
fost scrise în vara anului 1922 în Oberhofen, lângă Thun,
în cantonul Bern. Călăuzirea minunată a lui Dumnezeu
în viaţa alor Lui este vizibilă şi ne uimeşte. Să extragem
încă o dată cele mai importante lucruri pentru noi, în ziua
de azi.
Tatăl lui Modest Korff a fost un înalt demnitar rus,
care i-a slujit cu mare loialitate şi dăruire pe ambii ţari,
Nikolai I (1825-1855) şi Alexandru al ü-lea (1855-
1881). Ultima lui funcţie a fost de preşedinte al camerei
legislative a consiliului de stat. Amândoi ţarii l-au preţuit
foarte mult şi i-au acordat bunăvoinţa şi întreaga lor
încredere. Micul lui fiu i-a fost prezentat ţarului deja la
vârsta de cinci ani, în palatul împărătesc din Ţarskoie Se-
lo, reşedinţa de vară. Acesta 1-a luat cu drag în braţe pe
băieţelul înfricoşat şi 1-a dus soţiei lui, ca sâ-1 vadă şi sâ-1
mângâie şi ea.
Din fragedă copilărie Modest a avut dorinţa să ajungă
la curtea ţarului şi această dorinţă s-a împlinit. Primii opt
ani, copilul a fost educat acasă. Băiatul de opt ani purta
deja uniforma de paj şi saluta pe stradă ofiţerii care tre-
ceau. La 18 ani, tânărul bărbat a intrat în slujba statului.
Un an mai târziu a fost chemat deja la curte, în slujba de
camerier. Mai târziu a ocupat funcţia de maestru de cere-
monii şi în final cea de mareşal al curţii.
Tânărul Korff ducea o viaţă respectabilă obişnuită,
participa la serviciile religioase ortodoxe, se întreţinea cu
plăcere cu preoţii şi nu lipsea de la spovedania anuală.
Considera că relaţia lui cu Dumnezeu este în ordine, dar
nu ştia nimic despre o relaţie personală cu Isus Cristos. O
mare parte a timpului său era ocupat de evenimentele din
viaţa socială de la curte. Relaţia cu familia ţarului a deve-
nit curând şi mai strânsă. în 1865, prinţul moştenitor al
76

Rusiei a murit în timpul şederii în străinătate, la St. Re-
mo, în Italia şi fratele care urma după el ca vârstă - cel
care a devenit mai târziu Alexandru al II-lea - a fost de-
semnat ca prinţ moştenitor. Tatăl lui Modest a primit
sarcina sâ-1 pregătească pe viitorul urmaş la tron pentru
sarcina lui viitoare şi sâ-i predea constituţia ţârii. Aceas-
ta s-a petrecut în palatul împărâ- tesc de vară de la Ţars-
koie Selo, unde i s-a dat o locuinţă splendidă.
Mama lui Modest a stat mult timp în străinătate, din
motive de sănătate şi Modest a împărţit cu tatăl său lo-
cuinţa regală. Serile şi le petreceau aproape întotdeauna -
la invitaţia unui aghiotant împărătesc - cu familia ţarului.
Putem sâ spunem deci fără sâ exagerăm că familia Korff
s-a aflat într-o relaţie foarte strânsă cu casa domnitoare
şi că Modest a cunoscut de mic viaţa şi activităţile de la
curtea ţarului.
Biblii Ia două expoziţii
Anul 1865 a devenit un an foarte important pentru
istoria vieţii tânărului conte Korff. A vizitat Franţa şi a
ajuns sâ cunoască şi Parisul şi expoziţia mondială orga-
nizată pentru prima dată acolo. Sâ-1 lăsăm pe el însuşi sâ
ne relateze ce s-a întâmplat:
"Deodată am văzut o mică clădire a expoziţiei pe ca-
re era un steag pe care scria "Biblii." Pe atunci cunoş-
team din Biblie numai cele patru Evanghelii. Nu ştiam
absolut nimic de existenţa Societăţii Biblice Britanice şi
pentru Străinătate, căreia îi aparţinea pavilionul. M-am
gândit că este vorba despre vreo nouă descoperire. Pe
toate laturile pavilionului am vâzut ferestre mici cu nu-
mele diferitelor ţâri şi la un geam scria în limba france-
77

zâ: Rusia. Am întrebat un funcţionar: 'Ce vrea sâ însem-
ne faptul câ aici scrie Husia' sub steagul cu Biblii?'
Tânărul englez mi-a răspuns foarte prietenos câ So-
cietatea Biblica Britanica împarte gratuit diferite pârţi ale
Scierilor Sfinte şi a mai adăugat: Xa acest ghişeu puteţi
sâ primiţi Noul Testament în limba rusa'. Acest lucru a
fost complet nou pentru mine; câci Vechiul Testament
nu fusese încâ tradus în limba rusa moderna şi în biserica
auzisem numai câteva lucruri din Noul Testament.
A urmat o discuţie şi englezul şi-a exprimat fârâ reţi-
neri bucuria sâ poatâ discuta lucruri importante cu un tâ-
nâr rus. Numai din simpla politeţe am dat curs discuţiei.
Ea a luat sfârşit atunci când domnul prietenos mi-a cerut
numele şi adresa din Petersburg. Cunoşteam încăpăţâna-
rea englezilor şi mi-a fost frica sâ nu fiu implicat în pro-
paganda acestui cuvânt 3iblu" şi am refuzat: 'Cenzura
rusa nu lasâ sâ treacă graniţa nici o Biblie trimisa de So-
cietatea Britanica'. Perspectiva de a împărţi părţi ale Bi-
bliei mi-a stricat toată bucuria de a vizita expoziţia.
Când m-am întors la Petersburg şi mi-am deschis co-
respondenţa, primul lucru pe care l-am citit a fost câ din
Anglia au fost trimise pe adresa mea 3.000 de exemplare
din Evanghelia dupâ loan. Am fost pus într-o situaţie pe-
nibila şi nu am ştiut cum sâ reacţionez şi cui sâ împăr-
tăşesc vestea. Tatăl meu m-a sfătuit sâ mâ adresez sfân-
tului sinod, conducerea bisericii ortodoxe de stat şi sâ cer
permisiunea de a împărţi Evangheliile. Am trimis cererea
şi am crezut puternic câ voi fi refuzat însă omul gân-
deşte şi Dumnezeu împlineşte. Am primit răspunsul foar-
te repede. Sfântul sinod a aprobat introducerea lor în ţară
şi mi-a dat dreptul sâ împart Evangheliile. Aşa a devenit
întâlnirea mea cu englezul prietenos de la expoziţia din
Paris sub steagul Biblii' prima chemare în lucrare în
78

împărăţia lui Dumnezeu."
Memorabilul an 1874
Apoi a venit memorabilul an 1874, care a adus marea
trezire din saloanele nobilimii din Petersburg! Instru-
mentul lui Dumnezeu în această lucrare nu a fost un rus,
nici un german - pe atunci trăiau mulţi oameni de origine
şi limbă germană în Imperiul ţarist -, ci un englez: lordul
Radstock. Acesta luptase în 1855, ca tânăr ofiţer englez,
împotriva ruşilor în aşa-numitul război al Crimeii, şi a-
junsese ca urmare a unei boli la un pas de moarte. Eve-
nimentul tragic a devenit pentru el ocazia convertirii lă-
untrice, drumul către Dumnezeu. S-a însănătoşit şi în pa-
tria sa a devenit un martor neobişnuit de plin de râvnă al
Domnului lui. S-a alăturat cercului fraţilor creştini după
Evanghelie şi a simţit curând dorinţa să meargă cu ve-
stea mântuitoare la poporul împotriva căruia luptase
cândva: la ruşi.
Zece ani s-a rugat pentru o posibilitate să meargă în
Rusia. După acest timp îndelungat s-a aflat din nou la
Paris şi a ţinut acolo adunări evanghelistice şi de mărtu-
risire. Parisul era o ţintă îndrăgită a călătoriilor aristocra-
ţiei ruse, care vorbeau aproape toţi cu plăcere şi bine
limba franceză. Radstock i-a cunoscut pe câţiva din ei şi
o mare principesă, care 1-a început 1-a ocolit, 1-a invitat
să vină la Petersburg şi să ţină în palatul ei adunări
asemănătoare celor din Paris. Inima lui Radstock s-a
umplut de bucurie că rugăciunea i-a fost ascultată!
In primele luni ale anului 1874 s-a aflat pentru prima
dată în capitala rusă. Mai târziu s-a mai întors încă o
dată - cu familia - pentru un timp mai îndelungat însă
79

trezirea de durată, Dumnezeu a făcut-o în timpul primei
sale şederi în Rusia. Cum a fost prins de această trezire
contele Korff, pe atunci de 32 de ani, să ne povestească
din nou el însuşi:
"Lordul Radstock nu a fost un vorbitor talentat, însă
cuvintele lui sincere veneau dintr-o inimă înflăcărată şi
pătrundeau în inimă şi în conştiinţă. în cercul cunoş-
tinţelor mele s-a început să se povestească despre noul
'sfânt'. Doamnele din societate mi-au povestit batjocori-
tor că a întrebat mult de mine şi că s-a interesat foarte
mult de mine. Cunoşteam deja destule despre caracterul
englezilor şi m-am gândit foarte liniştit că şi lordul a au-
zit de activitatea mea de răspândire a Bibliei şi că acum
doreşte să mă cunoască.
Apoi a venit ziua în care ne-am cunoscut. A stat
înaintea mea - nu numai un lord englez, ci un om care
trăia într-o pârtâşie personală cu Isus Cristos şi care era
pe deplin convins de inspiraţia divină a Bibliei. Aceasta a
făcut asupra mea o impresie profundă. Dragostea simplă,
copilărească pentru Cristos şi Cuvântul lui Dumnezeu îi
uimea pe toţi. întreaga lui personalitate era marcată de o
credinţă sinceră şi profundă în Mântuitorul lui. Se supu-
nea Cuvântului lui Dumnezeu aşa cum un copil mic se
supune voinţei părinţilor lui.
Una din primele întrebări pe care mi le-a pus lordul, a
fost: 'Credeţi că sunteţi mântuit?' Răspunsul meu a fost
negativ: 'Aici, pe pământ, nimeni nu poate să ştie dacă
este mântuit sau nu. Aceasta vom afla numai când vom fi
în cer.' - Tentru cine a fost scris Cuvântul lui Dumne-
zeu,', a întrebat lordul, 'pentru locuitorii cerului, sau pen-
tru oamenii de pe pământ?' - Desigur că pentru oamenii
care trăiesc pe pământ', am răspuns eu.
Apoi lordul mi-a prezentat un text după altul şi mi-a
80

demonstrat că cei care cred în Cristos au siguranţa că El
a purtat pe cruce păcatele noastre şi că viaţa veşnică ne-a
fost dată nu pe baza faptelor noastre bune, ci numai prin
jertfa de pe cruce. Cristos bătea la uşa inimii mele şi do-
rea să intre.
La 4 martie 1874 - era într-o seară după o întrunire -
câţiva din prietenii mei au rămas la mine, printre ei şi
adjutantul şi medicul personal al ţarului. Lordul Rad-
stock se afla în mijlocul lor. I-am rugat să se roage pen-
tru mine, căci doream sincer să mă predau Domnului,
dar nu puteam să mă hotărăsc încă pentru acest pas atât
de important.
în inima mea se dădea o luptă aprigă. întreaga putere
a lui Satan părea să mă oprească să-mi predau inima lui
Dumnezeu. Duşmanul îmi şoptea: Dacă te converteşti,
viitorul ţi-e distrus. Pierzi încrederea şi bunăvoinţa ţaru-
lui, care te iubeşte. îţi întristezi bătrânii părinţi, al cărui
singur fiu eşti'.
însă Dumnezeu a ascultat rugăciunea prietenilor mei.
Dintr-odatâ mi s-a părut că cineva întreabă: Unde este
adevărul?' Atunci mi-a devenit clar că adevărul nu poate
să fie în două părţi diferite. în Cuvântul lui Dumnezeu
nu poate să existe nici o umbră de neadevăr. Cristos este
adevărul şi El spune: 'Veniţi la Mine toţi cei trudiţi şi
împovăraţi şi Eu vă voi da odihnă'.
Cristos m-a chemat şi pe mine şi mi-a deschis ochii
inimii. Am recunoscut şi am înţeles că El mi-a purtat cu
adevărat păcatele şi am putut primi mântuirea veşnică
prin sângele lui Isus. Această eliberare a fost depună, o
dată pentru totdeauna. în acel moment am strigat: 'Vin
la Tine, Cristoase, aşa cum sunt'. O povară grea mi s-a
rostogolit de pe umeri şi nu a mai fost pusă niciodată pe
umerii mei. Duhul lui Dumnezeu i-a dat duhului meu
81

dovada ca am fost primit ca şi copil al lui Dumnezeu.
Născut din nou de sus, am început să cresc în cu-
noaşterea Mântuitorului meu. De atunci, i-am închinat
Lui întreaga mea viaţă şi m-am străduit sâ-L urmez în
toate lucrurile pe Mântuitorul meu."
Cel mai bun prieten al lui Korff: colonelul Paşcov
Sâ-1 lăsăm pe Korff să povestească mai departe cum a
devenit lordul Radstock instrumentul pentru convertirea
bărbatului pe care contele 1-a numit în scrut timp priete-
nul lui cel mai bun. Acesta a fost colonelul de cavalerie
Vasili Alexandrovici Paşcov:
"Paşcov a fost unul din cei mai bogaţi moşieri din Ru-
sia. Casa lui din Petersburg era grozavă, avea săli imense
în care se aduna adesea cea mai aleasă societate şi fami-
lia împărătească la serbări fastuoase.
Colonelul Paşcov a primit cea mai bună educaţie, dar
problemele religioase nu-1 interesau. în anul 1874, când a
auzit de sosirea lordului Radstock, a plecat la Moscova,
pentru a evita sâ-1 cunoască. Soţia lui îl cunoscuse pe
lord deja în Anglia şi ajunsese prin el sâ-L cunoască pe
Cristos. Paşcov i-a îngăduit soţiei sale nevinovata plăcere
de a-şi invita cunoştinţele ca sâ-1 asculte pe acest sfânt
original; numai pe el sâ-1 lase în pace.
Cât de mare i-a fost mirarea când, întors din călătorie,
şi-a găsit palatul luminat şi a aflat că lordul ţinea o întru-
nire de seară. Din politeţe a intrat înăuntru şi a fost
câştigat încă în aceeaşi seară de Cuvântul lui Dumnezeu.
A fost în acelaşi an şi în aceeaşi lună în care L-am cu-
noscut şi eu pe Isus Cristos prin intermediul lordului.
Deşi colonelul Paşcov era cu zece ani mai în vârstă decât
82

mine, a devenit curând prietenul meu cel mai bun. Ne
mărturiseam reciproc păcatele, ne atrăgeam reciproc
atenţia asupra greşelilor celuilalt şi mergeam mână în
mână pe urmele lui Isus. Nu ascundeam nimic unul faţă
de celălalt şi această prietenie a durat până la moartea
colonelului. Când nu a mai putut deja sâ vorbească, şi-a
luat rămas bun de la mine cu o strângere puternică de
mână, până la revederea acolo sus, unde îl vom vedea pe
Domnul nostru Isus."
Paşcov a devenit curând centrul comunităţii de aristo-
craţi treziţi la credinţă. Şi-a pus viaţa şi marea lui avere
în întregime în slujba lui Cristos. A înfiinţat o societate
de broşuri şi multe lucrări caritabile, printre care mese
de prânz pentru studenţi şi ceainării pentru birjari. Spita-
lele şi închisorile, în general murdare şi arhipline, îl
aveau adesea pe nobilul domn ca vizitator. I s-a îngăduit
sâ trăiască experienţa de a vedea oameni în situaţii fizice
sau spirituale aproape fără ieşire care găseau calea salva-
toare la Cristos. Un singur exemplu:
Anarhiştii sunt revoluţionari care refuză orice fel de
autoritate şi care cer libertatea neîngrădită a individului.
Dintr-aceştia existau mulţi în Rusia. în sudul ţârii, dintr-
un astfel de cerc de anarhişti făcea parte un tânăr deose-
bit de talentat. El a stârnit neîncrederea camarazilor lui,
pentru că nu părea sâ împărtăşească întru totul părerile
lor şi ei se temeau câ-i va trăda. L-au ademenit într-un
loc retras, l-au atacat şi l-au rănit grav. Tânărul şi-a pier-
dut cunoştinţa şi duşmanii lui i-au turnat peste faţă, piept
şi mâini un acid usturător, care arde. Poliţia 1-a găsit pe
jumătate mort. Autorităţile ştiau că Gorinovici - acesta a
fost numele tânărului - este un anarhist. Aşa că tânărul a
fost dus la St. Petersburg într-o închisoare preventivă.
Colonelul Paşcov 1-a găsit pe Gorinovici la infîr-
83

mieria închisorii. L-a vizitat adesea. Tânărul complet
desfigurat purta o mască, acoperindu-şi astfel cicatricile
îngrozitoare. Putea să vorbească numai cu mare greutate.
Paşcov a fost în elementul lui când a putut sâ-i mărturi-
sească acestui suflet dintre cele mai amărâte dragostea
lui Isus, Vestea Bună despre mântuire. Minunea s-a pro-
dus: Gorinovici l-a primit pe Cristos drept Mântuitorul şi
Domnul lui. Imediat a devenit un martor şi un instrument
al lui Dumnezeu pentru mântuirea multor altora. O prive-
lişte cutremurătoare: tot ce se vedea era un cap acoperit
de o mască neagră, din a cărui gură arsă, mărturia mân-
tuirii lui Isus a pătruns în inimile şi conştiinţele multor
deţinuţi. Tribunalul l-a eliberat pe Gorinovici. După eli-
berarea din închisoare şi din spital a putut să vestească
Evanghelia fără nici un obstacol.
O perioada binecuvântata
Sâ-1 părăsim deocamdată pe Paşcov, prietenul drag al
lui Korff! Ulterior vom mai vorbi despre el. Să mai
amintim încă două nume din timpul minunatei treziri din
Petersburg din anul 1874. Ministrul ţarist al telecomuni-
caţiilor şi transporturilor a fost pe vremea aceea contele
Alexei Pavlovici Bobrinsky. El făcea parte din una din
cele mai vechi familii de nobili din Rusia. El îşi bătea joc
de prietenii lui care alergau la adunările străinului Rad-
stock, pe care el îl considera nebun, şi care declarau apoi
că s-au convertit şi au fost născuţi din nou. Odată, când
s-a întâlnit cu Iodul englez, a afirmat provocându-1, că
Biblia este plină de contraziceri. El a întocmit şi o lista
cu astfel de "contraziceri" şi a crezut că îl va reduce pe
Radstock definitiv la tâcere cu aceasta. Ce a păţit însă la
84

discutarea acelor presupuse contraziceri, aflam din pro-
priile cuvinte ale lui Bobinsky:
"Fiecare verset al Bibliei pe care l-am citat pentru a-
mi susţine părerea a devenit o săgeată împotriva mea şi
în timpul conversaţiei mele am simţit influenţa puternică
a puterii Duhului Sfânt. Nu am putut să-mi explic ce s-a
întâmplat cu mine; dar am fost născut din nou de sus."
De atunci înainte, influentul ministru s-a alăturat credin-
cioşilor şi a devenit apărătorul lor înfocat.
La fel s-a comportat şi prinţesa Natalia Lieven, al
cărei soţ era mare maestru de ceremonii al ţarului Ale-
xandru al n-lea. Dintre doamnele nobile care au fost cu-
prinse de trezire, ea a ieşit în mod deosebit în evidenţă,
înainte fusese o foarte strictă creştină ortodoxă, în timp
ce soţul ei a fost complet indiferent faţă de problemele
religioase. După ce a găsit calea către Cristos, a avut
curând ocazia sâ-şi conducă şi soţul la Domnul. Din acel
moment, marele palat al familiei Lieven şi-a deschis
porţile pentru propovâduirea Evangheliei şi pentru adu-
nările credincioşilor.
Şi în alte case, ale căror proprietari deveniseră credin-
cioşi, s-a întâmplat la fel. Korff a participat odată într-un
palat la o adunare de 700 de persoane! Aşa ceva nu se
mai întâmplase niciodată înainte în Petersburg, ca laicii
fără pregătire teologică sâ vorbească despre dragostea
lui Cristos şi sâ vestească Cuvântul lui Dumnezeu şi ca
să vină atât de mulţi ca să asculte.
Sâ-1 lăsăm pe Modest Korff sâ ne prezinte şi alte eve-
nimente din acele vremuri unice: "în primii ani ai miş-
cării de trezire nu a existat nici o opoziţie, nici din partea
stăpânirii, nici din partea clericilor ortodocşi. Toţi cei ca-
re îl primeau pe Cristos puteau să mărturisească liber şi
fără oprelişti despre aceasta, prin cuvânt şi faptă, că Isus
85

Cristos aduce o viaţa noua şi câ învie ceea ce a fost mort.
întreaga Biblie a devenit Cuvântul viu al lui Dumnezeu.
Multor credincioşi din cercurile suspuse li s-a permis ac-
cesul în închisori. Pe atunci, comandantul oraşului era
generalul Treptov şi el a permis şi a sprijinit activitatea
din închisori. Pe atunci am fost membru în comitetul
închisorii şi am putut sâ le vestesc deţinuţilor liber şi ne-
stingherit Vestea Buna a mântuirii.
Vreau sâ dau aici un exemplu, despre cum se poate
ajunge în Cristos la adevărata pârtâşie între nobil şi om
simplu. Am vizitat-o odatâ pe prinţesa Lieven, care era
peste tot un martor al Mântuitorului. Am intrat în salonul
mare. Tavanul era susţinut de patru coloane de malahit şi
tot salonul era mobilat cu mobila luxoasa. Am observat
un miros puternic de grajd şi, fârâ sâ vreau, am spus: 'Ce
interesant sâ miroase aici atât de puternic a grajd!' - ^Nu
este deloc ciudat', mi-a răspuns prinţesa, 'nu demult a
avut loc aici o adunare de rugăciune la care au participat
toţi vizitiii noştri. Casa mea îi aparţine Mântuitorului. Eu
sunt numai administratorul ei.'
O, dacă s-ar raporta toţi copiii lui Dumnezeu în acest
fel la bunurile pământeşti! Mirosul de grajd din acel sa-
lon mi-a vorbit mai mult decât orice predică.
Nu numai prinţesa Lieven şi colonelul Paşcov şi-au
deschis casele, ci şi alţi copiii ai lui Dumnezeu; da, fieca-
re locuinţă a unui credincios a devenit un loc în care oa-
menii se adunau sâ se roage şi sâ citească Biblia. Şi la
noi au venit oamenii invitaţi, deşi locuinţa noastră nu a
fost aşa de mare. Scaunele din jurul mesei şi băncile din
bucătărie nu au fost adesea suficiente pentru cei adunaţi.
Am trăit multe convertiri neaşteptate. Pentru oameni a
fost ceva cu totul nou sâ audă despre mântuirea prin jert-
fa de pe cruce a lui Isus.
86

Pe atunci, în.Petersburg existau mulţi birjari. Veneau
adesea de la ţara ca sâ-şi câştige pâinea închiriindu-şi
trasurile. Toţi împreună aveau t) locuinţa cu o bucătărie
comună şi cu un grajd comun. Birjarii ne-au rugat sâ-i
vizitam şi sâ le vestim Evanghelia. Au invitat vecini şi
prieteni şi când am ajuns noi acolo, locuinţa a fost atât
de plină, încât au trebuit sâ stea în picioare atât vorbito-
rii, cât şi ascultătorii. Adunările s-au repetat; oamenii
puneau întrebări şi le plăcea sâ asculte Cuvântul lui
Dumnezeu.
în vremea aceea am fost secretar la nepoata ţarului,
preşedinta comitetului de femei al închisorii. Trebuia sâ
mâ deplasez adesea la diferitele închisori ale oraşului şi
am folosit prilejul pentru a sta de vorba cu birjarii. Iama
acest lucru era foarte uşor, căci săniile erau uşoare şi
mici şi alunecau fără zgomot pe zăpada moale."
Birjarii din Petersburg şi alţi oameni sinceri au fost
prietenii deosebiţi ai contelui Korff. Printre ei a găsit trei
"profesori ai teologiei practice", cum îi numea el cu mul-
ţumire şi respect pe cei trei bărbaţi. Se merită sâ-i cu-
noaştem mai îndeaproape:
Primul: din discuţia cu el, Korff a aflat că birjarul lui
este un om mântuit prin harul lui Dumnezeu din patima
beţiei. Acesta 1-a invitat sâ vină cât mai curând în lo-
cuinţa birjarilor şi sâ li-1 propovăduiască pe Cristos.
Contele a răspuns cu plăcere la invitaţie. Când a ajuns la
adunare, toţi erau deja strânşi laolaltă. în timpul predicii,
prietenul nostru care 1-a invitat pe conte nu a părut sâ fie
prea mulţumit. L-a tras în total de trei ori pe vorbitor de
poala hainei, ceea ce l-a cam încurcat pe conte, astfel
încât a încheiat mai devreme decât îşi propusese. înainte
sâ plece acasă, Korff a vrut sâ afle care a fost scopul
acestor întreruperi. Răspunsul a fost: "Aţi vorbit despre
87

mântuire. La aceasta temă nu te poţi exprima niciodată
suficient de simplu şi de clar. Din păcate, nu aţi fost sufi-
cient de simplu şi de clar."
Distinsul aristocrat nu s-a enervat din cauza criticii
frăţeşti a omului sincer, ci a acceptat-o ca pe un sfat im-
portant. Ulterior, ori de câte ori a mărturisit undeva sau
cuiva despre mântuirea prin Cristos, îl vedea aevea în
faţa ochilor pe birjar şi auzea avertizarea lui: "Vă rog,
clar şi simplu!" Iată propriile lui cuvinte despre întâmpla-
rea descrisă: "Acel om simplu mi-a făcut un mai mare
serviciu decât mi-ar fi putut face cele mai bune cu-
noştinţe de teologie dogmatică."
Acum, cel de-al doilea "profesor": acesta a vorbit de-
spre porunca divină a sfinţirii celei de-a şaptea zi, "ziua
de odihnă." El a amintit de camarazii lui, dintre care
mulţi lucrau şi duminica şi câştigau astfel mult mai mult
decât el. înainte făcuse şi el acest lucru. Dar acum, pen-
tru el ascultarea de Dumnezeu devenise mai importantă
decât banii. în plus, nu a suferit nici o lipsă prin faptul că
nu a mai lucrat duminica. Dumnezeu i-a purtat întotdeau-
na de grijă lui şi familiei lui prin munca de peste săptă-
mână, încheierea originală a fost: "Dumnezeu se gândeş-
te chiar şi la căluţul meu. Am un singur cal şi pentru că
acum are o zi de odihnă, a devenit mult mai sănătos şi
mai puter- nie."
Şi cine a fost cel de-al treilea? Sâ-1 lăsăm din nou pe
Korff să ne povestească el însuşi: "Vara, când locuiam la
ţară, casa era păzită şi administrată de un soldat simplu.
I-am dat un exemplar din Noul Testament. Odată, când
am intrat în vestibul, se afla acolo pe genunchi, citind din
carte. "Ia-ţi un scaun", i-am spus şi el mi-a răspuns: "Al-
teţă, este frumos să citeşti Cuvântul lui Dumnezeu pe ge-
nunchi." Ce adevăr adânc a rostit acest soldat simplu! De

am vrea sâ ne plecăm mereu aşa înaintea lui Dumnezeu!
Am citi atunci cu adevărat Cuvântul lui Dumnezeu pe
genunchi (pe genunchii fizici, sau pe cei spirituali, sau
pe amândoi). Sâ ne plecăm genunchii spirituali înaintea
Cuvântului lui Dumnezeu şi sâ-L citim cu rugăciune, aşa
cum m-a învăţat cel de-al treilea profesor al teologiei
practice!"
Otto Stockmayer şi Georg Müller în Petersburg
Este foarte interesant sâ aflăm de la contele Korff câ
Petersburgul a fost vizitat ocazional de oaspeţi din stră-
inătate care le-au slujit credincioşilor. Doi dintre aceştia
trebuie remarcaţi în mod deosebit: Otto Stockmayer şi
Georg Müller. Nâscut în 1838, dupâ terminarea studiilor
teologice în Tübingen, şvabul Stockmayer nu a intrat în
slujba bisericii din oraşul său natal din Württemberg, ci
a plecat ca învăţător particular în Elveţia franceză. Ma-
ma elevilor lui 1-a ajutat sâ găsească drumul spre cre-
dinţa vie. S-a alăturat bisericii libere ("Eglise libre") din
cantonul Waadt şi a activat în ea ca şi pastor şi evanghe-
list, în 1874 a participat la renumitele adunări de sfinţire
din Oxford şi şi-a petrecut următorii ani călătorind,
începând din anul 1878 s-a aflat la conducerea spirituală
a căminului de recuperare şi consiliere Schloss Hauptwil
din cantonul elveţian Thurgau. Au avut loc şi vindecări
trupeşti. Stockmayer a considerat câ sarcina lui constă în
primul rând în mărturisirea despre vindecarea biblică,
despre puterea transformatoare, ocrotitoare şi împlinitoa-
re a harului. El a fost una din cele mai importante perso-
nalităţi ale mişcării germane a adunărilor. Aceasta 1-a
considerat unul din "părinţii" mişcării.
89

Şi cel de-al doilea vizitator al credincioşilor din Pe-
tersburg din acei ani de trezire spirituala a fost un ger-
man, Georg Müller, născut în 1805 în Croppenstedt,
Halberstadt. Drumul vieţii lui 1-a dus în Anglia, unde a
participat la început la "adunările creştine" ale lui John
Nelson Darby. S-a despărţit de acesta mai târziu şi a de-
venit unul din principalii vorbitori ai fraţilor creştini dupâ
Evanghelie. Din acest cerc de credincioşi a fâcut parte şi
o alta personalitate din cele prezentate în aceasta carte:
dr. Friedrich Wilhelm Baedeker. Georg Müller a devenit
cunoscut în toata lumea drept "părintele orfelinatului din
Bristos." Orfelinatele întemeiate de el au oferit un cămin
la 2.000 de orfani. El a cunoscut şi a experimentat secre-
tul efectului rugăciunii credinţei. în 1875, dupâ ce a pre-
dat conducerea aşezămintelor ginerelui său, a mai între-
prins calatorii evanghelistice prin în total 42 de ţâri de pe
toate continentele.
Sâ-1 lăsam acum pe contele Korff să ne relateze cum
au ajuns în Rusia cei doi martori ai lui Cristos, Otto
Stockmayer şi Georg Müller şi ce au putut să facâ acolo
prin harul lui Dumnezeu:
"Noi, cei care am venit la credinţă prin lordul Rad-
stock, nu cunoşteam deloc Biblia. în special Vechiul
Testament ne era necunoscut. Ca adevăraţi ruşi ce eram,
cunoşteam desigur Evangheliile şi Psalmii, din Vechiul
Testament. La atât se rezumau cunoştinţele noastre. în
biserica ortodoxa este drept că se citeau şi epistolele a-
postolului Pavel. Dar pentru câ acest lucru nu-1 făcea
preotul sau diaconul, ci un aşa-numit slujitor al bisericii,
se considera, în general, câ nu trebuie să li se acorde
atenţie.
în dragostea noastră dintâi, am depus plini de curaj
mărturie despre Cristos, dar eram copii în cunoaşterea
90

Cuvântului lui Dumnezeu. Din acest motiv 1-a invitat co-
lonelul Paşcov pe Stockmayer, omul lui Dumnezeu cu-
noscut în cercurile creştine. El a petrecut câteva săptă-
mâni în capitala rusă şi a discutat cu noi în franceză în
saloanele palatului familiei Paşcov şi a predicat în biseri-
cile evanghelice. Am învăţat multe din discuţiile cu
Stockmayer. Mai ales sfinţirea a devenit foarte impor-
tantă pentru noi. Şi lordul Radstock a mai revenit în anii
următori încă o dată la Petersburg; dar nu am mai trăit o
trezire atât de generală ca la prima lui vizită.
După vizita lui Stockmayer a fost invitat şi bătrânul
Georg Müller din Bristol, Anglia. Să fi fost prin anul
1880. A petrecut trei luni de iarnă în Petersburg. L-am
apreciat foarte mult şi am fost mult binecuvântaţi prin el.
Stockmayer şi Georg Müller ne-au ajutat pe noi, copiii
lui Dumnezeu din Rusia, să creştem în cunoaşterea
Mântuitorul nostru şi în sfinţirea şi dăruirea înaintea lui
Dumnezeu. în fiecare săptămână, Georg Müller a ţinut
în casa noastră studii biblice în limba germană. Aceste
întâlniri aveau un caracter privat şi noi puneam multe
întrebări. Nu uit cum mi-a spus odată la sfârşitul unui
astfel de studiu biblic: 'Sunt uimit ce întrebări copilăreşti
mi se pun'.
Această observaţie nu m-a mirat deloc. Mulţi dintre
noi nu cunoşteau deloc Biblia şi nu ne era ruşine să
întrebăm atunci când nu înţelegeam ceva. Doream doar
să fim copii ascultători ai lui Dumnezeu şi să trăim după
Sfânta Scriptură."
în vizita la stundişti
în vara anului 1874, la scurt timp după începerea
91

mişcării de trezire din Petersburg, Modest Modestovici
Korff a călătorit la Kiev, capitala Ucrainei. Acolo a vrut
sâ cunoască mişcarea evanghelică cunoscută sub denu-
mirea de "stundism." Această mişcare a început prin acti-
vitatea lui Johann Bonekemper, originar din Numbrecht
(aria lucrării cunoscutului pastor Jakob Gerhard Engels),
care fusese instruit în Misiunea din Basel şi care veghea
asupra unei biserici germane evanghelice din Rohrbach,
lângă Odesa. Biserica decăzută a trăit o trezire profundă.
S-au înfiinţat "ore" ("Stunden") care au fost conduse de
un sfat frăţesc. Ulterior, când fiul lui Karl i-a luat locul,
acesta a ţinut "ore" în limba rusă şi pentru ţăranii şi mun-
citorii ruşi. Acestea au dus la treziri între ucrainieni şi s-
au răspândit curând şi în alte localităţi. Mişcarea "stun-
dismului" s-a dezvoltat şi duşmănia clerului ortodox s-a
strâns împotriva ei. "Stundiştii" sinceri, credincioşi Bi-
bliei au fost stigmatizaţi ca oameni care, prin aşa-zise
învăţături eretice, pun în pericol stabilitatea şi unitatea
dintre biserică şi stat.
Spre aceşti oameni a fost atras deci contele Korff,
proaspăt convertit. Pe ei dorea sâ-i cunoască mai bine, sâ
aibă pârtâşie cu ei şi sâ le întărească credinţa şi curajul în
prigoană. S-a oprit mai întâi la Moscova şi 1-a vizitat
acolo pe conducătorul academiei spirituale. în focul dra-
gostei dintâi pentru Mântuitorul a depus în faţa acestuia o
mărturie elocventă despre convertirea lui şi despre bucu-
ria mântuirii. A fost foarte mirat şi fericit când reacţia ar-
himadritului (acesta a fost titlul bisericesc al partenerului
lui de discuţie) a fost următoarea:
"Vâ înţeleg deplin şi împărtăşesc bucuria dumnea-
voastră şi mă bucur cu dumneavoastră pentru câ Isus
Cristos v-a răscumpărat şi câ aţi fost mântuit prin El. Dar
nu mai sunteţi ortodox. Ce ne pasă nouă? Vâ citez ce a
92

spus apostolul Pavel. La Filipeni 1:18 el spune: 'Ce ne
pasă nouă? Oricum: fie de ochii lumii, fie din toată ini-
ma, Cristos este propovăduit. Eu mă bucur de lucrul
acesta şi mă voi bucura.' Dacă apostolul Pavel s-a bucu-
rat de faptul că Cristos era predicat şi nu s-a uitat în ce
mod se făcea aceasta, atunci pot şi eu sâ mă bucur că 1-
aţi cunoscut pe Cristos." O astfel de părere îngăduitoare
şi tolerantă din partea unei înalte feţe bisericeşti a fost
însă la vremea aceea o voce singuratică în pustie. Fana-
tismul intolerant a fost mult mai frecvent.
Ajuns la Kiev, Korff 1-a vizitat imediat pe guvernato-
rul local, care nu a avut nimic împotriva vizitelor lui la
stundişti. El nu trebuia însă sâ se prezinte ca fiind conte-
le Korff, căci ţăranii simpli nu trebuiau sâ afle că deţine
o funcţie înaltă la curtea ţarului. Oriunde a făcut Korff
vizite, peste tot a ajuns sâ respecte cu recunoştinţă cu-
noştinţele de Biblie, loialitatea credinţei şi seriozitatea
morală a stundiştilor atacaţi şi dispreţuiţi de atât de mulţi
oameni.
Sâ alegem vizita făcută unei ţârânci de 35 de ani!
Aceasta i-a povestit lui Korff că a fost închisă nouă luni
datorită Cuvântului lui Dumnezeu. Acest timp s-a trans-
format pentru ea într-o mare binecuvântare. Când conte-
le a vrut sâ afle mai exact în ce a constat această "bine-
cuvântare", a auzit următorul lucrul: "Am fost închise
zece femei stundiste. Ne adunaserăm în căsuţele noastre
la rugăciune şi citirea Bibliei. La insistenţele preoţilor a
venit poliţia şi ne-a dus la închisoare. Am fost închise
toate într-o celulă şi am putut sâ ne rugăm împreună şi
eu am învăţat sâ citesc şi sâ scriu, ceea ce nu am ştiut
până atunci. Acum pot sâ citesc singură Cuvântul lui
Dumnezeu - nu este aceasta o binecuvântare?"
Şeful unui raion 1-a însoţit pe Korff în unele sate. Nu
93

i-a rămas necunoscut faptul câ înaltul vizitator din Pe-
tersburg are aceeaşi credinţa ca şi stundiştii. Fără sa i se
ceara, şi-a spus părerea despre stundişti: "Dacă toţi locui-
torii raionul meu ar fi ca şi stundiştii, atunci aş putea să
dorm liniştit. Printre ei nu există nici o fărădelege, nici o
nelegiuire sau crimă. Nici măcar beţivi nu întâlneşti prin-
tre ei."
în Kiev, Korff a auzit despre 12 stundişti care erau
închişi într-o mănăstire. Erau tot timpul încolţiţi de călu-
gări, care voiau să obţină dovezi ale devierii lor de la în1
vâţâtura adevărată. Aceşti călugări însă abia cunoşteau ei
înşişi Sfânta Scriptură şi nu se puteau măsura nicicum cu
cei 12 ţărani bine înrădăcinaţi în Biblie. O mână de fân în
colţul celulei era tot "patul" acestor oameni. Când conte-
le i-a întrebat în ce constă hrana lor, a primit un răspuns
care - conform propriilor lui cuvinte - "1-a mişcat până la
o tăcere plină de veneraţie": "Aceasta este pâinea noas-
tră", a spus un stundist şi şi-a pus mâna plin de teamă
sfântă pe Biblie.
O discuţie pe teme religioase
Până în 1882, Korff, colonelul Paşcov şi prietenii lor
şi-au putut desfăşura activităţile evanghelistice şi sociale
în Petersburg aproape netulburaţi. Comandantul oraşului,
generalul Treptov, care le era favorabil, nu le-a pus nici o
piedică. Şi ţarul care a domnit în acea vreme, Alexandru
al n-lea, s-a dovedit tolerant. în popor, a fost iubit şi res-
pectat printre altele pentru câ i-a eliberat pe ţărani din
iobăgie. însă în 1881, când ţarul Alexandru a fost omorât
de revoluţionari, vântul a început să bată dintr-o altă di-
recţie. Curând, adunările publice ale evanghelicilor au
94

fost interzise. Creştinii au găsit o soluţie, organizând în
diferite cartiere ale oraşului seri cu lucru de mână. Aces-
tea au fost permise timp de doi ani. în fiecare cartier, o
soră credincioasă a preluat împreună cu o ajutoare con-
ducerea unui astfel de cerc de lucru de mână. Ele îi vizi-
tau şi pe săraci la ei acasă. Contesa Korff li s-a alăturat
cu multă râvnă. La aceste adunări se făceau tot felul de
lucruri de mână. Contele se alătura apoi femeilor, citin-
du-le din Cuvântul lui Dumnezeu şi le propovâduindu-le
pe Mântuitorul Isus.
Din perioada activităţilor libere şi netulburate mai
trebuie să amintim misiunea pentru broşuri şi lecturi. De
aceasta s-a ocupat "Societatea pentru promovarea lectu-
rii spiritual-morale." Colonelul Paşcov a fost preşedin-
tele, Korff a fost adjunctul. Scrierile au trebuit totuşi să
fie verificate de cenzura bisericească sau de cea seculară
şi, în timpul vizitelor lui la autorităţile de cenzură, conte-
le a auzit de mai multe ori următoarele cuvinte: "Scrieri-
le voastre prezintă învăţăturile lui Luther, Calvin,
Zwingli, Wesley şi ele lovesc în biserica ortodoxă şi sunt
de aceea periculoase." Majoritatea materialelor au putut
totuşi să fie tipărite şi răspândite.
Cei care au privegheat asupra învăţăturii ortodoxe au
vrut să le dea odată "ereticilor", aşa-numiţilor "paşco-
vici" (adepţii lui Paşcov), o grea lovitură în public. I-au
provocat pe aceştia la o discuţie publică. Au ales, însă,
un moment în care Paşcov şi Korff au lipsit din Peters-
burg şi au invitat doi bărbaţi simpli, din popor, proprieta-
rul unui magazin de peşte şi un comerciant de făină. Au
fost ferm convinşi că totul va fi o joacă de copii cu aceşti
oameni "needucaţi." Discuţia pe teme religioase urma să
aibă loc într-o duminică şi s-a ales cea mai mare sală de
manej a oraşului drept locul discuţiei.
95

Până atunci, astfel de dezbateri publice spirituale nu
au fost un lucru cunoscut şi oamenii au dat năvala în ma-
re numâr. Sala a fost plina. în mijlocul sălii a fost amena-
jata o platforma. Acolo au luat loc un câlugâr erudit, care
trecea drept expert în ştiinţa cultelor şi cei doi fraţi sim-
pli. Călugărul a pus tot felul de întrebări pe care partene-
rii lui de discuţie nu le-au ştiut mai dinainte. Dar răspun-
surile lor au fost atât de clare, concise şi convingătoare,
încât ascultătorii nu conteneau sâ se mire. Cei doi bârbaţi
s-au dovedit a fi călăuziţi de Duhul Sfânt. Dragostea lor
şi cunoaşterea Cuvântului lui Dumnezeu a fost în avanta-
jul lor. Dupâ terminarea discuţiei, în public se puteau au-
zi remarci de genul: "Paşcovicii nu sunt deloc oameni de
care sâ te temi. Ăştia ştiu ce cred şi trebuie respectaţi."
Sau: "Este minunat modul în care cunosc Biblia aceşti
oameni simpli."
Călugărilor şi preoţilor ortodocşi le-a căzut foarte
greu aceasta "înfrângere." Atitudinea autorităţilor statului
şi ale bisericii a devenit tot mai intolerantă şi mai fana-
tică faţă de credincioşi. Domnia ţarului Alexandru al II-
lea, a cărui omorâre în 1881 am aminiti-o deja, începuse
în 1856 foarte promiţătoare. Ca tânăr monarh, ţarul salu-
tase atunci iniţiativa "sfântului sinod", cel mai înalt organ
conducător al bisericii ortodoxe ruse, de a produce o tra-
ducere a Sfintei Scripturi în limba rusă modernă. Dupâ
terminarea acestui proiect, în martie 1877 a apărut o
"preaînaltâ scrisoare câtre preasfântul sinod" cu următo-
rul conţinut:
"în anul 1856, când mi-am pus pe cap coroana părin-
ţilor mei, sfântul sinod s-a sfătuit la o conferinţă despre
sarcina unei mari răspândiri a Sfintei Scripturi în rândul
poporului ortodox rus şi a găsit că este necesară traduce-
rea Sfintei Scripturi în limba rusă. Dupâ terminarea
96

acestei munci atât de importante şi având în vedere bine-
facerea spirituală adusă turmei bisericii prin aceasta,
consider că este de datoria mea să-mi aduc mulţumirile
sincere sfântului sinod, care s-a distins prin toată oste-
neala imaginabilă în cadrul desăvârşirii acestei mari
lucrări. Mă rog Celui Atotputernic să descopere puterea
vindecătoare a Cuvântului Său pentru creşterea poporu-
lui drept-credincios rus în credinţă şi în evlavie, în care
constă adevărata fericire a ţării."
Dacă aceste cuvinte ale ţarului ar fi fost luate în se-
rios, ar fi trebuit ca statul şi biserica să se bucure de oa-
meni ca Paşcov şi Korff. Căci ei nu s-au dăruit nici unei
alte lucrări, decât răspândirii Sfintei Scripturi, cu vestea
ei despre mântuire şi sfinţire, în rândurile poporului rus,
ca mulţi să ajungă astfel la o credinţă personală vie şi să
persevereze în ea. Dar tot mai mult se aliau clericii orto-
docşi şi poliţia pentru a reduce la tăcere astfel de martori
ai lui Cristos, ca şi Paşcov şi Korff, datorită influenţei lor
spirituale.
O scrisoare memorabilă şi ce a urmat după aceea
Colaborarea frăţească, sinceră amintită deja adesea a
celor doi conducători ai mişcării de trezire, a mai vârst-
nicului Paşcov şi a mai tânărului Korff - celui din urmă
îi plăcea să spună că este un ajutor al celui dintâi - a dus
în martie 1884 la redactarea şi expedierea unei scrisori
memorabile. Cuprinsul a provenit de la Paşcov, dar
Korff a fost întru totul de acord cu acesta şi a împlinit
rugămintea prietenului lui de a o semna, fără să ezite şi
fără să se îndoiască.
Cercuri de creştini existau între timp deja în multe
97

părţi ale marii Rusii. Dar se cunoşteau puţin între ei şi
erau şi diferiţi în unele privinţe, cum ar fi învăţătura şi
stilul evlaviei. Erau una în ceea ce priveşte faptul că Isus
Cristos este singurul Mântuitor şi Domn şi că credinţa în
El duce la primirea iertării de păcate şi la viaţa veşnică.
Paşcov şi Korff aveau pe inimă ca credincioşii răspândiţi
în toată ţara să ia contact unii cu alţii şi să-şi manifeste
odată efectiv unitatea lor în Cristos. Aceasta a fost in-
tenţia şi scopul scrisorii amintite, datată 24 martie 1884.
A fost expediată din St. Petersburg şi a fost adresată
stundiştilor, baptiştilor, menoniţilor şi membrilor altor
comunităţi creştine, care funcţionau toate independent de
biserica oficială de stat ortodoxă, ceea ce aducea cu sine
multe greutăţi şi adesea duşmănie şi prigoană.
Din scrisoarea lui Paşcov şi Korff prezentăm câteva
propoziţii: "Nu credeţi şi voi, scumpi fraţi, că este datoria
noastră să ne amintim, ca şi mădulare ale unui trup, bote-
zaţi cu un Duh, chemaţi la părtaşia cu Tatăl şi cu Fiul şi
că Cristos aşteaptă realizarea unităţii trupului Său?
Nu credeţi şi voi că este timpul să împlinim testamen-
tul capului Bisericii, Cristos (loan 17: 'ca toţi să fie u-
naO? Chiar dacă realizarea unităţii tuturor bisericilor
creştine nu ar depinde numai de noi, şi tot am fi obligaţi
să încurajăm unirea bisericilor acolo unde ne-a pus Dum-
nezeu.
Propunem acum, fraţilor, să trimiteţi la Petersburg un
reprezentant, pe care Duhul lui Dumnezeu 1-a pus în bi-
serica voastră ca păstor al turmei, cu gândul de a partici-
pa la o dezbatere în rugăciune înaintea Domnului pentru
a cunoaşte căile pe care le-a plănuit El însuşi pentru re-
alizarea unităţii Bisericii lui Cristos."
Având în vedere distanţele imense, este uimitor faptul
că această scrisoare de invitaţie a ajuns curând în multe
98

locuri din multe regiuni şi că a avut foarte curând un
ecou pozitiv. Constatarea lui Korff a fost: "Deja la 1
aprilie au venit la Petersburg peste 70 de fraţi din toate
părţile ţârii."
Sâ-1 lăsăm pe conte să relateze ce s-a întâmplat la
acea întâlnire: "Toţi s-au bucurat de întâlnire. Am pus
înaintea delegaţilor şase paragrafe pe care le-am redactat
cu ocazia acestei conferinţe a reprezentanţilor diferitelor
cercuri evanghelice din Rusia. Paragrafele au fost for-
mulate de cinci fraţi: dr. Baedeker din Anglia, un stun-
dist, Jakob Deljakov din sudul Rusiei, E. G. Kargel,
prezbiterul bisericii baptiştilor germani din Petersburg,
contele Korff şi V. Paşcov. Conţinutul acestor paragrafe
a fost, în sens restrâns, simbolul credinţei diferitelor bi-
serici şi s-a referit în unul din puncte în termeni foarte
generali la botez şi la Cina Domnului. Deoarece toţi cei
cinci făceam parte din diferite confesiuni, dar eram întru
totul de acord în privinţa acestor lucruri, am crezut că şi
delegaţii din ţară vor fi de acord cu acest paragraf, fără
nici o opoziţie. Din păcate ne-am înşelat. în special pro-
blema botezului a declanşat o ceartă fără sfârşit şi nu am
putut să ajungem la nici un consens. Prezint aici acest
paragraf, aşa cum l-am redactat noi:
^Noi recunoaştem botezul ca o poruncă introdusă de
Dumnezeu şi prin botez se manifestă ascultarea faţă de
Dumnezeu. Cum trebuie să fie împlinită această cerinţă
lăsăm în seama conştiinţei fiecăruia şi a cunoaşterii de
către fiecare a Cuvântului lui Dumnezeu. Diferitele con-
cepţii legate de această problemă nu trebuie în nici un
caz să slujească la dezbinarea copiilor lui Dumnezeu/
După prima întrunire, am plecat acasă în pace, în ciu-
da puternicelor discuţii şi am hotărât să continuăm dis-
cuţia despre problemele  abordate în casa prinţesei
99

Lieven (prima întâlnire a avut loc într-o casă a lui
Paşcov). Abia am început cea de-a doua întâlnire şi am
abordat din nou problema botezului, când a intrat în sală
un englez, o cunoştinţă a lui Paşcov. Când a înţeles de-
spre ce vorbim, a spus foarte hotărât în puţine cuvinte:
Traţilor, pe genunchi! Unitatea noastră este în Cristos.
El este viaţa noastră. Sâ-i dăm Lui cinste şi laudă!'
Ne-am plecat genunchii şi spre tronul lui Dumnezeu
s-au înălţat rugăciuni fierbinţi. Au fost rugăciuni de în-
chinare. Am mărturisit că nu suntem suficient de mult în
Cristos şi că stingem Duhul. Când ne-am ridicat de pe
genunchi, a domnit o atmosferă de bucurie generală prin-
tre cei adunaţi şi am simţit unitatea trupului lui Cristos în
care ia sfârşit şi cearta cu privire la botez. Nu voi uita ni-
ciodată această întâmplare. A fost o lecţie pentru toată
viaţa mea. Nu trebuie să căutăm unitatea într-o redactare
a dogmei, ci în Duhul şi în adevărul pe care-1 trăiesc cre-
dincioşii în Cristos. Sincera unitate lăuntrică nu depinde
de câteva deosebiri în mărturisire, care vor exista întot-
deauna la copiii lui Dumnezeu."
întrunirea de la Petersburg care a ajuns acum pe o ca-
le atât de bună şi de promiţătoare a avut însă parte de un
sfârşit tragic. Sâ-1 ascultăm din nou pe Korff: "Ziua
următoare am apărut la ora stabilită la întrunire, dar spre
uimirea mea nu era prezent nici unul din fraţii delegaţi.
Nu ne-am putut explica situaţia. Când m-am întors acasă,
mi s-a înmânat o bucată murdară de hârtie pe care scria
numai: 'Suntem la închisoare şi vom fi expediaţi din Pe-
tersburg'. Lipsea orice semnătură.
în ciuda tuturor silinţelor noastre, nu am reuşit să re-
vedem nici un frate. Abia după câteva zile am primit lă-
muriri prin scrisori. Poliţia, care luase urma întâlnirilor,
i-a ţinut pe fraţi închişi câteva ore şi le-a obţinut pro-
100

misiunea scrisă că vor părăsi imediat capitala şi se vor
întoarce acasă."
Exilat din patrie
Au trecut între timp zece ani de la începutul trezirii
din Petersburg, care a început în 1874 prin activitatea
evanghelisticâ a lordului Radstock. în prima perioadă -
aşa cum am amintit - nu a existat nici o opoziţie din par-
tea autorităţilor statului şi ale bisericii împotriva mişcării
evanghelice. între timp, acest lucru s-a schimbat, aşa
cum am arătat. Dar acum, în primăvara anului 1884,
pentru credincioşi situaţia a devenit absolut grea şi pri-
mejdioasă. Au fost interzise toate adunările şi au fost su-
pravegheaţi foarte strict de poliţie. Procurorul general al
sfântului sinod - acesta era preşedintele laic al celui mai
înalt for conducător al bisericii ortodoxe ruse - i-a rapor-
tat ţarului în detaliu evenimentele din aprilie şi a explicat
că este necesar să se ia urgent cele mai severe măsuri
împotriva mişcării paşcoviste. Printre altele, la 24 mai
1884 s-a interzis tipărirea şi răspândirea broşurilor.
în acea perioadă, Korff a locuit la Ţarskoie Selo, acea
localitate la sud de Petersburg, unde ţarii îşi aveau lo-
cuinţa de vară. Doar era mareşal al curţii în slujba ţaru-
lui, care a fost pe atunci Alexandru al Hi-lea. Şi casa lui
a ajuns să fie supravegheată strict de poliţie. în iunie
1884 a primit o invitaţie din partea ministrului poliţiei.
Cei doi se cunoşteau personal foarte bine şi întâmpinarea
a fost foarte caldă şi prietenească. Nu acelaşi lucru se
poate spune despre hârtia pe care ministrul i-a dat-o lui
Korff din porunca ţarului. Prin această hârtie, Korff tre-
buia să promită cu semnătura lui că nu va mai predica,
101

nu va mai organiza adunări, nu se va mai ruga în cuvinte
proprii şi că va rupe orice relaţie cu stundiştii şi cu alte
cercuri religioase. Conştiinţa nu i-a permis să fie de
acord cu o astfel de cerere. Clar şi cu curaj i-a spus mi-
nistrului:
"îl cunosc pe ţar. îl preţuiesc mult şi îl respect, îl cu-
nosc ca pe un om bun şi onest, cu un suflet mare. Ştiu că
maiestatea sa respectă oamenii, dar nu pot să fac nimic
împotriva convingerilor şi a conştiinţei mele." La care
ministrul a răspuns: "Dacă nu vreţi să semnaţi, ţarul do-
reşte să părăsiţi Rusia."
Korff: "Mă plec înaintea voii domnitorului meu şi ră-
mân supusul lui credincios. îl voi iubi din toată inima şi
aceste sentimente de profund respect le voi păstra până la
sfârşitul vieţii mele."
în timpul în care a avut loc discuţia la ministerul po-
liţiei din Petersburg, în casa prinţesei Gagarin se aduna-
seră câteva femei credincioase. Evanghelistul şi rusofilul
de origine germano-engleză, dr. Friedrich Wilhelm Bae-
decker era în mijlocul lor. S-au rugat pentru contele
Korff. Când acesta li s-a alăturat, pentru a le relata cele
întâmplate, a găsit o telegramă de la soţia lui din Ţarsko-
ie Selo, care conţinea cuvintele: "Stai tare în credinţa în
Domnul şi nu te abate nici un pas de la Cuvântul lui
Dumnezeu!"
Soarta exilului 1-a lovit şi pe Paşcov. Şi acesta a refu-
zat să semneze o hârtie cu un conţinut asemănător celei
prezentate spre semnare contelui Korff. în cele din urmă,
şi prinţesa Lieven, a cărei casă a fost în mod deosebit
deschisă întotdeauna pentru credincioşi, a trebuit să pro-
mită să pună capăt acestor întâlniri. Ea a refuzat, dar a
fost scutită de sentinţa exilului. Ei, unei doamne, pe care
a considerat-o mai puţin periculoasă, ţarul i-a lăsat mână
102

libera. Contele Korff, exilat, a vâzut în aceasta mâna lui
Dumnezeu. I s-a părut ca o minune faptul ca în palatul
prinţesei s-au putut aduna în continuare credincioşii şi câ
poliţia nu a acţionat împotriva lor.
La aceasta răscruce a vieţii lui, sâ-i mai dam încă o
dată cuvântul contelui Korff: "Trebuie sâ mărturisesc câ
părăsirea patriei mele, a activităţii mele de martor al lui
Isus mi-a fost, omeneşte vorbind, foarte grea. Dar câ am
putut sâ părăsesc totul şi sâ-L urmez pe Domnul meu, câ
am putut sâ-i duc jugul, aceasta a fost pentru mine nu
numai o mângâiere, ci şi o adâncă bucurie.
Greutăţile unei plecări în exil atât de rapide - mi s-a
dat timp numai doua săptămâni - au fost mari. A trebuit
sâ părăsim totul; dar nu ne-am mâhnit pentru aceasta,
pentru câ am acţionat conform convingerilor credinţei
noastre, în deplina încredere câ Mântuitorul nostru nu ne
ve părăsi.
La 27 iunie am părăsit Ţarskoie Selo. Iubita mea
soţie aştepta un copil şi medicul îi prescrisese odihnă
strictă. Dar nu a vrut sâ mâ lase singur. Când am ajuns
în regiunea Parisului, unde locuiau părinţii soţiei mele,
Dumnezeu ne-a dăruit un fiu sănătos. Lunga călătorie nu
i-a dăunat nici mamei, nici copilului.
Vestea exilării mele şi a lui Paşcov s-a răspândit foar-
te repede în Rusia. Când scumpii noştri fraţi din diferite-
le raioane au aflat despre acest lucru, au hotărât câ tre-
buie sâ fim înlocuiţi. Ni s-a comunicat faptul că în locul
celor doi fraţi, Paşcov şi Korff, au fost aleşi alţi 17 care
sâ preia sarcina noastră în toate bisericile, nu numai în
Petersburg. Căile Domnului sunt nepătrunse (Rom.
11:33-34). Dar în toate vedem dragostea Lui şi toate slu-
jesc la atingerea scopurilor Lui."
103

Acasă, în Elveţia
Tot ce am citat despre Modest Modestovici Korff în
paginile anterioare a fost scris de el la vârsta pe 80 de ani
în Elveţia. El îşi încheie amintirile cu următoarele cuvin-
te: "Averea noastră, toate posesiunile noastre pământeşti
ne-au fost luate prin catastrofa rusească, dar putem să
mărturisim împreună cu apostolul Pavel: 'Neavând nimic
şi totuşi stăpânind toate lucrurile' (2 Cor. 6:10). Ducem o
viaţă de credinţă şi Isus este mângâierea şi puterea noas-
tră. Pot să mărturisesc acest lucru la vârsta de 80 de ani."
La cei 80 de ani amintiţi de Korff, Dumnezeu a mai
adăugat încă 11. La vârsta de 91 de ani, la 9 noiembrie
1933, Korff a fost chemat în patria cerească. în anii lungi
pe care a trebuit sâ-i petreacă departe de patria lui, Rusia,
a găsit mulţi prieteni în vest. Despre plecarea lui acasă,
Maria Kroeker, soţia lui Jakob Kroeker, cunoscutul pre-
dicator şi scriitor menonit de origine ruso-germanâ, care
este şi întemeietorul asociaţiei misionare "Lumină pentru
răsărit" (azi Editura Lumina lumii), a scris:
"Cui i s-a permis sâ-1 viziteze în ultimii lui ani de
viaţă în camera lui, a simţit marea pace şi bucuria lăun-
trică care răzbăteau din toate discuţiile cu el şi din
rugăciunile lui. Şi până la ultima lui suflare, slujba lui a
constat în mântuirea altora. în anul 1932 a fost complet
imobilizat în camera lui datorită unui picior fracturat.
După ce s-a ridicat de pe patul de boală, a rămas în conti-
nuare dependent de îngrijitoarea lui. Dar şi camera bol-
navului a fost un loc al păcii şi al slavei. Prietenii au vrut
sâ-1 ducă la Basel în timpul iernii 1933/34, ca sâ-1 îngri-
jească. Nu au ştiut şi nu au crezut că va muri acolo. în
timpul călătoriei cu maşina la Basel, contele s-a îmbol-
năvit brusc de inimă şi a închis ochii fără nici o luptă."
104

Pavel Nicolaievici
1860-1919
Karl Heim îl întâlneşte pe baronul Nicolai
Bărbatul căruia îi este dedicat următorul capitol al
cărţii noastre a fost pionierul mişcării studenţeşti din Ru-
sia în anii dinaintea primului război mondial. înainte de
a relata despre viaţa şi activitatea lui, să ascultăm cum
1-a descris o persoană care a fost impresionată şi bine-
cuvântată de el. Şi această persoană nu este nimeni altci-
neva decât renumitul profesor de teologie Karl Heim
(1874-1958).
înainte ca Heim să se dedice activităţii academice,
între anii 1900-1903 a fost secretarul itinerant al Uniunii
Studenţilor Creştini din Germania (USCG). Această ac-
tivitate 1-a determinat să călătorească peste hotarele Ger-
maniei, în 1900, a participat la Paris şi Versailles la o
conferinţă a Federaţiei Mondiale a Studenţilor Creştini
(World Student Christian Federation). Nu a fost vorba
despre o conferinţă internaţională generală a studenţilor,
ci despre o conferinţă a lucrătorilor implicaţi în conduce-
rea mişcărilor studenţeşti din multe ţâri. Lucrările confe-
rinţei au fost conduse de preşedintele Federaţiei Mondia-
le, americanul John Mott.
Cu această ocazie, Karl Heim 1-a întâlnit pe baronul
Pavel Nicolai, originar din Finlanda. Finlanda făcea par-
te din Imperiul ţarist, deşi avea unele drepturi limitate de
autoguvernare (parlament propriu, un guvern, numit
105

senat, sub conducerea guvernatorului general rus). De-
spre întâlnirea cu Nicolai citim în memoriile lui Karl
Heim, "îmi amintesc de vremurile de odinioară":
"înainte de terminarea conferinţei de la Versailles, am
făcut cunoştinţă cu delegatul rus, baronul Pavel Nicolai.
Acest om era deosebit de important pentru conferinţa
noastră, căci, făcând parte din aristocraţia rusă, stăpânea
mai multe limbi. Putea deci să conducă întrunirile de
rugăciune în care oamenii vorbeau şi se rugau în limbi
diferite. Chiar şi atunci când am prezentat un scurt refe-
rat despre 'Credinţă şi gândire' în engleza mea pe atunci
foarte slabă, abia reuşind să-mi expun ideile, Nicolai a
intervenit cu ajutorul lui. El a transformat 'păsăreasca'
mea în cuvinte inteligibile.
Urmarea acestei relaţii care s-a înfiripat între noi a
fost că m-a rugat să merg în Rusia în 1903, pe cheltuiala
lui, pentru a punele bazele unei mişcări studenţeşti creş-
tine şi printre studenţii ruşi. Prin aceasta, activitatea mea
de secretar itinerant al Uniunii Studenţilor Creştini şi-a
propus un nou scop, anume Rusia, care era pe atunci încă
acea Rusie veche, condusă de ţar, dar în care izbucneau
deja peste tot nenumăratele semne ale revoluţiei şi ale
marilor tulburări care au izbucnit apoi câţiva ani mai
târziu în 1905 şi care au culminat cu marea revoluţie co-
munistă din octombrie 1917. Planul meu a fost să călăto-
resc prin Dorpat şi Riga spre St. Petersburg (Leningradul
de mai târziu), unde urma să mă aştepte ocrotitorul călă-
toriei mele, baronul Nicolai."
Din păcate, trebuie să sărim peste întâmplările trăite
de Heim în Dorpat şi Riga, pentru că ne grăbim să aflăm
despre reîntâlnirea cu Nicolai. Sâ-1 lăsăm din nou pe
Heim să ne relateze:
"Am fost întâmpinat la gară cu multă bucurie de
106

Nicolai însuşi, fiul unui senator rus şi proprietarul unor
mari moşii în Finlanda. M-a dus la locuinţa lui din Pe-
tersburg, în care locuia cu mama lui bătrână, dar încă în
putere, el nefiind căsătorit. Niciodată în viaţa mea nu am
locuit într-o astfel de casă distinsă, care a pus în umbră
tot ce am văzut eu în Germania la conţi şi la curţile
prinţilor. Casa mişuna de servitori îmbrăcaţi în livrele
roşii pline de fireturi de aur. La masă, în spatele fie-
căruia stătea un servitor care îi oferea musafirului mân-
cărurile şi băuturile. La fiecare uşă sâtea un servitor care
deschidea şi închidea uşa. înainte de ora de sculare
apărea pe vârfurile picioarelor un servitor care lua haine-
le şi le aducea înapoi curăţate şi călcate.
La masă, conversaţia s-a purtat în limba franceză.
Despre problemele religioase s-a vorbit în engleză, cu
servitorii s-a vorbit când în rusă, când în finlandeză.
Când era prezent un musafir german, în cinstea lui se
vorbea o dată şi în germană, limbă pe care o înţelegeau
toţi cei prezenţi la masă. După ce am trăit eu însumi
această experienţă, am înţeles de ce la conferinţa inter-
naţională a conducătorilor mişcărilor studenţeşti creştine
numai baronul Nicolai a fost în stare să conducă o întru-
nire de rugăciune."
în Petersburg, Heim a fostul martorul tulburărilor re-
voluţionare organizate de muncitori şi studenţi şi a fost
nevoit să-şi ţină discursurile într-un oraş cu o atmosferă
politică foarte tensionată. Peste tot mişunau agenţii po-
liţiei secrete. în timpul unei plimbări cu Nicolai în apro-
pierea palatului de iarnă, în care locuia ţarul cu familia
lui, Heim a avut ocazia sâ-1 vadă pe ţar. Acesta tocmai
urca într-o caleaşca trasă de patru cai minunaţi şi s-a ui-
tat cu o privire înfricoşată la dreapta şi la stânga. Se te-
mea de vreo bombă, care ar fi putut să explodeze în
107

orice moment?
în aceasta situaţie periculoasa şi nesigura, baronul Ni-
colai a râmas credincios sarcinii sale de a prezenta stu-
denţilor Evanghelia şi vizitatorul lui din Germania tre-
buia sâ-1 ajute la aceasta. Heim a avut ocazia sâ cunoască
şi preoţii din Petersburg, oraşul în care gazda lui atât de
mârinimoasâ era la ea acasă. Nicolai 1-a luat cu el la o
adunare a "stundiştilor", care a avut loc în palatul prinţe-
sei Lieven, o nobilă originară din ţările baltice. Aceste
întruniri erau ca un spin în ochii bisericii ortodoxe şi, de
fapt, erau ilegale. Ţarul ştia însă că unii din înalţii lui
demnitari şi mai ales soţiile lor fac parte dintre "stun-
dişti" şi nu permitea ca aceştia sâ fie spionaţi şi urmăriţi
peste tot, aşa cum insista biserica. însă adunările credin-
cioşilor au avut peste tot în jurul lor o boare de primejdie
şi de ilegalitate. Nu se ştia niciodată dacă şi când va in-
terveni poliţia. Pe unii, soarta i-a lovit cu concedierea şi
exilul. Nicolai nu s-a temut.
Sâ ascultăm ce ne spune Karl Heim în raportul lui de-
taliat despre acele adunări pe care le-a vizitat împreună
cu baronul Nicolai: "Nu am mai trăit niciodată ceva care
sâ-mi amintească atât de puternic de vremea în care bise-
rica primară s-a adunat în catacombele Romei în timpul
prigoanei. Toate deosebirile de clasă au fost ca anulate,
într-o pârtâşie impresionantă în rugăciune, prinţesa era
îngenunchiatâ lângă ţăranul cu cojoc de oaie. Acolo, ma-
rele moşier a îngenunchiat lângă servitorul lui iobag.
Deşi nu am putut sâ înţeleg fiecare rugăciune, pentru mi-
ne a fost o mare încurajare sâ pot sâ îngenunchiez împre-
ună cu aceşti fraţi şi surori şi sâ fiu purtat de duhul rugă-
ciunii care adia aici şi de care erau purtaţi cu toţii, ca de
un mare curent."
108

Nici un "aproape creştin "!
Karl Heim 1-a cunoscut pe Nicolai în adevărata lui lu-
crare a vieţii, munca de pionierat în răspândirea Evan-
gheliei printre studenţii ruşi şi 1-a ajutat o perioadă scurtă
în această muncă. Prin el a fost introdus în mişcarea
stundistâ rusească. Această mişcare i-a asigurat gazdei
lui nobile importante impulsuri spirituale. El descrie
drept cea mai importantă întâmplare a sa din Rusia fap-
tul că a ajuns în contact cu această "mişcare de creşti-
nism primar", cum a numit-o el. Heim a păstrat în inimă
pentru tot restul vieţii lui amintiri de neuitat şi de recu-
noştinţă a dragostei frăţeşti a baronului ruso-fînlandez.
Să privim acum puţin la anii vieţii lui Nicolai, anteriori
epocii hotărâtoare a activităţii lui în împărăţia lui Dum-
nezeu.	y
Strămoşii baronului, născut la 14 iulie 1860, au fost
suedezi. O ramură a familiei s-a stabilit la Lübeck şi a
emigrat mai târziu în Alsacia. în cele din urmă, familia
s-a stabilit în Finlanda. Moşia imensă Monrepos, din
apropierea oraşului Wiborg a fost proprietatea familiei,
de care au fost legate apoi cu multă dragoste toate gene-
raţiile ulterioare. A rămas adevăratul lor cămin, chiar
dacă drumurile şi sarcinile i-au dus pe diferiţii membrii
ai familiei în multe alte locuri. Tatăl lui Pavel a fost un
timp ministru rus şi apoi ambasador în diferite capitale
europene. Aşa se explică faptul că Pavel s-a născut la
Berna.
Tatăl a murit în 1869. Văduva lui, o baroană din ţări-
le baltice din casa Meyerdorff, s-a mutat cu cele trei fiice
ale ei şi cu singurul fiu, Pavel, mai întâi la Monrepos şi
apoi la Petersburg, unde putea să facă mai mult pentru
educaţia şi instruirea copiilor ei. A fost o femeie evla-
109

vioasâ, de la care băiatul a preluat de mic dragostea pen-
tru citirea Bibliei şi pentru rugăciune. Fiul a fost înscris
la un gimnaziu bun şi a participat la cursurile catehetice
de confirmare ale bisericii germane St. Annen. Capitala
rusa nu ducea lipsa de locuitori germani sau vorbitori de
limba germana. în primul rând, erau germanii din ţările
baltice, dintre care mulţi deţineau în Imperiul ţarist po-
ziţii importante şi influente.
Conform tradiţiei din vremea aceea, confirmarea lui
Pavel a avut loc dupâ ce a împlinit vârsta de 19 ani.
Chiar daca atunci nu a fost un credincios conştient în
sens biblic, totuşi, ceea ce a scris atunci au fost cuvinte
sincere: "Lucrul principal rămâne sâ-ţi recunoşti starea
de biet pâcâtos şi sâ primeşti cu bucurie recunoscătoare
iertarea Domnului din chiar mâna lui Isus."
în iarna 1880/81 a început sâ studieze dreptul la Uni-
versitatea din Petersburg şi a locuit la unchiul lui, care a
fost pe atunci ministrul culturii. Restul familiei a fâcut o
călătorie în Italia. Mai importanta decât progresul fâcut
la universitate a devenit pentru el prietenia înnodata a-
tunci cu tânărul conte Constantin von der Pahlen, al cânii
tata fusese ministrul justiţiei şi care era însufleţit de o ev-
lavie sincera. Prin el, Pavel a fost introdus în casa prinţe-
sei Natalia Lieven. Aceasta casa a fost centrul unei miş-
câri de trezire care cuprinsese uimitor de mulţi din nobilii
din Petersburg. Instrumentul lui Dumnezeu în aceasta lu-
crare a fost în primul rând lordul Radstock, care fâcea
parte din cercul "fraţilor creştini dupâ Evanghelie", dintre
care fâceau parte şi alţi bărbaţi renumiţi ai lui Dumnezeu,
ca dr. Friedrich Wilhelm Baedeker şi părintele orfanilor,
Georg Müller.
Radstock a venit pentru prima data la Petersburg în
iarna anului 1874 şi ulterior s-a întors în capitala rusa
110

împreuna cu întreaga sa famile pentru un timp mai lung.
Una din cele mai remarcabile convertiri care a avut loc a
fost cea a adjutantului ţarului,- colonelul de cavalerie Va-
sili Alexandrovici Paşcov, care mai târziu a fost exilat
din Rusia. Pavel a participat şi la adunările din casa a-
cestuia. Creştinismul ferm şi plin de bucurie pe care a
ajuns sâ-1 cunoască la aceşti creştini 1-a impresionat pro-
fund dar nu 1-a dus încă la o dedicare personală, pro-
fundă faţă de Domnul.
Dar aceasta nu s-a lăsat mult aşteptată. O primă etapă
a fost în ianuarie 1888, când a luat pentru prima dată cu-
vântul la o adunare în palatul Lieven. Curând după aceea
a plecat la Helsingfors, Helsinki de azi, unde a ocupat
pentru prima dată un loc în parlamentul finlandez, ca re-
prezentant al familiei sale. Prin aceasta, dragostea lui
pentru Finlanda, ca adevărata lui patrie, aflată sub ocu-
paţia rusă, s-a întărit foarte mult. A cunoscut multe fami-
lii finlandeze şi s-a bucurat de ospitalitatea lor. Printre
acestea a fost şi casa Wrede, a căror fiică, Mathilda, a
ajuns cunoscută ca binefăcătoarea deţinuţilor. Pavel a vi-
zitat împreună cu ea câteva închisori din Finlanda.
Odată a vrut să participe la o oră de studiu biblic, dar
a ajuns acolo cu mare întârziere. Motivul pentru întârzie-
rea lui a fost o reprezentaţie la circ. în timpul studiului
biblic a căzut apoi cuvântul "aproape-creştin." Una din
doamnele nobile a fost cea care 1-a folosit. Pavel a vrut
să afle mai târziu de la ea ce şi la cine se referă acest
cuvânt. Răspunsul a fost foarte clar: "O, de exemplu, la
cineva care vine la studiul biblic direct de la circ." Din
acel moment, Pavel a început să mediteze adânc la ce
este "lumea", la care trebuie să renunţi dacă vrei să fii un
ucenic dedicat al lui Isus Cristos. I-a devenit clar, fără să
facă din aceasta o lege pentru alţii, că "plăcerile lu-
111

meşti", ca de exemplu, seratele cu dans şi balurile mas-
cate atât de la modă în societatea nobililor ruşi, nu mai
intră în discuţie pentru el. Pentru că a simţit că este de-
pendent şi de tutun şi băutură, a renunţat şi la acestea. A
spus adio şi vânătoarei, pe care o pratica cu pasiune.
Toate aceste hotărâri personale nu au fost deloc legate
de o lege îngustă, căreia să trebuiască sä i se supună şi
alţii. Pentru a-L urma însă pe Cristos şi pentru sarcina lui
în împărăţia lui Dumnezeu acestea au fost însă piedici
care au trebuiat înlăturate din cale. La sfârşitul anului
1888, a hotărât ca esenţa şi scopul vieţii lui să fie o dedi-
care deplină pentru Domnul, "o legătură trainică cu
Mântuitorul meu Isus Cristos" - cu propriile lui cuvinte,
în această hotărâre a fost întărit şi stimulat atunci când a
luat parte la cunoscuta conferinţă a credinţei şi sfinţirii de
la Cheswick, din Anglia, în iulie 1890.
Printre pescari, ofiţeri, birjari şi deţinuţi
Zelul misionar, pe care Pavel Nicolai 1-a manifestat
mai târziu în lucrarea printre studenţi, s-a îndreptat la
început spre câştigarea unei cu totul alte grupări profe-
sionale şi a altor oameni la credinţă: anume, spre pescarii
şi spre micii hangii care îşi câştigau cu greu existenţa pe
nenumăratele insule şi insuliţe de-a lungul coastei finlan-
deze. De la moşia familiei Monrepos, distanţa până la
coastă nu era prea mare. După terminarea studiilor de
drept şi după ce a intrat în serviciul de stat rusesc, pentru
tânărul baron lunile de vară au însemnat în cea mai mare
parte vacanţă şi le-a folosit pentru activitatea lui misio-
nară. A făcut acest lucru cu ajutorul iahtului său "Lady",
foarte drag pasionatului velist; ba mai mult, conform
112

propriilor lui cuvinte, a făcut din iaht "un idol." Acest
idol a fost închinat acum lucrării lui Dumnezeu. însoţito-
rul lui Pavel a fost adesea prietenul lui, Henrik Wrede.
Din fire, Nicolai a fost orice altceva decât un tip agre-
siv. Trebuia tot timpul sâ-şi biruie reţinerea şi timiditatea
în faţa oamenilor atunci când intra în colibele pescăreşti
cu un geamantan plin de broşuri şi de Biblii. îşi împărţea
literatura şi mai adăuga o scurtă mărturie personală,
punând cu plăcere interlocutorului lui întrebarea: "Ai pa-
ce cu Dumnezeu?" Deşi a fost finlandez, a vorbit destul
de greu limba finlandeză. în casa părintească domina-
seră limbile rusă, germană şi franceză. Şi suedeza o
stăpânea destul de bine. Acum nu s-a odihnit până nu a
ajuns să stăpânească şi limba finlandeză. Dragostea pen-
tru Cristos a fost cea care 1-a îndemnat la aceasta.
Din punct de vedere al limbii, îi era mult mai uşor
când intra în vorbă cu ofiţerii şi marinarii din marina
rusă, a căror vase erau staţionate în jurul moşiei Monre-
pos. Mulţi se minunau că un membru al înaltei aristo-
craţii apărea în faţa lor ca un simplu mesager al Bibliei şi
împărţind broşuri.
Dacă lunile de vară ale anilor 1890 au fost pline de
activitatea misionară descrisă mai sus, în timpul petrecut
la Petersburg, Pavel Nicolai nu a fost un ucenic leneş şi
nefolositor. A făcut vizite în spitale, a discutat cu birjarii
despre credinţă, a activat în Asociaţia Creştină Germană
a Tinerilor Bărbaţi, a ţinut discursuri în cadrul societăţi-
lor de abstinenţă germane şi finlandeze şi a fost un mar-
tor binevenit al Domnului lui la adunările din palatul
prinţesei Lieven.
Mai trebuie să amintim activitatea lui care a durat
până în 1905, din închisorile ruse veşnic aglomerate.
Pentru aceasta lucrare 1-a avut ca exemplu şi stimulent
113

pe dr. Friedrich Wilhelm Baedeker, născut în Germania,
domiciliat în Anglia şi călător prin toată lumea, un uce-
nic al lui Isus, adept sincer al spiritului de alianţă.
în 1875, din însărcinarea Societăţii Biblice Britanice,
Baedeker a vizitat pentru prima dată închisorile din Ru-
sia. Autorităţile ruse i-au dat ulterior un document pe ba-
za căruia a putut să viziteze orice instituţie de detenţie.
Prin el, Nicolai a ajuns să cunoască mizeria din închisori-
le ruseşti. Şi admiraţia lui pentru Mathilda Wrede a făcut
ca inima lui să se deschidă pentru deţinuţi. Baronul 1-a
slujit cu plăcere pe dr. Baedeker ca translator, la răspân-
direa Bibliilor şi prin mărturisire. De asemenea, a vizitat
şi singur închisorile din partea europeană a Rusiei, dar şi
până în Siberia.
în cadrul acestor călătorii nu s-au văzut rezultate
spectaculoase. Dar şi numai aceste călătorii l-au bucurat
şi l-au încurajat pe mesagerul dragostei lui Cristos, sau
când vedea deţinuţi ruşi, estoni, letoni, finlandezi sau de
alte naţionalităţi primind cu lacrimi în ochi Biblia în lim-
ba lor maternă şi strângând-o la piept. Nicolai a fost sigur
că în cer va vedea cum unele din seminţele aruncate de el
pe pământ vor fi adus roade veşnice.
Personal, Pavel Nicolai nu a fost deosebit de pre-
tenţios. Dar a fost totuşi puţin cam răsfăţat, ca aristocrat,
în ceea ce priveşte condiţiile de locuit şi mâncarea.
Acum, în timpul câlâtoriilor sale, a trebuit să se oprească
adesea în hanuri mizerabile şi murdare, unde reuşea cu
greu să adoarmă. Şi nesfârşitele călătorii cu trenul în
compartimentele cu aer pestilenţial, străzile nedescris de
murdare pe care se chinuiau să înainteze birje neîngrijite
şi incomode - toate acestea au fost o fericire cam neagra.
Dar nimic din toate acestea nu l-au putut opri pe Pavel
Nicolai din călătoriile lui de evanghelizare.
114

Toată viaţa lui a avut o sănătate precară. Foarte des a
fost gripat şi a fost bolnav de malarie de mai multe ori.
Fiind un aristocrat bogat cu avere, şi-a putut permite mai
multe călătorii de refacere şi de tratament în ţările din
vestul Europei. însă uneori îl rodeau mustrările de con-
ştiinţă, dacă este corect să cheltuie atâţia bani pentru tru-
pul acesta muritor. în 1894, îl găsim, de exemplu, în lo-
calitatea bavareză Wörishofen, unde mai trăia încă pas-
torul Sebastian Kneipp, inventatorul hidroterapiei. Ade-
sea a stat în Elveţia, pentru a se întrema în minunatul aer
de munte, ca de exemplu, în Adelboden din podişul
Bern. Pentru el a fost întotdeauna importantă hrana spiri-
tuală şi provocarea omului lăuntric. De aceste lucruri a
avut parte printre altele în două familii creştine: la Sa-
muel Zeller din Männedorf, lângă Zürichsee şi la pasto-
rul Otto Stockmayer din Hauptwil.
A venit şi anul 1899. Printr-o notă din jurnalul lui
aflăm despre o dezamăgire omenească peste care a tre-
buit să treacă Pavel: "La fel ca majoritatea oamenilor,
am avut o speranţă frumoasa. Dar Dumnezeu nu mi-a
îndeplinit această speranţă." A fost visul la căsnicie şi la
dragostea unei femei, de care nu a fost străin. Dar nu a
vrut să sufere prea mult Hotărârea lui a fost: "De acum
înainte, scopul vieţii mele va fi numai slava lui Dumne-
zeu prin jertfă de sine şi mărturisire." 1899 a fost anul în
care a părăsit serviciul de stat. înaintea lui stătea sarcina
care avea să fie hotărâtoare în viaţa lui şi care avea sâ-i
transforme viaţa: slujirea misionară şi duhovnicească a
studenţilor, în primul rând a studenţilor ruşi, dar şi a stu-
denţilor din întreaga lume.
115

La început au fost patru
Deja în primăvara anului 1899, Pavel Nicolai - în lim-
ba rusă, Pavel Nicolaievici - a avut prima tangenţă cu
noua lui muncă. în Helsingfors s-a întâlnit cu doi bărbaţi
care lucrau deja de mai mult timp în mişcarea studen-
ţească. Unul din ei a fost, deja pe atunci renumitul ameri-
can, dr. John Mott, care era activ în toată lumea în lucra-
rea lui Cristos printre tinerii studenţi, iar celălalt a fost li-
derul studenţilor din Suedia, dr. Carl Fries. John Mott
voia neapărat sâ treacă din Finlanda în Rusia şi voia sâ
afle de la Nicolai cum evalua el şansele acestei lucrări.
Răspunsul a fost: "Nu putem sâ vâ promitem adunări,
însă, aşa cum a spus cineva cândva, Rusia este ţara posi-
bilităţilor nelimitate şi se merita sâ facem o încercare.
Veniţi şi vedeţi personal ce se poate face! între timp, ne
vom ruga în continuare pentru aceasta problema."
Nicolai a fost profund impresionat de John Mott, o
personalitate cu o voinţa puternică şi dinamica. Părerea
lui despre Mott a fost: "Un bărbat liniştit, cu o credinţă
puternică şi care ştie ce vrea." Cu plăcere s-a pus la dis-
poziţia lui Mott ca şi secund, ghid şi translator, atunci
când acesta a călătorit efectiv la Petersburg. Acolo a pu-
tut sâ ia legătura cu studenţii numai în câteva cercuri fo-
arte mici. Prinţesa Natalia Lieven i-a pus la dispoziţie pa-
latul ei, pentru o adunare mai mare, generala. în timp ce
Mott a încercat sâ convingă auditoriul de necesitatea lu-
crării printre studenţi, Nicolai şi-a pus întrebarea daca
este cumva cineva prezent, care şi-ar putea asuma răs-
punderea pentru această lucrare. S-a uitat în jur, dar ni-
meni nu i s-a părut potrivit. S-a speriat atunci când între-
barea din mintea lui a devenit mai personala: "Nu ar tre-
bui sâ pui tu însuţi mâna, în loc sâ-i cauţi pe alţii?"
116

I-a fost tot mai greu să ocolească răspunsul: "Iatâ-mâ,
trimite-mâ!" I-a fost clar de la început că prin această
disponibilitate nu va porni pe. un drum uşor şi comod.
Dintre studenţii ruşi, care trebuiau să trăiască în mare
parte în condiţii sociale demne de milă, mulţi erau des-
chişi pentru idei revoluţionare, anarhiste şi nu aveau nici
o legătură cu creştinismul oficial, egoist al bisericii orto-
doxe de stat. Cine se dădea religios, trecea în ochii lor
drept un reacţionar iremediabil.
Pavel Nicolaievici s-a pus pe lucru. L-a chemat la Pe-
tersburg pe Heinrich Witt, secretarul de atunci al Uniunii
Studenţilor Creştini din Germania, care, mai târziu, a
fost trimis de misiunea Liebenzeil în China şi în locul
căruia a fost numit Karl Heim. Witt a răspuns la chema-
rea lui Nicolai tocmai când acesta a primit permisiunea
să se retragă din serviciul de stat. Le-a vorbit studenţilor
germani. Patru din aceştia s-au întâlnit la 18 noiembrie
1899 în casa librarului german Grote şi au fundat primul
cerc biblic studenţesc din imensul Imperiu ţarist.
Mişcarea studenţească creştină a luat deci fiinţă în
Rusia ca şi un mic grup format din germani. Nicolai a
scris în jurnalul său: "Aşteptăm ca Dumnezeu să ne călă-
uzească pas cu pas şi suntem deplin conştienţi de impor-
tanţa acestui mic început, pentru că ştim că dintr-o mică
sămânţă de muştar poate să crească un copac mare. De
aceea este important să începem pe o temelie bună!"
în perioada următoare, lucrarea nu a depăşit faza se-
minţei de muştar. Au trebuit biruite multe opoziţii, prin-
tre care cea din cadrul pastoratului luteran. Acesta a cre-
zut că descoperă în mişcare tendinţe sectante, antibiseri-
ceşti. Numai treptat au început oamenii sâ-1 creadă pe
Nicolai atunci când sublinia iar şi iar: "Noi nu suntem
pentru şi împotriva bisericii, ci numai pentru Dumnezeu
117

şi împotriva păcatului." Pentru început, grupul din Pe-
tersburg a trebuit sâ lucreze ca o filială a lucrării Uniunii
Studenţilor din Germania. Până în al doilea an de la înfi-
inţare, numărul vizitatorilor acestui grup nu a depăşit trei,
patru studenţi. Baronului aproape că i-a dispărut tot
curajul.
O mare întărire a credinţei în această grea perioadă de
început a fost pentru Nicolai faptul că a putut să participe
în cursul anului 1900 la diferite conferinţe studenţeşti din
Finlanda, Germania şi Franţa. Conferinţa germană s-a ţi-
nut în august la Eisenach. Acolo s-a întâlnit, printre alţii,
cu contele Eduard von Puckler, care avea un rol de con-
ducere în mişcarea studenţească germană. L-a cunoscut
şi pe baronul Jasper von Oertzen din Hamburg, care era
foarte activ în cadrul Asociaţiei Creştine a Tinerilor
Bărbaţi şi care era considerat unul din fondatorii Aso-
ciaţiei din Gnadau. El a relatat despre începutul modest
al lucrării studenţeşti din Rusia şi a cerut oameni care sâ
se roage şi care sâ fie dispuşi sâ călătorească la Peters-
burg şi sâ ajute lucrarea de acolo.
Din Eisenach, baronul a plecat la Blankenburg şi a
participat acolo la Conferinţa Alianţei. în final, a plecat
la odihnă în Elveţia, unde l-a întâlnit pe fondatorul şi
conducătorul misiunii din China, Hudson Taylor.
Lucrarea cu studenţii ia amploare
Cu timpul, în Petersburg s-a ajuns la situaţii în care, la
diferite ocazii, în care erau invitaţi vorbitori din străinăta-
te, au participat 40-50 de vizitatori. în anul 1902 a înce-
put apoi un progres îmbucurător. Pentru prima dată au
apărut studenţi care făceau parte din biserica ortodoxă
118

rusă. Până atunci s-au avut în vedere numai studenţii
evanghelici, care erau aproape toţi de origine germană.
A luat fiinţă un studiu biblic în limba rusă care se ţinea
tot la două săptămâni. Când numărul studenţilor ruşi a
crescut şi mai mult, s-a trecut complet la limba rusă, pe
care o stăpâneau şi studenţii germani. S-a ajuns la con-
vertiri sincere, din mijlocul cărora s-a format un grup
spiritual demn de încredere atât pentru lucrare, cât şi
pentru rugăciune.
Prin seri de discuţii s-a încercat să se ajungă la cei ca-
re stăteau încă de-o parte. în tot acest timp, Nicolai nu
şi-a pierdut niciodată din vedere ţelul clar: "Scopul nos-
tru în toate aceste adunări este să aducem sufletele la
Cristos şi la o convertire temeinică." Pentru a îndeplini
această sarcină, şi-a făcut tot mereu timp pentru îngrijire
duhovnicească personală. Nu au fost rare cazurile în care
studenţii mărturiseau în urma unei întâlniri cu Nicolai:
"Am trăit fără Dumnezeu. Existenţa îşi pierduse pentru
mine orice valoare şi am fost deja gata să renunţ să mai
exist Acum, însă, L-am găsit pe Dumnezeu." Reacţia lui
Nicolai a fost: "Ce tânăr talentat, activ şi prietenos! Şi
cât pe aici să renunţe la viaţă! Ce bucurie sâ-1 văd acum
mântuit şi fericit!"
Grupul de tineri credincioşi hotărâţi a crescut, chiar
dacă baronul mai era bântuit de descurajare, în special în
desele perioade de boală. Anul 1903 a adus cu sine o ex-
tindere plină de speranţe a lucrării: au început să partici-
pe şi studentele, numite "kursistchi." Desigur că de ele s-
au ocupat femei energice şi credincioase, dar şi în cazul
lor, responsabilitatea i-a revenit tot lui Pavel Nicolai.
Cine dorea să fie acceptat în grupul central, fie de
băieţi, fie de fete, trebuia să semneze actul de mărturisire
a Asociaţiei Studenţilor Creştini Ruşi, întocmit în 1905
119

şi care conţinea următoarele cuvinte: "Pe baza Evanghe-
liei cred în Domnul Isus Cristos ca Fiul lui Dumnezeu,
am fost înnoit lăuntric, m-am predat Domnului şi ştiu că
El m-a primit." O mărturisire de credinţă similară, for-
mulată mai lung sau mai scurt, pe care o semnează gru-
pul central al "membrilor activi", este un lucru obişnuit şi
în alte lucrări ale împărăţiei lui Dumnezeu, ca de exem-
plu, Societatea Tinerilor Creştini (EC).
Cel mai loial prieten şi colaborator al lui Nicolai din
lucrarea din Petersburg a fost Alexandru Maximovici.
Avea o funcţie executivă importantă şi era cunoscut şi
respectat de toţi ca un om bun şi drept. Dar tocmai el a
fost persoana asupra căreia a avut loc în 1907 un atentat
din partea unei studente fanatice, care a vrut prin fapta ei
să lovească în statul ţarist pe care îl ura. A fost împuşcat
în biroul lui. Până în ultima clipă de viaţă s-a rugat pen-
tru criminală. Pierderea acestui prieten a fost o mare du-
rere pentru Nicolai, dar în acelaşi timp un nou imbold în
lucrare.
Atentatul sângeros de care am amintit mai înainte a
fost cu atât mai inutil, cu cât guvernul ţarului Nikolai al
n-lea tocmai adoptase o poziţie politică ceva mai tole-
ranta, în 1905, în special în Petersburg au avut loc revol-
te sângeroase din partea maselor asuprite de ţărani şi
muncitori. Este vorba de prima revoluţie rusă. S-a intro-
dus o constituţie cu câteva licăriri de speranţă de demo-
craţie (dar care nu a fost pusă ulterior în practică). în ori-
ce caz, de politica mai liberală a ministrului Witte a pro-
fitat un timp şi lucrarea creştină de trezire din rândul stu-
denţilor. La adunările studenţilor au fost prezenţi mult
mai frecvent vorbitori şi evanghelişti din străinătate şi
baronul Nicolai, cu talentul lui strălucit pentru limbi, a
putut sa slujească des ca translator.
120

Când avea de-a face în grupele de studiu biblic cu noi
veniţi, începea de cele mai multe ori cu Evanghelia după
Marcu. în anul 1906, a editat o mică broşură despre a-
ceastă Evanghelie. A fost o broşură simplă, conţinând
mai ales întrebări şi răspunsuri. Studenţii, cărora începea
să li se deschidă lumea mesajului biblic, aveau doar cu-
noştinţe foarte reduse în acest sens.
Deceniul trezirii
în anul 1907, lucrarea studenţească s-a extins spre
Moscova, care, pe vremea aceea, a fost pe locul doi
după capitala Imperiului, Petersburg. Aici, o studentă a
devenit o colaboratoare deosebit de activă. Despre ea se
spunea că luptă ca o leoaică pentru Cristos. în anul
1910, mişcarea a trecut la Kiev, în Ucraina. Nicolai a
scris într-o scrisoare: "Am vorbit de două ori în faţa a
500 de studenţi şi studente despre dumnezeirea lui Cris-
tos şi cii altă ocazie despre problema: 'Cum devine Cris-
tos în viaţa noastră o realitate practică?'Rezultatul aces-
tei vizite de 14 zile au fost un grup de 10 studente şi
două grupe de 5 sau 6 studenţi, colaboratori demni de în-
credere, după ce s-a vânturat pleava. Dumnezeu ne-a
ajutat plin de îndurare să găsim conducătorii cores-
punzători, pe care se pare că El îi pregătise deja dinain-
te. Trebuie să spun că holdele sunt coapte, dar începutul
este mic."
Următoarea ţintă a fost Odesa, la Marea Neagră.
Acolo, Nicolai a găsit - conform propriilor lui cuvinte -
"un amestec unic de popoare şi de credinţe." Dar a trăit
experienţe încurajatoare: "Domnul a pregătit calea, a
deschis uşile şi a înlăturat obstacolele. Am văzut cu
121

ochii mei cum a mers înaintea noastră şi a condus singur
lucrarea."
După şase, şapte ani, perioada mai liberala de dupâ
edictul tolerant din anul 1905 s-a apropiat de sfârşit. Ni-
colai, sfătuit de John Mott, elaborase statute pentru Aso-
ciaţia Studenţilor Creştini Ruşi, care se aflau pe biroul
ministrului de interne pentru confirmare. Aprobarea lor
ar fi conferit lucrării o poziţie legală, dar opoziţia a fost
puternică, în special din partea cercurilor influente ale bi-
sericii ortodoxe. Dosarele înaintate au dispărut ani de zile
în teancul de acte al ministerului. Spre sfârşitul anului
1917, când au fost din nou "dezgropate" şi când a urmat
într-adevăr o confirmare a statutelor, ţarul fusese deja
răsturnat. Dupâ o nouă, relativ scurtă perioadă de liberta-
te, a urmat apoi înăbuşirea religiei în Rusia prin comu-
nismul ateist.
Dar sâ ne întoarcem la anul 1912! Nicolai a raportat
în Finlanda: "în Moscova, lucrarea este grav ameninţată,
pentru că biserica ortodoxă are acolo cea mai mare pute-
re. Am vrut sâ împârţim printre studenţi 10.000 de invi-
taţii la adunări. Dar poliţia nu ne-a lăsat. Este atât de
obositor sâ pluteşti mereu într-o stare de nesiguranţă şi sâ
lupţi cu tot felul de instituţii." Dar apoi răzbate un ton
plin de credinţă şi speranţă: "Apoi îţi vine din nou gândul
că nu trebuie sâ te nelinişteşti; căci Domnul "nu-şi va
lăsa în mod sigur lucrarea, ci o va duce biruitoare prin
toate greutăţile, aşa cum a scos Israelul din Egipt cu
mâna tare şi braţ puternic, cu toate câ perspectivele au
fost disperate. Totuşi sunt foarte, foarte recunoscător
pentru rugăciunea prietenilor mei, care mă întăreşte."
Sâ prezentam un exemplu foarte concret, despre cât
de ostilă şi de mincinoasă a fost lupta dusă tocmai de cle-
ricii ortodocşi împotriva lui Nicolai şi a mişcării studen-
122

ţeşti creştin-misionare. Un cunoscut profesor din Kiev a
publicat într-o publicaţie bisericească un pamflet, care se
încheia cu cuvintele: "Dacă se doreşte distrugerea statu-
lui şi a bisericii, atunci mişcarea studenţească va fi de
cel mai mare ajutor."
în ciuda întregii opoziţii şi a tuturor greutăţilor pe ca-
re le-a avut de înfruntat lucrarea condusă de Nicolai, se
poate spune fără exagerare că deceniul dinaintea primu-
lui război mondial a fost deceniul trezirii în rândul stu-
denţilor ruşi. în Moscova s-a întâmplat ca sălile în care
s-au ţinut adunări ale studenţilor sâ fie atât de arhipline,
încât făcea deja parte din program ca patru sau cinci par-
ticipanţi sâ leşine în aerul consumat şi sâ fie necesar sâ
fie scoşi afară.
Pavel Nicolai a avut o corespondenţă bogată cu se-
cretarul general al Federaţiei Mondiale a Studenţilor
Creştini, americanul John Mott. Şi John Mott, care avea
pe inimă Rusia, i-a chemat tot mereu pe studenţii din
toată lumea sâ se roage pentru această ţară şi pentru lu-
crarea lui Dumnezeu din ea. Cât de mult a preţuit baro-
nul puterea acestor rugăciuni, se vede din următoarea re-
latare despre o adunare, la care au stat înghesuiţi 500 de
studenţi:
"Era ceva în aer care efectiv m-a înălţat spre cer şi
care i-a fâcut pe ascultători mai atenţi ca oricând, ceva,
care a determinat 60 de studenţi şi 75 de studente sâ-şi
lase adresa şi prin aceasta sâ-şi exprime dorinţa sâ mai
fie invitaţi şi cu alte ocazii. Pot să-mi explic totul numai
ca şi rezultat al zilei de rugăciune care s-a ţinut în întrea-
ga lume pentru Rusia, o ţară săracă şi care zace în întu-
neric. John Mott a avut dreptate când ne-a îndemnat sâ
organizam adunări în ziua de rugăciune şi în zilele ime-
diat următoare. Şi în Petersburg s-a adunat un mare
123

număr de studenţi în ziua de rugăciune şi rezultatul a fost
bun."
Suntem în posesia unei de mult epuizate biografii
despre viaţa baronului Pavel Nicolai, ieşită de sub con-
deiul cunoscutei poete de cântări şi scriitoare Hedwig
von Redem. Să o lăsăm pe ea să ne vorbească despre te-
ma tocmai abodatâ: "Da, mii de rugăciuni s-au înălţat
pentru 'Rusia, ţara săracă şi care zace în întuneric'. Tine-
retului din Rusia i s-au întins mâini de ajutor, pentru a-1
sprijini în lupta fierbinte pentru trezire religioasă şi mo-
rală şi, deşi guvernul i-a refuzat recunoaşterea oficială,
mişcarea studenţilor creştini ruşi a început să se facă ob-
servată ca un factor care a jucat un rol în conştiinţa gene-
rală a lumii studenţeşti. Aceasta a fost situaţia la izbucni-
rea primului război mondial. Ce s-a întâmplat până la
acea dată trebuie considerat rodul lucrării pe care a
început-o Pavel Nicolai cu frică şi cutremur."
Această stare de "frică şi cutremur" nu 1-a părăsit pe
baronul nostru niciodată. Nu a făcut niciodată lucrarea
împărăţiei lui Dumnezeu din rutină. A rămas un om care
şi-a subliniat întotdeauna nevrednicia şi slăbiciunea, ba
chiar susţinea adesea că mai degrabă stă în calea lucrării
lui Dumnezeu, decât să o facă. însă tocmai pentru că a
fost un om atât de smerit, a avut parte de atât de multe
roade şi de un seceriş atât de bogat Despre aceasta a fost
vorba şi în necrologul citit la mormântul lui de o colabo-
ratoare apropiată:
"Prin prietenul nostru, multe sute de suflete disperate,
pierdute au găsit calea spre o credinţă vie în Dumnezeu.
S-au transformat în oameni fericiţi, care au găsit în aso-
ciaţia studenţilor creştini împlinirea idealului şi puterea
de a trăi o viaţă mai bună. Baronul Nicolai este urzitorul
unei noi epoci în viaţa religioasă a Rusiei. Mişcarea
124

studenţească a dăruit Rusiei profesori creştini, capabili
să dea răspuns la cele mai grele întrebări; medici care nu
stau neajutoraţi în faţa bolilor sufletului; muncitori califi-
caţi care au învăţat să-şi facă munca cu credincioşie şi
corectitudine spre slava lui Dumnezeu şi spre binele
oamenilor."
Hedwig von Redem îl descrie pe baron
Pentru ca să avem o imagine cât mai plastică a acti-
vităţii şi influenţei lui Pavel Nicolai, să facem loc unei
descrieri vii a scriitoarei Hedwig von Redern:
"Pavel Nicolaievici este numele la a cărui rostire
încep să strălucească nenumăraţi ochi, amintindu-şi de
el. La câţi oameni nu numai că le-a întins o mână de aju-
tor ca să-i salveze din genune, ci i-a şi ajutat să por-
nească pe un drum şi, având pământ tare sub picioare, să
înceapă o viaţă nouă!
Mulţi studenţi îşi amintesc cum obişnuia el să în-
ceapă adunările, salutându-i pe fiecare în parte în modul
lui liniştit şi prietenos, întrebându-i de sănătatea şi de
munca lor, încurajându-i pe cei descurajaţi printr-o vor-
bă bună sau chiar făcând câteodată o glumă. O adunare
fără el părea goală şi seacă, chiar şi atunci când nu tre-
buia să fie el vorbitorul.
Dar dacă se ridica să vorbească, cuvintele lui pătrun-
deau mai adânc decât cuvintele oricărui vorbitor versat,
cu toate că nu avea un plan sistematic. Nu se adresa ni-
ciodată sentimentelor ascultătorilor, dar ştia întotdeauna
cum să vorbească voinţei şi conştiinţei lor.
Şi apoi la conferinţe! Cine poate să uite acea seară de
toamnă, când 90 de studenţi au coborât din tren în
125

Wiborg, staţia de tren a moşiei Monrepos şi au vâzut
imediat faţa strălucitoare şi prietenoasa a lui Pavel Nico-
laievici, care le ura bun venit agitându-şi pâlâria deasup-
ra capului? A avut grija sâ se poatâ ajunge bine la Mon-
repos. Se gândise la lanterne şi fiecare a primit câte una
ca sa-şi găsească locul de cazare. Dragostea şi grija lui se
puteau simţi până în cele mai mici detalii. Şi, pentru toţi
cei care veneau din locuinţele strâmte şi aerul poluat al
oraşelor, cât de frumoase au fost nu numai orele de con-
ferinţă şi partea spirituală, ci şi plimbările prin pădure!
Au primit flori, lapte, tot felul de plăceri necunoscute,
pentru ei aproape paradisiace.
Baronul Nicolai se înarma apoi cu conuri de brad, îi
bombarda pe cei care mergeau înaintea lui şi curând
începea o adevărată bătălie: râsete nevinovate şi bucurie
sănătoasă!
Când se afla în Petersburg, toţi aveau voie sâ-1 vizite-
ze sau îi vizita el pe ei şi le împărtăşea grijile şi lipsurile.
Niciodată nu s-a gândit sâ se odihnească, nici când s-a
simţit epuizat. El singur povesteşte cum s-a simţit odată
mânat sâ se ocupe de un student, pe care 1-a găsit apoi
într-o stare jalnică şi pe care a reuşit sâ-1 convingă sâ se
predea în întregime lui Dumnezeu. A încercat sâ-i vacci-
neze pe studenţii nedisciplinaţi şi sfâşiaţi de sentimente
cu stăpânire de sine şi sâ le explice valoarea muncii sta-
bile şi liniştite.
Şi în alte probleme i s-a cerut sfatul şi părerea. Când
şi-a amenajat 'cartierul general' - care a fost foarte mo-
dest -, şi-a făcut singur rost de toată mobila şi s-a îngrijit
de o canapea suficient de mare ca, în anumite situaţii
(care au fost destul de frecvente), sâ poatâ dormi pe ea
doi studenţi fără locuinţă. Odată, i s-a adus un student
bolnav, pe care colegul lui nu a vrut sâ-1 lase singur în
126

mica locuinţă rece şi sărăcăcioasă. Nicolai 1-a trimis la
medic, 1-a dus la hotel şi i-a purtat de grijă ca un tată. Pe
un alt student, un tânăr din Caucaz, 1-a vizitat zilnic până
când a decedat la spital. A mers apoi după sicriul lui
până la un cimitir îndepărtat, sincer trist de plecarea lui
dintre cei vii.
Şi apoi, Pavel Nicolai a mai avut o modalitate prin
care îi ajuta mai ales pe aceia pe care nu putea sâ-i ajute
altfel: se ruga pentru ei. Rugăciunea a fost o mare parte a
lucrării lui cu studenţii şi adesea le-a cerut prietenilor lui
să-1 asiste în această luptă în rugăciune. Aproape toate
scrisorile lui în care aminteşte numele diferiţilor stu-
denţi, se încheie cu cererea pentru rugăciune. Un stu-
dent, de care s-a îngrijit mult timp şi care a întors spatele
şi mişcării, a început în cele din urmă să caute din nou
părtăşia creştină. Nicolai a scris: 'Slavă Domnului! A-
ceastâ experienţă trebuie să ne încurajeze să ne rugăm în
continuare cu credincioşie pentru el'.
Mulţi i-au admirat răbdarea cu care îi căuta tot mereu
pe studenţi. Prin aceasta a devenit pentru studenţii ruşi
un exemplu de loialitate şi statornicie. Nimic nu a putut
sâ-1 rănească sau sâ-1 doboare; pentru că a lucrat pentru
Dumnezeu şi nu pentru oameni." Acestea au fost cuvin-
tele scriitoarei Hedwig von Redern.
Marţinkovschi - unul din copiii spirituali
în necrologul citat a fost şi propoziţia: "Mişcarea stu-
denţească a dăruit Rusiei profesori creştini, capabili să
dea răspuns la cele mai grele întrebări." Unul din aceşti
profesori pe care i-a câştigat Nicolai pentru Domnul, a
fost Vladimir Filimonovici Marţinkovschi, care ulterior
127

a devenit urmaşul lui spiritual. în anul 1903, fusese intro-
dus în cercul lui Nicolai din Petersburg de un coleg. Sâ-1
lăsăm să ne povestească ce a trăit atunci:
"Adunarea nu începuse încă. Studenţii beau ceai. Unii
stau, alţi câţiva au o discuţie aprinsă. Printre ei sunt stu-
denţi la universitate, la politehnică, la comunicaţii. Cine-
va bate din palme: suntem rugaţi sâ ne terminam de băut
ceaiul. Intrăm în camera de alături. Studenţii - aproxima-
tiv 30 la număr - se aşează în cerc. în mijloc, conducăto-
rul, Pavel Nicolaievici, un bărbat în jur de 40 de ani, cu o
statură potrivită, slab, cu favoriţi. Are o faţă sinceră şi ca-
re inspiră multă încredere. 'Sâ începem printr-o scurtă
rugăciune, prieteni!' Toţi se ridică.
Pentru prima dată aud o rugăciune atât de simplă şi li-
beră către Dumnezeu: sâ ne binecuvinteze pe toţi şi sâ ne
lumineze prin Cuvântul Lui! Simt că nu este o rugăciune
formală, ci ceva natural, ca o respiraţie şi în acest timp
simt prezenţa nevăzută a cuiva. - Ne aşezăm. După o
scurta introducere, conducătorul citeşte pilda fiului risipi-
tor. Citeşte cu atâta pasiune, explica atât de clar, atât de
nou - şi eu simt că despre mine este vorba, despre fiecare
din noi. Acesta sunt eu, cel care rătăcesc departe de
Tatâl, care mâ hrănesc cu roşcove şi sunt aproape sâ mor
de foame. Şi lucrul principal: descopăr un aspect nou al
Evangheliei. Până acum am înţeles-o ca pe o învăţătura
nemiloasă despre o obligaţie pe care nu puteam sâ o
împlinesc: Trebuie! Trebuie! Acum, din adâncuri a răsu-
nat o voce prietenoasă şi încurajatoare a Tatălui: Toţi!
Vino, aşa cum eşti! îţi dau o haină albă şi un inel care
străluceşte. Te iubesc, pentru tine am venit'.
De parcă s-ar fi deschis o uşă din întuneric şi frig spre
o sala mare plină de bucurie şi lumină... am plecat acasă,
plin de noi gânduri şi speranţe."
128

Aşa descrie Marţinkovschi, profesorul de mai târziu,
prima lui întâlnire cu Nicolai. El scrie mai departe: "Sunt
fericit că l-am întâlnit. De personalitatea lui este legată
cea mai frumoasă perioadă a vieţii mele de student, cea
mai importantă influenţă asupra vieţii mele, cea mai ma-
re bucurie din care mai trăiesc şi azi."
După acea primă întâlnire a celor doi bărbaţi, pentru
tânărul student Marţinkovschi nu a urmat imediat un
drum vesel al credinţei. Au mai intervenit la el unele în-
doieli. Apoi a participat împreună cu Nicolai la o mică
conferinţă studenţească, în Kiev. Au fost prezenţi apro-
ximativ 25 de participanţi. Acolo s-a ajuns la o discuţie
duhovnicească foarte folositoare, despre care Marţinkov-
schi relatează următoarele:
"Pe o potecă liniştită din parc, Nicolai mi-a spus:
'Spuneţi-mi acum, prietene, la ce rezultat aţi ajuns la
sfârşitul anului?' - 'Ah, nu am ajuns prea departe... Une-
ori mi se pare că nu cred în nimic.' - 'Spuneţi-mi, sunteţi
gata să vă adresaţi lui Dumnezeu? Cristos a spus doan
Pe cine vine la Mine nu-1 voi izgoni afară.' - T)a, dar
cum pot să mă adresez Lui, cu toate îndoielile mele? Ni-
ci măcar nu sunt convins dacă Cristos este o personalita-
te istorică.' - îndoiala nu vă împiedică. Dacă El este aici
şi vă cheamă, sunteţi gata să-L urmaţi? Mai bine să ne
ducem direct la El, în loc să ne lăsăm pradă îndoielii şi
să ne analizăm singuri!'
Şi apoi ne-am rugat împreună. Am simţit că trăiesc
un moment unic, care nu se va repeta niciodată: acum
sau niciodată! Cu voce tare m-am adresat Tatălui în Nu-
mele Fiului, mărturisindu-mi nevoia după un Mântuitor
şi exprimându-mi dorinţa de a-L urma cu ajutorul puterii
Lui. Sufletul mi s-a umplut de o linişte adâncă, inexpli-
cabilă a veşniciei şi o bucurie de nedescris mi-a umplut
129

sufletul. Pavel Nicolaievici m-a trecut peste pragul cre-
dinţei."
După absolvirea studiilor, Marţinkovschi a fost profe-
sor şase ani într-o şcoală, în provincie. El a încercat să le
mărturisească elevilor lui despre Domnul. Apoi a ascultat
chemarea prietenului şi duhovnicului lui, să slujească
mişcarea studenţească. A renunţat deci la serviciul lui
foarte bun pe vreme aceea Aceasta s-a întâmplat în anul
1913, un an înainte de izbucnirea primului război mon-
dial. Marţinkovschi nu a putut deci sâ-şi desfăşoare mult
timp în pace lucrarea printre studenţii cărora şi-a dăruit
inima la fel ca tatăl lui spiritual. în acea perioadă zbuciu-
mată, a rămas timp de un deceniu secretarul general al
Asociaţiei Studenţilor Creştini Ruşi, moştenitorul şi ur-
maşul spiritual al lui Nicolai.
în acelaşi timp, a fost profesor de etică la Universita-
tea Samara pe Volga (Cuibicev) şi în tumultul revoluţiei
de după război a fost un adevărat martor al lui Isus Cris-
tos. Acest post de profesor de etică 1-a ocupat numai la
doi ani după revoluţia din 1917, în anul morţii lui Nico-
lai. Comuniştii atei ruşi ajunşi la putere nu au tolerat
mult timp mărturia lui curajoasă şi clară despre Cristos.
în anul 1923 a fost arestat şi apoi expulzat din ţara.
Cu talent pentru retorică asemenea lui Nicolai,
Marţinkovschi a mai trăit mulţi ani şi a plecat în patria
cerească abia în 1971. A emigrat în Palestina şi a organi-
zat acolo, atât înainte, cât şi după formarea statului Isra-
el, multe expuneri şi studii biblice în arabă şi ivrit, ebrai-
ca modernă. A stăpânit perfect ambele limbi. Atunci
când vârsta înaintată nu i-a mai permis să vorbească în
cadrul unor adunări mari, a luat o cutie cu broşuri, s-a
postat la un colţ de stradă şi a împărţit literatura tipărită
în diferite limbi. Au fost şi broşuri în limba germană. A
130

avut un dar şi o siguranţa deosebita să recunoască din ce
cultură fac parte trecătorii.
Marţinkovschi a fost unul din nenumăraţii intelectuali
ruşi pe care Nicolai i-a chemat şi i-a condus din îndoieli-
le lor sincere, adesea însă doar amăgitoare, la dedicarea
întregii lor vieţi pentru Cristos. Pentru cine a fost gata
sâ-şi plece voinţa şi mintea în ascultare faţă de Cristos,
îndoielile au dispărut ciudat de repede. Pe cel venit la
credinţă, baronul îl sfătuia cu insistenţă: "Fiecare creştin,
un misionar!" Şi această chemare au ascultat-o mulţi - şi
Marţinkovschi - şi au pus-o în practică - adesea chiar
urmăriţi şi trebuind să sufere.
Mai trebuie să amintim încă un copil spiritual al lui
Nicolai, pe care mulţi l-au mai cunoscut încă în vremea
noastră. A fost profesorul de matematică Theophil
Schlarb, un etnic german din Rusia, al cărui drum a dus
în cele din urmă la Marburg, pe Lahn. Acolo, în locuinţa
lui, a adunat săptămână de săptămână studenţii şi chiar
profesori mai în vârstă în jurul Bibliei, al cărei mesaj
complet 1-a auzit şi 1-a primit cândva din gura lui Nico-
lai. Da, în urma activităţii aristocratului fino-rus Pavel
Nicolai nu a rămas un seceriş sărac. Prin slujirea lui, în
est a apărut multă lumină.
Şi peste graniţei e Rusiei
Expunerea noastră a arătat că cea mai mare parte a
vieţii şi puterii lui Pavel Nicolai au fost închinate Rusiei.
Studenţii ruşi vorbesc plini de dragoste şi de respect de-
spre Pavel Nicolaievici. Dar cât de des a călătorit şi în
Finlanda, adevărata lui patrie! în vremea aceea, Finlanda
a făcut, ce-i drept, parte din Imperiul ţarist, dar a rămas
131

tot timpul conştientă şi a luptat pentru caracteristicile ei
naţionale, lingvistice şi culturale, până când s-a declarat
independentă la sfârşitul anului 1917 şi a primit o consti-
tuţie republicană în 1919.
Nicolai a fost un baron finlandez şi a stăpânit o moşie
imensă în patria sa - domeniul familial Monrepos. A fost
membru în parlamentul finlandez şi a întreţinut relaţii
strânse şi sincere cu tot mai multe familii de credincioşi
finlandezi. Studenţii creştini finlandezi l-au iubit şi au
avut mare încredere în el. A participat adesea şi cu plăce-
re la conferinţele lor. Să o lăsăm din nou pe Hedwig von
Redern să ne relateze: "De obicei i se acorda primul şi
ultimul cuvânt, dar, pe lângă aceasta, era puterea dina-
mică şi înviorătoare a întregii adunări, pentru că pregătea
aceste întâlniri cu multă rugăciune şi pentru că le amin-
tea tot mereu studenţilor convertiţi de responsabilitatea
lor pentru colegii lor care încă mai caută. Adesea făcea o
comparaţie, anume, că Dumnezeu nu vrea ca creştinii să
fie ca buretele, care suge întotdeauna apa vieţii, care do-
reşte numai pentru sine sfinţirea şi profunzimea spiri-
tuală, dar care nu se gândeşte niciodată să dea mai depar-
te ceea ce a primit de la Dumnezeu."
Pentru Nicolai, conferinţele organizate în localităţile
finlandeze cu peisagistică frumoasă au fost întotdeauna o
înviorare. Faţa lui se lumina de bucurie atunci când tre-
nul, apropiindu-se tot mai mult de staţia localităţii în care
avea loc conferinţa, se umplea tot mai mult de căciulile
albe ale studenţilor. în astfel de zile, nimic nu părea să
meargă bine, până când nu era el prezent şi-şi spunea
părerea. Era suficient sâ-i vadă căciula gri în mulţime şi
studenţii aveau sentimentul că sunt acasă. Căci era acolo,
el, cel care se îngrijea de toate, atât de cele materiale, cât
şi de cele spirituale. în ciuda firii lui modeste, aproape
132

timide, era sufletul conferinţei. Când lua cuvântul, atin-
gea adesea conştiinţele tuturor, fără sâ-şi asume o poziţie
de-asupra celorlalţi: "Relaţia voastră şi relaţia mea cu
Isus trebuie să fie absolut sinceră!"
La ultima conferinţă la care a participat Pavel Nicolai
în Finlanda, unul din participanţi a fost întrebat care vor-
bitor i-a plăcut cel mai mult. Răspunsul a fost: "Pavel
Nicolai. Nu poţi decât sâ crezi ceea ce-ţi spune."
La fel ca în Rusia, dintre studenţii care au frecventat
studiile biblice şi conferinţele, baronul şi-a dat silinţa să
formeze şi în Finlanda un nucleu stabil din acei studenţi
care ştiau că sunt obligaţi sâ fie răspunzători de lucrarea
printre studenţi. Pentru el a fost deosebit de important sâ
le amintească acestor colaboratori tot mereu de "timpul
de părtăşie", în care - cel mai bine în orele dimineţii -
puteau să fie singuri cu Domnul lor în rugăciune şi citi-
rea Bibliei.
Nicolai a fost orice altceva, dar nu un teolog erudit.
Nici nu a fost omul care sâ fie interesat de forma, orga-
nizarea sau liturghia bisericeasca. Şi totuşi, a lucrat pu-
ternic în biserica luterană finlandeză şi a putut să ajute la
transformarea şi influenţarea spirituală a pastorilor aces-
tei biserici. A fost invitat de câteva ori la conferinţele pa-
storilor, la care cunoştinţele lui temeinice de Biblie, ex-
perienţa lui bogată şi apariţia lui modestă au trezit re-
spect şi admiraţie.
Nicolai, pionierul lucrării studenţeşti creştine în Ru-
sia şi Finlanda, a fost unul din principalii colaboratori
apreciaţi de toţi şi în cadrul Federaţiei Mondiale a Stu-
denţilor Creştini. A avut relaţii strânse cu fondatorul fe-
deraţiei Mondiale, John Mott. I-a scris multe scrisori şi
i-a adus la cunoştinţă problemele şi binecuvântările
lucrării lui. Ultimele rânduri ale acestei îndelungate co-
133

respondenţe au fost scrise la 29 septembrie 1919 şi anu-
me la Monrepos. O săptămâna mai târziu, cel care le-a
scris a plecat în patria cerească.
Rusia tocmai avusese atunci primele experienţe cu
conducerea bolşevică. Omeneşte vorbind, pentru întreaga
viaţă creştină, cât şi pentru lucrarea studenţească creş-
tină, viitorul părea întunecat. Nicolai scrie: "Starea ac-
tuală de anarhie absolută face ca toate adresele noastre sâ
fie nesigure. Nu ştiu dacă bolşevicii nu ne-au desfiinţat
birourile. în Kiev au avut loc atâtea măceluri, încât nu
mai ştiu care din prietenii noştri mai este încă în viaţa. în
ceea ce priveşte activitatea diferitelor cercuri, nu pot sâ
dau nici un răspuns la această întrebare. De conferinţe,
noi materiale tipărite etc. nu poate sâ fie vorba acum. Dar
ştim un lucru, că în diferite părţi ale Rusiei se produce o
trezire religioasă şi că membrii împrăştiaţi ai asociaţiei
noastre organizează în diferite oraşe adunări supraaglo-
merate.
Vedeţi, dragă domnule Mott, că anul acesta nu pot sâ
vă trimit decât un raport foarte sărac. însă împărăţia lui
Cristos este o împărăţie care nu poate fi distrusă."
în scrisorile lui ample către John Mott, Nicolai a putut
sâ raporteze de-a lungul anilor despre multe biruinţe şi
progrese ale lucrării studenţeşti. Făcea aceasta întotdeau-
na într-un mod, încât slava sâ nu revină celui care scrie,
ci sâ-i revină Domnului, care "şi clădeşte împărăţia cu
unelte slabe şi adesea nevrednice, în rândul cărora se inc-
ludea Nicolai.
Pavel Nicolaievici nu numai că i-a scris lui John Mott
şi altor conducători din mişcarea studenţească din întrea-
ga lume, ci i-a văzut adesea personal la şedinţe şi confe-
rinţe. La multe întâlniri internaţionale şi-a reprezentat
ambele patrii, Finlanda şi Rusia. Numele lui apare tot
134

mereu pe listele vorbitorilor şi, în ciuda firii lui liniştite
şi rezervate, a fost unul din oamenii cei mai influenţi pe
târâm spiritual. Talentul lui pentru limbi, care i-a permis
să vorbească fără efort germana, franceza, engleza, rusa
şi suedeza, i-a deschis multe uşi pentru traducere şi pen-
tru contacte personale. Unele din discursurile lui care au
fost deosebit de pătrunzătoare au fost tipărite ulterior în
diferite limbi. O răspândire deosebit de largă a avut bro-
şura: "Poate să creadă un om educat, care gândeşte, în
dumnezeirea lui Cristos?"
Călătoriile, pe care le-a adus cu sine participarea lui
Nicolai la lucrarea internaţională cu studenţii, au fost
pentru el o parte a jertfei pe care a trebuit să o aducă Re-
gelui lui ceresc. Sănătatea lui fizică precară a făcut ca
multele călătorii să fie adesea foarte grele. Dar, în ace-
laşi timp, pentru Nicolai, călătoriile au fost tot mereu o
bucurie şi un beneficiu. A fost întru totul de acord cu
versurile poetului Joseph von Eichendorff: "Cel căruia
Dumnezeu îi dă multe favoruri, pe acela îl trimite în lu-
mea largă." Dar când trecea din nou printr-o stare apă-
sătoare şi prin greutăţi, atunci cita zicala englezească:
"One must bleed to bless" (Trebuie să sângerezi, ca să
aduci binecuvântare).
Să mai amintim câteva oraşe şi ţâri pe care le-a vizi-
tat şi în care a slujit baronul: Paris, Oxford, Danemarca,
Olanda, Constantinopol, Scandinavia, Japonia, Statele
Unite ale Americii, Elveţia, Germania, ţările balcanice.
O colaboratoare din Canada, pe care Nicolai a întâlnit-o
la o conferinţă pentru studenţii slavi cu puţin înainte de
izbucnirea primului război mondial, relatează impresia ei
despre personalitatea baronului: "Atitudinea lui priete-
nească a produs un efect profund asupra studenţilor sla-
vi. Pacea care şi-a pus amprenta pe acest slujitor al lui
135

Cristos, cât şi încrederea lui tăcută în Dumnezeu au fost
ceea ce a făcut să fie îndrăgit de toţi."
"Monrepos" - odihna mea
Monrepos, numele imensei moşii şi al domeniului fa-
miliei Nicolai, din apropierea oraşului finlandez Wiborg,
provine din franceză şi înseamnă: "odihna mea." Cuprin-
dea mulţi muncitori, arendaşi, servitori, ogoare, câmpii şi
animale. Proprietarii unei bucăţi atât de mari de pământ
erau foarte bogaţi. în mijlocul moşiei se afla minunatul
castel cu un parc remarcabil. însă camera în care locuia
Nicolai atunci când se afla la moşie era deosebit de sim-
plă şi nepretenţioasă. Baronul Nicolai, ultimul descen-
dent de parte bărbătească al familiei, punea la dispoziţia
lucrării în împărăţia lui Dumnezeu mult mai mult decât
zeciuiala biblică din averea şi din venitul lui.
în acel loc, al cărui nume era "odihna mea", Pavel Ni-
colai s-a odihnit adesea după multele lui călătorii şi sarci-
ni. Aceste pauze de odihnă constau uneori şi din perioa-
de mai lungi sau mai scurte de boală. în anul 1907, s-a
crezut deja foarte serios că va pleca în patria cerească.
Trupul lui a găsit ultima odihnă pământească într-adevăr
la Monrepos, însă abia 12 ani mai târziu.
Anul 1917 a însemnat şi sfârşitul aproape complet al
activităţii lui prin călătorii. în acest penultim an al primu-
lui război mondial, situaţia din Europa de est a devenit
tot mai periculoasă şi mai nesigură. Finlandezii s-au des-
prins de statul ţarist. Acesta s-a cufundat în vârtejul sân-
geros al revoluţiei bolşevice din octombrie. Tot anul
1917 a fost - atât în Finlanda, cât şi în Rusia - plin de
luptele dintre armatele bolşevice şi antibolşevice, dintre
136

"albi" şi "roşii." într-o astfel de vreme nu te puteai gândi
la călătorii.
Finlandezii dornici de libertate au dărâmat sau au
îndepărtat în vara anului 1917 toate busturile şi statuile
din parcul de la Monrepos care aminteau de vremurile
ţariste ruse. Dar s-a întâmplat un lucru şi mai groaznic:
aproximativ 30 de ofiţeri ţarişti au fost ucişi de soldaţi
ruşi răzvrătiţi. Atunci când aceştia au căutat alte victime
în castelul Monrepos, a fost cât pe ce ca, în furia lor fa-
natică, să pună mâna şi sâ-1 spânzure pe baronul Nicolai.
Un muncitor rus simplu de pe moşie le-a ieşit înainte şi
le-a spus clar şi cu cuvinte corespunzătoare despre bună-
tatea stăpânului său, astfel încât i-au dat drumul baronu-
lui. Căci tocmai bogaţii şi nobilii au avut parte de un tra-
tament groaznic.
Oricât de tulburi au fost vremurile - Pavel Nicolai nu
s-a lăsat oprit de la slujirea pe care o mai putea face, de a
vesti Evanghelia şi de a aduna şi a întări credincioşii. în
bisericile din şi din jurul Wiborgului luaseră fiinţă mici
cercuri de studiu biblic, care pot fi comparate cu adună-
rile din Germania. Nicolai a vizitat aceste cercuri cu ma-
re credincioşie. Adesea a trebuit să străbată cărări întu-
necoase şi nesigure prin pădure.
La 24 ianuarie 1918 îl întâlnim încă o dată în Peters-
burg, peste a cărui populaţie au trecut suferinţe groazni-
ce în timpul lunilor de revoluţie. A predicat mesajul din
Apocalipsa 21:5: "Iată, Eu fac toate lucrurile noi." A fost
ultimul lui mesaj adresat poporului rus, pe care 1-a iubit
atât de mult şi în mijlocul căruia a lucrat atât de mult
timp.
Nu putem şi nu dorim să descriem în detaliu eveni-
mentele groaznice ale anului 1918. Situaţia a fost deose-
bit de tulbure şi de imprevizibilă: ruşii împotriva finlan-
137

dezilor, finlandezii împotriva ruşilor, roşii împotriva albi-
lor, albii împotriva roşilor. în jurnalul lui Nicolai găsim
afirmaţiile: "Un an înfiorător! Revoluţie, război civil,
foamete şi totuşi Dumnezeu ne-a purtat de grijă în tot fe-
lul şi nu am dus lipsă de nimic. Mă rog lui Dumnezeu să
fie şi la anul cu mine şi să facă din mine un creştin mai
bun." Aceasta a fost şi a rămas dorinţa cea mai fierbinte
a fratelui nostru: să devină un creştin mai bun, să fie şi
mai mult la dispoziţia Domnului. El scrie: "Orice ar veni,
consider că datoria mea principală este să mă încred în
continuare liniştit în Dumnezeu. Atunci, totul va fi în or-
dine şi chiar o moarte violentă nu ar putea să-mi alunge
pacea."
în primăvara anului 1919, medicul a constatat că ini-
ma lui Pavel Nicolai este atât de slăbită, încât i-a interzis
să mai ţină discursuri în public. Neobositul baron nu a
respectat în întregime această recomandare. O altă boală
diagnosticată de medic a fost paratifos, dar bolnavul s-a
vindecat după câteva săptămâni. însă crizele puternice de
asm i-au slăbit şi mai mult corpul. Cea de-a treia şi ulti-
ma criză din noaptea din 5 spre 6 octombrie 1919 a adus
şi sfârşitul pământesc.
Acest sfârşit a fost descris prin cuvintele de mângâie-
re ale unui prieten apropiat al lui Pavel Nicolaievici
dintr-o scrisoare de condoleanţe adresată sorei lui, ca o
"chemare la o slujire mai înaltă." De moşia Monrepos a
aparţinut o mică insulă, Ludwigstein. Acolo au fost în-
mormântaţi mulţi din strămoşii lui Nicolai. Acolo şi-a
gâsit şi trupul lui ultima odihnă pământească. Pe piatra
funerară au fost înscrise cuvintele: "Pentru mine a trăi
este Cristos şi a muri este un câştig." Hedwig von Re-
dern, biografa baronului, a vizitat mormântul în august
1924. Relatând despre această vizită, ea citează cuvintele
138

din jurnalul lui Nicolai, prin care acesta a încercat sâ-i
mângâie pe ai săi pentru ceasul despărţirii: "Să vă gân-
diţi că mi-am aruncat cortul pământesc şi că sufletul
meu eliberat a trecut în prezenţa lui Isus Cristos."
139

Mathilda Wrede
1864-1928
Umbre într-o lume cu soare
"îngerul deţinuţilor" - aşa a fost numita Mathilda
Wrede, fiica baronului finlandez Karl Gustav von Wre-
de. La 14 martie 1864, când s-a născut pe moşia familiei
la Rabbelugn, Mathilda, care toata viaţa ei a iubit cu pa-
tima Finlanda şi poporul finlandez, a fost un supus al Im-
periului rus; câci pânâ la sfârşitul Imperiului ţarist din
1917, patria ei s-a aflat sub dominaţia rusă.
Mama Mathildei a murit când Mathilda a fost încă la
o vârsta foarte frageda în leagăn. Sora ei cea mai mare,
de 17 ani, s-a ocupat de ea cu multa dragoste, câci a fost
cea mai mica din 9 copii. Viaţa la ţara a constituit o mare
bucurie pentru Mathilda. Pentru câ tatăl a fost guvernato-
rul districtului finlandez Wasa şi pentru câ palatul guver-
natorului s-a aflat în capitala cu acelaşi nume (la Golful
Botnic), perioadele petrecute la ţară au fost scurte. A-
tunci când familia s-a aflat la Rabbelugn, a fost un lucru
normal ca Mathilda sâ meargă la şcoala din sat împreună
cu copiii de ţărani şi sâ primească acelaşi dejun modest
pe care-1 mâncau şi ceilalţi copii. Ea a participat cu multă
bucurie la jocurile copiilor din sat, pe care i-a întrecut
însă cu mult prin inteligenţa ei.
Animalele au fost de la o vârstă fragedă prietenii Ma-
thildei. Nu prea ştia ce sâ facă cu lucrurile neînsufleţite,
cum ar fi păpuşile. Câinii, pisicile şi mai ales caii - de
140

aceştia îi plăcea sâ se ocupe. Cu celelalte fete, cu care a
fost colegă la o şcoală privată cu pensiune, pe care a
frecventat-o câţiva ani, nu a avut o relaţie foarte strânsă.
Interesele lor nu se potriveau adesea cu interesele ei. în
camera ei, Mathilda şi-a amenajat o mică "grădină zoo-
logică", din care făceau parte o veveriţă, o pisică, câteva
şopârle şi încă alte animale. Inima şi timpul ei liber
aparţineau acestor prieteni. Celelalte fete aveau în cap
moda sau chiar deja tinerii bărbaţi, mai ales când purtau
uniforma frumoasă a militarilor din marină. Dar pe ea nu
au interesat-o toate aceste lucruri.
în general, anii copilăriei şi ai adolescenţei Mathildei
au fost ani fericiţi şi fără griji, atât la ţară, la Rabbelugn,
cât şi la oraş, în Wasa. De câteva ori, însă, în viaţa ei
însorită au năvălit umbre, care făceau sâ-i îngheţe inima.
Atât în Rabbelugn, cât şi în Wasa, anumite munci - cum
ar fi spartul lemnelor pentru iarnă sau săpatul pământu-
lui - erau făcute de deţinuţi. De obicei, aceştia erau nişte
arătări sinistre, cu priviri neprietenoase. Bărbaţii veneau
dimineaţa şi plecau seara sub pază strictă. Ei nu îşi ale-
geau munca şi nu o făceau benevol sau pe bani, ci era
muncă silnică. La vederea lor, fiica guvernatorului sim-
ţea o durere în inimă.
Mathilda a îngheţat de spaimă într-o zi, când a văzut
pe stradă, în Wasa, cum un fierar îi punea unui om păzit
de doi paznici cătuşe de fier la mâini şi la picioare. Nu
s-a putut bucura deloc atunci când tatăl, care şi-a iubit
foarte mult ultimul copil, i-a făcut cadou la întoarcerea
de la pensiune o minunată cameră de adolescentă în pa-
latul guvernatorului. Mobilele fuseseră lucrate de deţi-
nuţi, din nou ca muncă silnică. Ce aveau în comun lu-
mea întunecată, în care trebuiau sâ trăiască aceşti bărbaţi
şi lumea răsfăţatei baroane? Prăpastia căscată între cele
141

două lumi o apăsa pe fată. în sufletul tinerei de 18 ani a
apărut o întrebare, nu ca o sarcină definitivă, ci ca o do-
rinţă nedefinită: se poate umple această prăpastie, se poa-
te construi un pod peste ea?
încă o dată loan 3:16!
Da, între timp Mathilda Wrede a împlinit 18 ani.
Viaţa ei s-a aflat atunci într-un moment hotărâtor. Dum-
nezeu a dăruit tot mereu Finlandei şi poporului finlandez
semne ale lucrării Sale pline de îndurare: treziri spirituale
produse de Duhul Sfânt. Uneltele acestor treziri au fost
adesea oameni fără studii, predicatori laici, a căror măr-
turie despre dragostea lui Dumnezeu în Isus Cristos a pă-
truns în inimi şi în minte. Un astfel de bărbat a venit şi la
Wasa. Adunările pe care le-a ţinut acolo s-au bucurat de
o largă audienţă şi au devenit principalul subiect de dis-
cuţie în oraş şi în împrejurimi. Şi Mathilda s-a simţit
atrasă de aceste întruniri, căci în mintea ei începuse să
simtă ceva despre prăpastia dintre Dumnezeul sfânt şi
oamenii păcătoşi.
într-o seară, înainte să participe împreună cu tatăl ei şi
cu una din surorile ei la o petrecere, a auzit un discurs al
predicatorului. Acesta a tratat un verset din Biblie, unul
din cele mai cunoscute versete: "Fiindcă atât de mult a
iubit Dumnezeu lumea, că a dat pe singurul Lui Fiu, ca
oricine crede în El, să nu moară, ci să aibă viaţa veşnică"
(loan 3:16). Dragostea divină mărturisită aici, care L-a
dat pe Fiul veşnic, pe Isus Cristos, ca jertfă pentru păca-
tele noastre, a câştigat în acel moment inima Mathildei
Wrede. A devenit conştientă: prin jertfirea lui Isus Cris-
tos, prăpastia pe care ea a simţit-o atât de copleşitoare
142

între Dumnezeu şi om a fost umplută chiar cu dragostea
lui Dumnezeu.
După aceasta, tânăra baroană s-a alăturat celorlalţi
participanţi la petrecerea la care fusese invitată şi ea.
Mai mult ironic, decât în serios, a fost întrebată ce le-a
spus predicatorul ascultătorilor lui. Nu s-a putut stăpâni
să nu le relateze, în cuvinte potrivite din prea plinul ini-
mii ei în timp ce lacrimile i se rostogoleau pe obraji, mo-
dul în care dragostea lui Dumnezeu în Isus i-a mişcat i-
nima. Dar când a observat că oaspeţii sunt surprinşi de
mărturisirea ei, s-a întrerupt şi s-a dus la tatăl ei, care se
afla într-o cameră alăturată şi bea ceai cu alţi domni.
Acesta a văzut faţa tulburată a fiicei lui şi a întrebat-o
neliniştit dacă nu este bolnavă.
Răspunsul neobişnuit a fost: "Nu. Am fost, ce-i drept,
bolnavă, dar cred că acum am să mă fac bine." Mathilda
1-a rugat apoi pe tatăl ei să o ducă acasă. în drum spre
casă, i-a spus că se află într-un moment crucial al vieţii
ei. Ajunsă în palatul guvernatorului, a urcat imediat în
camera ei, în timp ce tatăl s-a întors la petrecere. în acea
oră neagră de noapte, s-a întors în rugăciune la Dumne-
zeu, care îi vorbise atât de direct prin gura acelui predi-
cator laic. Lui i-a predat viaţa şi această dăruire avea să
rămână valabilă toată viaţa ei, fără condiţii sau rezerve.
Inima i-a fost cuprinsă de o siguranţă adâncă şi de pace
că a fost acceptată de Dumnezeu ca şi copilul lui.
Când s-a trezit dimineaţa următoare, ar fi fost gata să
îmbrăţişeze lumea întreagă de atâta fericire. S-a mulţu-
mit însă să-1 îmbrăţişeze numai pe tatăl ei. în cursul zilei
s-a petrecut apoi un incident care pentru Mathilda a avut
o însemnătate decisivă. Marele eveniment din seara pre-
cedentă şi din timpul nopţii a hotărât cui îi va aparţine de
acum înainte viaţa ei, cărui Domn îi va urma şi cărui
143

Domn îi va sluji. Ceea ce a urmat, a indicat spre locul pe
care 1-a ales Dumnezeu pentru ucenicul Sâu, Mathilda
Wrede. I s-a dat sarcina care avea sâ-i marcheze viaţa
începând din acea zi.
Zăvorul din camera Mathildei trebuia reparat. Nu se
mai putea nici închide, nici deschide. Pentru reparaţie,
tatăl Wrede a chemat un deţinut de meserie. Când fiica
lui 1-a văzut lucrând, s-a simţit îndemnată sâ-i spună câ-
teva cuvinte despre Dumnezeu şi despre experienţa ei
spirituala. Mărturia ei a căzut pe un pământ bun, căci
omul a spus: "Oh, coniţâ, ar trebui sâ veniţi la noi în
închisoare şi sâ ne vorbiţi aşa. Am avea nevoie de aşa
ceva."
O asemenea invitaţie a căzut la rândul ei pe un pă-
mânt bun la tânăra baroană. A promis o vizită duminica
următoare. Dar când i-a spus tatălui ei ce are de gând,
acesta s-a împotrivit energic: "Nu poate sâ fie vorba de
aşa ceva! Nu ai ce sâ cauţi în închisoare!" - "Dar trebuie
sâ-mi ţin promisiunea", a răspuns fiica. Tatăl a recunos-
cut acest lucru, dar a insistat sâ o însoţească un paznic şi
un supraveghetor. Duminică, închisoarea din Wasa a
avut astfel o vizitatoare foarte neobişnuită: fiica guverna-
torului, care nu împlinise nici 20 de ani!
Dupâ prima vizită, au urmat altele. Deţinuţii se bucu-
rau de aceste vizite. Şi Mathildei îi fâcea mare bucurie sâ
le spună şi altora despre pacea pe care a gâsit-o inima ei.
Dar nu i-a venit ideea că aici, la deţinuţi, s-ar putea sâ fie
adevărata chemare a vieţii ei. Acest lucru i-a devenit clar
foarte curând şi încâ într-un mod ciudat, care ne îngăduie
sâ vedem diferitele cai şi originalitatea călăuzirii lui
Dumnezeu.
O permisiune neobişnuită pentru o tânăra de 20 de
ani!
144

Mathilda i-a promis unui deţinut să revină într-o anu-
mită zi. Dar tocmai în ziua aceea i s-a oferit posibilitatea
unei vizite, la care nu a vrut să renunţe. Aşa că s-a
hotărât să amâne vizita la închisoare. Dar până la urmă a
trebuit să meargă la închisoare! în noaptea dinaintea ace-
lei zile a avut un vis ciudat. A văzut un deţinut intrând în
camera ei; la mâini şi la picioare îi zornâiau lanţuri grele.
S-a oprit în mijlocul camerei şi a privit-o pe baroană cu
ochi nespus de trişti. Cuvintele au venit de pe buzele lui
sau din altă parte? în orice caz, Mathilda le-a auzit foarte
clar: "Mii de biete suflete înrobite oftează după viaţă, li-
bertate şi pace. Spune-le un cuvânt despre Cel care poate
sâ-i elibereze, atât cât mai ai timp!"
Arătarea a dispărut. Mathilda a rămas trează şi tulbu-
rată în pat. A început să se gândească: "Ce înseamnă
arătarea? Trebuia oare sâ-i reamintească numai de vizita
pe care a vrut să o amâne? Sau este vorba de mai mult?
Oare i s-a dat sarcina să se dedice slujirii deţinuţilor?
Dar oare nu este prea tânără pentru o astfel de sarcină?
Şi oare nu este sănătatea ei precară încă un obstacol?" A
luat Biblia şi a început să o răsfoiască. Pe ce verset i-au
căzut ochii mai întâi?
"Ah, Doamne Dumnezeule, vezi că eu nu ştiu să vor-
besc, căci sunt un copil. Dar Domnul mi-a zis: Nu zice:
'Sunt un copil', căci te vei duce la toţi aceia la care te
voi trimite şi vei spune tot ce-ţi voi porunci" (Ier. 1:6,7).
Nu a fost acesta un răspuns clar la frământarea lăun-
trică a Mathildei? Dar ea i-a cerut lui Dumnezeu încă o
confirmare şi a deschis Biblia altundeva. Trebuie să no-
tăm aici că nu a fost obiceiul ei să întrebe Biblia în acest
fel atunci când căuta călăuzire într-o problemă. Şi depar-
te de ea gândul să recomande cuiva să facă acest lucru,
în acest caz special, însă, a avut siguranţa că are voie să
145

facâ aşa.
Pe care versete i-au căzut ochii? Au fost cuvintele
din Ezec. 3:9-11: "îţi voi face fruntea ca un diamant, mai
aspra decât stânca. Nu te teme şi nu te speria de ei, câci
sunt o casă de netrebnici! El mi-a zis: Ţiul omului, pri-
meşte în inima ta şi asculta cu urechile tale toate cuvinte-
le pe care ţi le spun! Du-te la prinşii de război, la copiii
poporului tău: vorbeşte-le şi, fie câ vor asculta, fie ca nu
vor asculta, sa le spui: Aşa vorbeşte Dumnezeu!"'
Prin aceasta, viitorul Mathildei a fost hotărât! Şi-a de-
dicat viaţa "prinşilor poporului ei." Ziua următoare a fă-
cut vizita la închisoare pe care avusese de gând să o amâ-
ne şi ea a devenit un moment crucial pentru cel pe care
1-a vizitat. Desigur, tânăra nu bănuia încă cât de departe
şi cât de sus sau de jos o va duce misiunea ei.
Un an mai târziu se părea câ sarcina nou preluată se
apropie deja de sfârşit. Tatăl Mathildei a renunţat la pos-
tul său de guvernator al districtului Wasa. Familia s-a
mutat din oraş la moşia Rabbelugn. Contactul cu "priete-
nii" Mathildei s-a putut continua numai prin scrisori. Dar
acest lucru nu a fost suficient. în acest context, baroana a
trebuit să plece la Helsingfors (astăzi: Helsinki) sâ-şi tra-
teze o durere de dinţi. Un grup de deţinuţi a mârşâluit pe
stradă. Mathilda i-a urmărit cu privirea. A trebuit să con-
state din nou: "Unor astfel de oameni trebuie sâ le duc
vestea despre dragostea lui Dumnezeu în Cristos şi de-
spre libertatea pe care o dă Fiul lui Dumnezeu celor care
cred în El!" Şi-a făcut un plan îndrăzneţ, pe care urma sâ-
1 ducă la îndeplinire Grotenfelt, procurorul general, omul
cu cea mai mare autoritate asupra tuturor închisorilor din
Finlanda.
Mathilda 1-a căutat pe acest om important, s-a prezen-
tat drept fiica fostului guvernator din Wasa şi a îndrâznit
146

sâ-i ceară urmâtârul lucru: "Daţi-mi permisiunea să pot
vizita mai multe închisori şi penitenciare din Finlanda!
Vreau sâ-i influenţez pe deţinuţi pe plan spiritual, ca un
prieten." Procurorul general a ascutat-o cu amabilitate şi
a vrut să ştie ce crede tatăl ei despre această cerere. Ma-
thilda a recunoscut câ tatăl ei nu ştie încă nimic despre
planul ei. Dar în mod sigur nu va avea nimic împotrivă,
pentru câ ea a putut să viziteze deja timp de un an închi-
soarea din Wasa cu permisiunea lui.
Apoi, Grotenfelt s-a interesat de vârsta Mathildei.
Când a aflat câ nu are mai mult de 20 de ani, s-a încrun-
tat şi a spus: "Nu e tocmai o vârstă înaintată!" La care
răspunsul a fost: "Desigur, dar această greşeală se corec-
tează în timp de la sine." Apoi Grotenfelt a spus: "Toc-
mai datorită tinereţii voastre sunt înclinat să vâ împli-
nesc dorinţa. Dacă aţi fi mai în vârstă, m-aş gândi mai
bine; pentru câ nu-mi cereţi un lucru mic. Dar consider
câ peste doua luni vâ veţi sătura de vizite în închisori şi
veţi merge mai degrabă acolo unde sunt atraşi cei de vâr-
sta dumneavoastră, la baluri şi la alte plăceri. Vâ dau
permisiunea ceruta, oricum nu o veţi folosi prea mult
timp."
Mathilda a ţinut cu mare bucurie în mână permisiu-
nea acordată în scris, prin care putea să viziteze închiso-
rile din Helsingfors, Abo, Tavastehus şi Villmannstrand,
închisorile Finlandei se aflau mai ales în aceste oraşe. I
s-au dat şi scrisori de recomandare către directorii închi-
sorilor, în întreaga lume nu a existat un document pe ca-
re tânăra baroană von Wrede sâ-1 considere mai impor-
tant sau de o mai mare însemnătate! Procurorul general
Grotefelt s-a înşelat: acele câteva luni pe care le-a prevă-
zut pentru ceea ce el a considerat câ este un capriciu al
tinereţii au devenit o viaţă de om, plină de o slujire
147

dedicată şi cu sacrificii a celor dezrădăcinaţi, închişi şi
exilaţi.
în Kakola, cea mai mare închisoare din Finlanda
Din activitatea neobosită şi binecuvântată a Mathildei
Wrede la care a împins-o dragostea lui Cristos, putem să
amintim numai câteva episoade. Să o însoţim pentru în-
ceput în cea mai mare închisoare a Finlandei: la Kakola
în Abo, al doilea oraş ca mărime din Finlanda. Abo este
numele suedez pentru oraşul finlandez Turku (la Golful
Botnic). Marea parte a populaţiei din Turku-Abo a fost şi
este suedeză.
în Vinerea Mare, statura înaltă şi zveltâ a tinerei de
20 de ani s-a oprit în faţa porţilor mari şi întunecate ale
închisorii, care arăta ca o cetate duşmănoasă, de necuce-
rit, în inima ei ardea dragostea Celui care a mântuit lu-
mea murind pe cruce şi care i-a împăcat pe oameni cu
Dumnezeu. Pentru Mathilda, nimic nu se compara cu
mărturisirea dragostei lui Cristos în acest loc celor care
trăiau în închisoare.
I s-a permis să le vorbească tuturor deţinuţilor în bise-
rica închisorii. Prin naştere şi convingeri ea a fost finlan-
deză, totuşi limba finlandeză nu a stăpânit-o perfect. Cei
care deţineau o poziţie socială şi erau educaţi, dintre care
făcea parte şi ea, vorbeau mai mult suedeza. Inima i-a
bătut aproape să se spargă, atunci când a început să vor-
bească în finlandeză. Dar s-a liniştit tot mai mult. Dintr-
odatâ nu i-a mai fost greu să se exprime într-o limbă pe
care abia o folosise până atunci. I se părea de parcă altci-
neva îi punea cuvintele în gură şi vorbea prin ea. Mesajul
ei a mişcat inimile celor închişi, dintre care mulţi pe
148

viaţa. Mulţi au plâns.
Dar tânăra nu a ţinut numai o predica pentru toţi. A
intrat şi în celule. I s-a pârut un adevărat dar din cer fap-
tul câ, deşi era prietenoasa din fire, a putut sâ stea acum
înaintea acestor bieţi oameni cu o adânca compătimire şi
o dragoste sincera. Aşa cum avea sâ facâ tot mereu, a
încercat sâ ajungă la acele zone ale inimilor acestor oa-
meni, cărora se părea câ le este străin orice lucru nobil,
spiritual şi intelectual, în speranţa câ va descoperi totuşi
un dor şi o sete după ceva mai înalt, după adevărata
viaţă, după Dumnezeu. Şi tot mereu a reuşit în aceste
căutări - a avut parte de roade dumnezeieşti.
Mathilda a refuzat sâ ia cu ea un paznic, chiar şi
atunci când a intrat în celula unor deţinuţi care au comis
fapte îngrozitoare. Directorii închisorilor i-au recoman-
dat tot mereu acest lucru. Dar ea s-a dus chiar şi la deţi-
nuţii sălbatici şi solizi, care ar fi putut aproape sâ o zdro-
bească cu pumnii lor şi nu i-a fost frică deoarece s-a
încrezut în Cel care a spus: "Eu sunt cu voi în orice zi."
Nu i s-a clinitit nici un fir de pâr de pe cap. în apropierea
acestei făpturi angelice, feciorelnice şi curate, mulţi deţi-
nuţi au simţit cu atât mai apăsătoare răutatea şi întuneri-
cul fiinţei şi ale faptelor lor. Unul din ei a spus cu mare
durere: "Dacă aş fi făcut măcar o dată în viaţă un lucru
bun, oricât de mic! Dar nu pot să-mi amintesc nimic de
acest gen."
Pe acest om, Mathilda 1-a ajutat într-un mod foarte
neobişnuit sâ facâ un lucru bun. Deţinuţii primeau în fie-
care dimineaţă o cană mică de bere slabă, de care se bu-
curau foarte mult. Sâ auzim ce a cerut Mathilda: "Mi s-a
uscat gâtul aici în închisoare. Daţi-mi o înghiţitură din
cana dumneavoastră!" Ce, fiica guvernatorului din Wasa
vrea sâ bea din cana unui deţinut? Imposibil! De aşa
149

ceva nu este capabila arătarea aceasta dintr-o lume nobila
şi răsfăţată!
Dar Mathilda a insistat. Atunci, deţinutul i-a întins ca-
na neapetizantâ şi ea a dus-o la buze. Omul se lumi-
nează. O scurta strălucire i-a înseninat faţa. A găsit calea
spre inima unui om complet amărât. Acum, Mathilda
poate sâ-L mărturisească pe Isus Cristos, care îi invită pe
oameni să bea de la El apa vieţii veşnice, ca sâ-şi poto-
lească pentru totdeauna setea şi dorul după libertate şi
bucurie.
în Kakola, Mathildei i s-a rezervat o cameră pentru
vizite şi discuţii. La anumite ore stabilite, deţinuţii puteau
să vină în această cameră ca să stea de vorbă cu ea. Ce
multe mărturisiri s-au făcut acolo, câte poveri au fost
aruncate! După ce a intrat, unul din deţinuţi a închis cu
mare grijă uşa în urma lui. S-a asigurat că nu se uită ni-
meni prin gaura cheiii. Apoi, s-a îndreptat spre Mathilda,
i-a prins mâna gingaşă cu palmele lui puternice şi a
întrebat-o cu voce tunătoare: "Este adevărat, este chiar
adevărat că Dumnezeu vrea să mântuiască un păcătos
atât de dezgustător, ca mine?" Aceasta a fost întrebarea
pe care Mathilda o asculta cu cea mai mare plăcere din
gura prietenilor ei închişi. Prin aceasta îşi dădea seama
că rugăciunea ei pentru sufletele lor nu este zadarnică.
Nu a obosit sâ-i vorbească omului despre dragostea
Mântuitorului de pe cruce şi despre promisiunile sigure
ale Bibliei. Rugăciunea ei de mulţumire s-a înălţat spre
cer atunci când a constat: Prietenul meu a înţeles şi a pri-
mit mesajul!
în Abo-Turku a existat şi un castel vechi, în care au
fost cazaţi temporar şi deţinuţi. Şi într-acolo şi-a îndrep-
tat paşii "îngerul deţinuţilor." într-o zi, Mathilda a căzut
în timp ce urca treptele roase şi şi-a rupt piciorul. Nu a
150

dat atenţie durerii, ci a ţinut prelegerea plănuită. Apoi a
coborât cu greu aceleaşi trepte şi a şchiopătat până la
trăsura care o aştepta în curtea castelului. Nu a vrut însă
să fie dusă la medic, ci la Kakola. Acolo, patru deţinuţi
îşi anunţaseră dorinţa să stea de vorbă cu ea între patru
ochi. Nu avea voie sâ-i dezamăgească!
ii cele din urmă, medicul a bâgat-o în pat, certând-o
cu asprime şi interzicându-i să părăsească patul câteva
săptămâni. S-a însănătoşit deplin în casa părintească, la
Rabbelugn. Un gând a preocupat-o zi şi noapte în tot
acest timp: un număr de deţinuţi urmau să fie deportaţi
în Siberia. Ce călătorie groaznică! Le promisese acestora
să îi însoţească o bucată de drum până la Wiborg. Numai
de s-ar însănătoşi până atunci! între timp însă, le-a scris
scrisori prietenilor ei închişi şi a tricotat de dimineaţa
până seara rulare şi manşete călduroase pentru cei care
urmau să plece în Siberia.
Să dăm cuvântul unuia din deţinuţii de atunci şi sâ-1
lăsăm să descrie efectul pe care 1-a avut apariţia şi vizita
Mathildei în spatele zidurilor groase din Abo: "îmi a-
mintesc exact clipa când am vâzut-o pentru prima dată
în uşa celulei mele. A fost de parcă ar fi intrat lumina zi-
lei, de parcă ar fi început să înflorească primăvara în
mijlocul iernii pustii. Nici o rază de lumină, nici o scân-
teie! Sufletul meu a fost gata să se stingă. Atunci a venit
ea şi a adus căldură, lumină şi viaţă. Şi vântul blând de
primăvara a alungat norii negri care m-au ameninţat cu
moartea."
Dorinţa Mathildei s-a împlinit. în ziua deportării deţi-
nuţilor a fost suficient de refăcută încât să li se poată
alătura - şchiopătând şi cu ajutorul unui baston. Unii băr-
baţi au fost trimişi ca şi colonişti în Siberia, alţii aveau
ca ţintă renumitele  mine  din  Nerşisk.  în  Wiborg,
151

Mathilda a dat fiecăruia un cozonac cu stafide. Toţi au
fost închişi în închisoarea din loc. Atunci când un viscol
întârziat a mai măturat încă o dată tara cu frigul lui
muşcător, în închisoare s-a oprit căldura şi deţinuţii au
trebuit să suporte frigul. Mathilda i-a vizitat în celulele
lor şi a apărut fără palton. A vrut să fie încă o dată alături
de cei cărora le-a purtat de grijă şi a preferat să tremure
de frig, decât să o invidieze cineva pentru paltonul ei
călduros!
Aproximativ 70 de deţinuţi au mai văzut-o pe iubita
lor "domnişoară Mathilda Wrede" intrând în celula lor.
Ea le-a vorbit despre îndurarea lui Dumnezeu în Cristos,
care ajunge şi până în Siberia! A fost o despărţire cu
multe lacrimi. Atunci, Mathilda le-a atras atenţia asupra
patriei veşnice, la Dumnezeu, de care au parte cei cărora
Cristos le deschide poarta casei Tatălui.
Unul din deţinuţi i-a strigat binefăcătoarei lui cu vo-
cea sugrumată de plâns: "Rămâi cu bine, tu, fiică iubită a
patriei noastre, tu, singurul prieten adevărat al deţinuţi-
lor!" Pentru Mathilda, aceasta a fost o nouă hotărâre:
"Atâta timp cât mă va ţine Dumnezeu în viaţă, îmi voi
dărui toată dragostea deţinuţilor, celor mai nefericiţi
oameni!"
Cel mai frumos cadou
La 14 martie 1886, pe moşia Rabbelugn s-a sărbătorit
ziua de naştere a Mathildei. în sala mare, masa a fost
împodobită de sărbătoare. Când'invitaţii s-au ridicat de la
masă, baronul Wrede şi-a invitat fiica la o plimbare. Dru-
mul ales a dus după câţiva kilometri la o casă mare, goa-
lă, al cărui proprietar murise nu demult. Când cei doi s-
152

au aflat în faţa casei, tatăl a spus: "Draga mea, acesta
este cadoul meu pentru tine. Şi-1 dăruiesc ca sâ-1 amena-
jezi pentru deţinuţii eliberaţi şi pun în mâinile tale şi ale
fratelui tău Henric conducerea, acestei case. Să dea Dum-
nezeu să fie un adăpost şi un loc de salvare pentru mulţi
din prietenii tăi!"
Ce tată bun! Mathilda i s-a aruncat la piept. Nu ar fi
putut sâ-i facă un cadou mai frumos! A mai durat un an
întreg până au fost terminate toate pregătirile şi a putut fi
inaugurată casa, care a primit numele Toivola. A devenit
locuinţa preferată a Mathildei, atunci când nu călătorea
prin ţară, la închisori. Casa avea şi o gospodărie mare.
Mathilda a trebuit, din păcate, să aibă mai multe expe-
rienţe dureroase: deţinuţilor eliberaţi le venea adesea
greu să se obişnuiască cu ordinea, şi cu disciplina, şi
punctualitatea necesare în muncă. Singura soluţie a fost
ca aceeaşi tânără care a fost plină de dragoste şi de
dăruire în timpul vizitelor la închisoare, să trebuiască să
le pretindă acum bărbaţilor să muncească. S-a întâmplat
chiar ca aceştia să refuze o muncă pentru că ar fi fost sub
demnitatea lor. Atunci, Mathilda înhăma singură un cal
sau treiera ovăzul. De cele mai multe ori, vinovaţii îşi re-
cunoşteau curând greşeala şi veneau sâ-şi ceară iertare
de la binefăcătoarea lor.
într-o noapte neagră de octombrie, stăpâna de la Toi-
vola s-a trezit cu sentimentul straniu că ceva nu este în
ordine. împreună cu câinele ei de vânătoare, Lord a por-
nit în cercetare. A găsit numai un singur om. Unde erau
ceilalţi? După un timp a mai dat de doi oameni, beţi
criţă. Dimineaţa, Mathilda a pus şeaua pe "Steaua", calul
copilăriei ei şi a plecat sâ-i caute pe ceilalţi dispăruţi. Pe
rând i-a găsit pe toţi în aceeaşi stare jalnică.
Astfel de evenimente triste nu au fost un lucru obiş-
153

nuit. Mulţi din cei eliberaţi au folosit timpul petrecut la
Toivola şi s-au integrat acolo într-o viaţă şi o muncă nor-
mală. Un astfel de om a fost ales într-o zi de baroană ca
să o ducă cu trăsura într-o localitate mai îndepâratâ de
unde trebuia să expedieze o sumă mai mare de bani.
înfăţişarea lui nu trezea tocmai încredere. Drumul trecea
printr-o pădure mare şi neumblată. Brusc, vizitiul a pus
întrebarea: "Este adevărat că aveţi mulţi bani la dumnea-
voastră?" Când răspunsul a fost "Da", a vrut să ştie dacă
domnişoarei Wrede nu îi este frică să călătorească tocmai
cu el. Ea ştie doar ca, înainte, pentru câteva bancnote a
atacat şi aproape că a ucis oameni.
Răspunsul dezarmant al Mathildei a fost: "Aceste lu-
cruri le-aţi făcut înainte, când aţi fost un om râu. Dar
acum nu mai sunteţi un om râu. Acum sunteţi un alt om,
un om pe care pot să mă bazez." A urmat o tăcere mai
lungă, întreruptă de un hohot de plâns. Şi apoi au urmat
cuvintele din gura fostului bandit: "Are încredere în mi-
ne, are cu adevărat încredere în mine! Doamne Dumne-
zeule, vreau cu adevărat să devin şi să rămân un om nou,
ajutâ-mâ!" Mathilda Wrede este un exemplu luminos,
convingător pentru puterea încrederii, care poate să ridi-
ce oamenii căzuţi.
Mathilda nu s-a putut ocupa tot timpul de Toivola. în
1888 a primit un permis gratuit pentru toate trenurile din
ţară şi prin aceasta câmpul activităţii ei s-a lărgit şi mai
mult. A vizitat nu numai închisorile, ci şi familiile deţi-
nuţilor, care locuiau adesea în ţinuturi îndepărtate şi pus-
tii. Şi acolo unde prietenii ei eliberaţi găseau o patrie
nouă şi un nou loc de muncă - acolo mergea şi ea sâ-i
vadă cu proprii ei ochi. Astfel încât fratele ei, care avea
aceleaşi sentimente ca şi ea, a preluat răspunderea pentru
Toivola. însă interesul ei nediminuat a fost în continuare
154

pentru locul care a constituit cândva cel mai frumos ca-
dou de ziua ei.
Pe vremea aceea, capitala Rusiei a fost Petersburg. în
anul 1890, în capitală s-a organizat un mare congres in-
ternaţional al instituţiilor privatoare de libertate, la care
au participat mulţi oameni din mai multe ţări. Mathilda
Wrede a făcut parte dintre delegaţi. Au fost multe prele-
geri şi discuţii, s-au format diferite secţiuni şi grupe de
lucru. S-a aşteptat cu mare interes discursul directorului
instituţiei penitenciare din Franţa. Tema lui a fost: "Tra-
tarea deţinuţilor irecuperabili." El a fost foarte elocvent
în frumoasa lui limbă maternă.
Ideea principală a expunerii lui a fost: "Din păcate,
există criminali irecuperabili. Ei se aseamănă cu bolnavii
irecuperabili; în ceea ce-i priveşte pe aceştia, trebuie să
renunţăm la orice speranţă de salvare definitivă şi de
vindecare morală. Ei rămân o permanentă ameninţare
pentru societate. Aceşti oameni trebuie făcuţi inofen-
sivi." în ce trebuie să constea acest "făcut inofensivi" nu
s-a afirmat clar. Primul vorbitor care a cerut cuvântul în
discuţia care a urmat a fost Mathilda Wrede din Finlanda
rusească, pe atunci în vârstă de 26 de ani. Inima ei a fost
prea tulburată de cele auzite, trebuia să vorbească. A luat
cuvântul în franceză şi, pe măsură ce vorbea, devenea tot
mai sigură de limba pe care nu o stăpânea la perfecţie.
Toţi au admirat curajul acestei mici tinere. Ce le-a
fost dat să audă ca replică la pesimismul birocratului
suspus? O mărturie despre puterea mântuitoare a lui
Dumnezeu, care pur şi simplu nu-ţi permite să abando-
nezi un om: "Există o modalitate prin care orice criminal
poate să devină un alt om - chiar şi cei care sunt numiţi
irecuperabili. Această modalitate este puterea lui Dum-
nezeu. Legile şi regulamentele nu pot să schimbe inima
155

nici unui criminal, dar Dumnezeu poate. Sunt convinsa
câ trebuie sâ ne ocupam mult mai mult decât pânâ acum
şi mai ales de sufletele deţinuţilor şi de viaţa lor spiri-
tuala."
Prin aceasta, a afirmat principiul care a influenţat de
la început propria ei activitate printre deţinuţi. Puterea lui
Dumnezeu - prin aceasta a afirmat cuvântul pe care se
întemeia lucrarea vieţii ei. Dumnezeu poate - Cristos
înnoieşte! Cât de des a putut sâ vadâ schimbarea inimii
unui om! Numai puţini din participanţii la congres au în-
ţeles şi au împărtăşit expunerea ei mişcătoare prezentată
cu pasiune, dar aceştia s-au bucurat din inimă de mărtu-
ria curajoasă.
în "palatul de iarnă", acolo unde locuia ţarul cu fami-
lia şi cu înalţii demnitari în timpul iernii, a fost organi-
zată o mare recepţie. Pe invitaţie era scris: "Doamnele în
toaletă de seară." Aceste petreceri nu au fost deloc pe
placul Mathildei Wrede şi au fost opuse vieţii ei simple.
Faptul câ recepţia urma sâ aibă loc duminica, în "ziua
Domnului", i-a îndârjit şi mai mult opoziţia. S-a dus la
biroul congresului şi a anunţat: "Baroana Wrede nu poate
sâ participe la marea recepţie de la palatul de iarnă." A
fost sfătuită sâ-şi schimbe atitudinea. I se rezervase un
loc în imediată apropiere a ţarului! Dar Mathilda nu s-a
lăsat convinsă.
De fapt, de la începutul congresului a avut sentimen-
tul neplăcut câ este observata şi urmărită permanent de
un spion. Tot mereu a văzut un bărbat cu un fizic nu prea
plăcut care părea câ nu o scapă din priviri. Odată, acesta
a vrut sâ o atragă într-o discuţie despre deţinuţii politici
din Finlanda, lucru pe care ea 1-a refuzat Individul ne-
plăcut apărea însă tot mereu în apropierea ei, atât pe stra-
dă, cât şi la întruniri. Faptul câ locuia în casa colonelului
156

Paşcov, care fusese exilat din patria sa pe motive de cre-
dinţa, faptul că ea - una din puţinele femei la congres -
şi-a afirmat deschis şi liber părerile, faptul că a refuzat
invitaţia la masa ţarului, toate acestea au fost pe vremea
aceea în Rusia mai mult decât suficiente ca să o facă să
fie suspectă.
Şi alţi participanţi la congres, care au învăţat să o pre-
ţuiascâ pe baroana Wrede, l-au observat pe bărbatul care
căuta atât de evident să fie în apropierea ei. Au sfătuit-o
să părăsească capitala cât se poate de repede şi în taină,
ceea ce a şi făcut. A răsuflat uşurată când a văzut pe fe-
reastra compartimentului de tren cum dispar în depărtare
cupolele şi turnurile capitalei.
Anul următor, Mathilda a vizitat o altă capitală euro-
peană - fără să trebuiască să se teamă de un spion - Lon-
dra. Legat de această vizită, a cerut ministrului de inter-
ne să i se acorde permisiunea să viziteze toate închisorile
din Anglia. într-adevăr, a vizitat o serie de închisori şi
i-a impresionat pe deţinuţi prin relatările despre munca
ei din Finlanda. A trebuit să participe şi la întruniri în ca-
se particulare - mai ales în cercurile nobile. Printre alţii,
1-a cunoscut pe evanghelistul Radstock, despre a cărui
activitate binecuvântată în Rusia am relatat pe larg într-
un alt capitol al cărţii. A petrecut mai multe săptămâni în
casa de la ţară a lui dr. Friedrich Wilhelm Baedeker,
căruia i-a stat la dispoziţie ca translator în timpul vizite-
lor lui în închisorile finlandeze. Şi despre acest lucru pu-
teţi citi într-un alt capitol.
Mathilda Wrede a fost cât se poate de mulţumită de
întreaga ei vizită în Anglia, dar a acumulat şi foarte mul-
tă oboseala. în una din scrisorile scrise acasă, citim:
"Efectiv am ajuns să fiu înspăimântător de slabă... Mi-e
foarte dor să mâ-ntorc acasă şi să-mi revârs sufletul
157

peste toţi cei dragi - liberi şi închişi. Poate va trebui ca
trupul sâ-mi fie frânt, ca sâ se poatâ întâmpla acest lucru.
Dar nu-i nimic, daca prin aceasta alţii au parte de bine-
cuvântări spirituale!"
Undeva în pustie
Cât de multe am mai putea povesti despre acei mulţi
ani în care Mathilda Wrede şi-a revărsat viaţa într-o dedi-
care plină de dragoste faţă de Domnul şi învăţătorul ei
Isus Cristos şi pentru fraţii şi surorile ei din detenţie! U-
neori au fost perioade în care nu a putut sâ călătorească
datorită bolii şi a slăbiciunii fizice. Prinţesa Lieven - ca-
re, la fel ca şi colonelul Paşcov şi contele Korff, a fost un
membru viu şi activ al mişcării de trezire evanghelică din
Rusia - îi oferea vara cu bucurie câte un concediu de re-
facere în unul din cele mai frumoase palate ale ei. Cât de
mult se bucura Mathilda de aceste săptămâni! însă când
venea toamna, baroana pleca de la minunata reşedinţă
princiară direct la Helsingfors, unde se aflau unele din
închisorile pe care le vizita cel mai des. Acolo, îşi închi-
ria de la conducătoarea Armatei Salvării din Finlanda,
Hedwig von Haartmann, o cameră mică într-o stradă lă-
turalnică.
Şi din nou era în întregime la dispoziţia deţinuţilor. în
acest timp, a luat şi o hotărâre cu care nu au fost de acord
majoritatea prietenilor ei bine intenţionaţi, dar la care nu
a renunţat. Din abnegaţie benevolă, Mathilda şi-a impus
aceleaşi raţii alimentare din care trebuiau sâ trăiască şi
prietenii ei din instituţiile penitenciare. O astfel de raţie
consta aproximativ 32 de pfenigi pe zi. Un motiv pentru
fapta ei a fost că putea sâ-i ajute pe alţii mai mult pe plan
158

material, dacă cheltuia mai puţin pentru sine. Şi celălalt
motiv: a crezut că va avea un impact mai mare asupra
deţinuţilor dacă aceştia vor ştii că nici ea nu trăieşte mai
bine ca ei. Totuşi, ea nu s-a gândit şi la faptul că mânca-
rea care se cumpără pentru o singură persoană nu este
desigur nici la fel de bună, nici la fel de consistentă ca şi
cea cumpărată pentru mai multe sute de-odatâ.
Alternativ a avut parte de bucurii şi dezamăgiri din
partea celor cărora le-a purtat de grijă. Nu putem să pre-
zentăm alte evenimente distincte în această privinţă. Insă
vrem să mai relatăm pe scurt despre călătoriile şi vizitele
deosebite care, pe măsură ce Mathilda Wrede a înaintat
în vârstă, au constituit o parte tot mai importantă a vieţii
ei. Ea nu s-a considerat obligată numai faţă de activitatea
ei principală - ajutorul şi permanenta grijă pentru deţi-
nuţi -, ci a crezut că este de datoria ei să viziteze şi fami-
liile deţinuţilor şi să le povestească despre copiii lor. Şi
pentru că mulţi din deţinuţii eliberaţi începeau o viaţă
nouă - adesea în ţinuturi mai puţin umblate -, ea călăto-
rea şi acolo, ca să vadă cum o duc. Să o însoţim puţin în
aceste călătorii!
Ea coboară din tren în gări izolate. Uneori trebuie sa-
şi continue călătoria într-o trăsură primitivă - adesea
adânc în pădure. Ca fiică a unui guvernator şi moşier, ea
este relativ bogată. Iar prietenii ei şi alţii, care vor să par-
ticipe la munca ei, îi umplu tot mereu braţele, astfel încât
să poată ajuta acolo unde întâlneşte lipsuri şi sărăcie. O
familie a ajuns într-un mare necaz. Multă îngrijorare
provoacă mai ales vaca bolnavă. Ţăranul şi soţia lui epu-
izată se minunează numai cum se pricepe nobila dom-
nişoară Wrede şi la animale bolnave şi ce sfaturi bune
ştie să dea.
Cât de bineprimitâ este Mathilda la nişte ţărani
159

bătrâni din pustietatea finlandeza! Pe fiul lor, care a ucis
un om în delirul provocat de febră, 1-a vizitat adesea în
Kakola. Acum le aduce salutări de la el şi apoi poves-
teşte şi povesteşte, mai întâi tatălui, pe care îl întâlneşte
cosind, apoi mamei. Este emoţionant ce spune femeia:
"Când fiul nostru era încă mic şi trebuia să meargă tot
drumul lung până la şcoală, îi dădeam întotdeauna mân-
care pentru drum. Acum este în şcoala lui Dumnezeu,
asta este o şcoală aspră şi grea. Dar mă rog în flecare zi
la bunul Dumnezeu, ca fiul nostru sâ ajungă totuşi să cu-
noască călăuzirea şi voia Lui. Când va fi învăţat totul, îl
vom avea din nou aici cu noi. Dar acum vreau sâ vă dau
puţină mâncare pentru drum, împreună cu salutările
noastre pentru fiul nostru." Apoi îi spune câteva versete
biblice, pe care Mathilda trebuie sä i le repete fiului; căci
Cuvântul lui Dumnezeu este cea mai bună mâncare pen-
tru drum.
Mathilda întâlneşte tot mereu foşti deţinuţi din Kako-
la. Unul stă tocmai în faţa casei lui şi unge cu gudron o
roată de căruţă. Imediat aruncă roata, se năpusteşte cu
mâinile întinse spre trăsura Mathildei, o ia pe vizitatoare
în braţe şi o duce triumfător în casă, unde se află soţia lui
cu copilul. Plin de bucurie strigă: "Acum pot să v-o arăt
în sfârşit pe binefăcătoarea mea, cea mai bună prietenă a
deţinuţilor!" Mathilda trebuie sâ guste tot ce se găseşte
mai bun în gospodărie. Trebuie să vadă şi sâ admire fie-
care mânz şi fiecare viţel, chiar fiecare găină. Şi o face
din toată inima.
Un fost deţinut, un bărbat cu statură de Hercule, a de-
venit în Kakola un prieten deosebit al Mathildei. Acum
locuieşte din nou în vechiul lui ţinut, unde îl vizitează
"îngerul deţinuţilor." El a chemat şi alţi foşti deţinuţi. Un
mic grup aşteaptă pe peron sâ o întâmpine pe Mathilda
160

când coboară din tren. Bărbaţii aşteaptă mai întâi ca tre-
nul să plece mai departe, apoi îşi smulg căciulile de pe
cap şi întind mâinile spre ea. La casa omului, cafeaua se
serveşte toată ziua oricui doreşte să o vadă pe dom-
nişoara Wrede. Pentru noapte, i se pregăteşte cea mai
bună cameră. înainte, în camera aceea se plânuiau şi se
puneau la cale tot felul de lucruri rele şi nelegiuite. Cine
are o fire mai sensibilă decât cea a Mathildei, probabil
nu ar putea să adoarmă amintindu-şi de trecut. Ea însă
doarme adânc şi în pace sub paza lui Dumnezeu.
Dimineaţa următoare află, profund mişcată, că som-
nul ei a fost păzit şi de gazdă. Bărbatul cu statură de
Hercule spune: "Am dormit toată noaptea în faţa uşii
dumneavoastră. Ce-i drept, nu a existat nici o primejdie.
Dar atunci când îmi faceţi onoarea să dormiţi sub acope-
rişul meu, pentru mine este o problemă de onoare să
înlătur chiar şi cea mai mică posibilitate să vi se clin-
tească un fir de pâr de pe cap."
Uşile se închid şi se deschid din nou
Activitatea binecuvântată a Mathildei Wrede, pe care
am încercat să o descriem puţin, s-a continuat până în
anul 1913. Nu a dus niciodată lipsă de opoziţie. Unora
nu le-a convenit că prin ea, lumina Evangheliei a ajuns
în casele şi inimile întunecate ale deţinuţilor. Alţii, mai
ales directorii şi funcţionarii din închisori, nu au văzut cu
ochi buni atunci când unele nereguli, cum ar fi îngrijirea
medicală şi secţia de bolnavi, sunt făcute public prin cri-
tici. Unele lucruri au fost îmbunătăţite. Dar au existat şi
mânie şi resentimente din partea celor cărora nu le plă-
cea să audă astfel de critici.
161

Mathilda a lucrat cel mai mult în Abo. în locuinţa di-
rectorului a avut întotdeauna rezervata o cameră mică în
care putea să locuiască în timpul vizitelor ei şi chiar să
stea de vorbă cu deţinuţii. Odată, această cameră nu i-a
mai stat la dispoziţie. Mult mai gravă a fost însă o dispo-
ziţie pe care a dat-o directoarea închisorii: "Baroana
Wrede poate să discute cu deţinuţii numai în prezenţa
unei a treia persoane." Baroana nu a putut nicicum să ac-
cepte aşa ceva. Ea a afimat: "Ceea ce le spun deţinuţilor
se poate striga fără frică în piaţă şi poate fi supus ju-
decăţii întregii lumi. însă aceşti oameni nefericiţi nu tre-
buie să fie niciodată obligaţi sâ-şi descarce inimile şi sa-
şi spună problemele în prezenţa unei a treia persoane."
"Prietena deţinuţilor" a fost separată de prietenii ei!
Porţile au rămas închise. Aproape toată presa finlandeză
a protestat împotriva comportamentului directoarei de în-
chisoare şi a fost de partea Mathildei Wrede. însă activi-
tatea ei s-a continuat printre familiile deţinuţilor şi printre
cei eliberaţi.
Durerea Mathildei a fost mare. însă mult mai multe
griji şi probleme au venit peste ea şi peste oamenii mul-
tor popoare prin izbucnirea primului război mondial în
1914. Cât de mult o îndurera ceea ce vedea zilnic de la
fereastra locuinţei ei din Helsingfors: mulţimi de tineri
finlandezi care trebuiau să plece să lupte pentru Rusia!
Toată fiinţa ei era pentru instaurarea şi menţinerea pâcii
între oameni, iar acum ura şi discordia dezbinau popoare
întregi. Cât de râu îi părea şi de caii - căci iubea mult ani-
malele - pe care îi vedea în faţa cazărmii şi care erau
destinaţi pentru front. Mathilda se ducea zilnic acolo,
mângâia animalele şi era convinsa câ ele înţeleg cumva
cuvintele ei pline de dragoste.
Vremurile au devenit tot mai grele. în anul 1917, în
162

Rusia a izbucnit revoluţia. Ţarul Nikolai al II-lea a fost
obligat să abdice în timpul aşa-numitei revoluţii din fe-
bruarie, în revoluţia din octombrie a aceluiaşi an, bol-
şevicii, sub conducerea lui Lenin, au pus mâna pe pute-
re. Noua conducere a recunoscut mai întâi independenţa
Finlandei, pe care finlandezii o proclamaseră în 1917.
Dar, cu ajutorul bolşevicilor ruşi, şi în patria Mathildei
Wrede a izbucnit curând teroarea roşie, căreia i s-au
opus "albii." Un război civil groaznic ameninţa să dis-
trugă noul stat liber. Cu ajutorul nemţilor, renumitul ge-
neral Mannerheim a putut totuşi să pună capăt războiului
roşu. Urmările războiului mondial şi ale războiului civil
s-au mai văzut însă încă mult timp în ţară.
Sănătatea Mathildei nu a fost în această perioadă
foarte bună. Dar şi mai mult a suferit sufletul ei datorită
multelor nenorociri, şi a necazului, şi a sărăciei. Apoi,
însă, a fost recunoscătoare şi s-a înviorat când s-a apucat
de sarcinile vechi şi noi. Cele vechi au constat din faptu)
că a putut sâ-şi viziteze din nou deţinuţii. în Kakola.
mulţi deţinuţi au fost eliberaţi, alţii aşteptau încâ o am-
nistie generală. La locuinţa Mathildei a apărut o dispo-
ziţie prin care era rugată sâ-şi reia vizitele în închisoare
O scrisoare cu 725 de semnături personale îi cerea: "Ve-
niţi repede! Vă aşteaptă cu dor: semnatarii din Kakola."
Când a apărut apoi în închisoare, a avut parte de o primi-
re copleşitoare. Trei sute de deţinuţi au fost aliniaţi şi au
întâmpinat-o cu cântece.
Când s-a anunţat şi s-a aplicat amnistia generală, lo-
cuinţa Mathildei nu s-a mai golit de atâtea vizite. Prin
naştere şi prin apartenenţa politică, ea făcea parte din
"albi", în timp ce mulţi din prietenii ei anteriori şi actuali
au trecut de partea "roşilor." Unii au primit chiar roluri
conducătoare. Pe lângă aceştia, Mathilda a pus câte o
163

vorba buna pentru "albii" care au fost închişi şi dintre ca-
re făceau parte şi prietenii şi rudele ei. Atunci când o a-
numitâ doamna, care purta şi ea numele de Wrede, a ce-
rut permisiunea sâ-şi viziteze soţul închis, i s-a spus câ în
situaţia prezentă acest lucru nu este posibil. Era o rudă
foarte îndepărtată a Mathildei. însă s-a revenit asupra ce-
rerii ei. I s-a explicat câ poartă numele de Wrede şi "de
dragul acestui nume binecuvântat" - acestea au fost cu-
vintele conducătorului "roşilor" - i se permite sâ facă vi-
zita!
în anul 1922, baroana, foarte solicitată fizic şi spiri-
tual în ultimii ani, a primit o nouă sarcină. încă mai avea
capacitatea de a învăţa şi de a face din lipsa altora pro-
pria ei lipsă. Mii de refugiaţi din Rusia bolşevică au înce-
put sâ se reverse în Finlanda. O dată cu ei a venit şi
multă sârâcie. Pentru Mathilda a fost clar: trebuie sâ pui
mâna şi sâ ajuţi! Nu i-a păsat câ unii oameni i-au re-
proşat câ sacrifica putere, energie şi dragoste pentru
duşmanii ruşi, care nu le merită. Dar a întâlnit şi finlan-
dezi înţelegători care au sprijinit-o în activitatea ei.
Munca ei anterioară printre deţinuţii din închisori,
căreia i s-a dedicat zeci de ani la rând, s-a redus însă tot
mai mult. înaintând în vârstă şi cu o sănătate tot mai şu-
bredă, nu a mai putut sâ se ocupe tot mereu de alte noi
destine omeneşti şi sâ-şi deschidă sufletul pentru aceşti
oameni aşa cum o făcuse înainte. însă nu a renunţat la
prietenii ei dinainte, din care majoritatea erau acum li-
beri. Pentru ei, uşa a fost mereu deschisă. A fost întot-
deauna gata sâ îi ajute cu sfatul şi cu fapta, la fel ca
înainte şi poate câ cel mai mult prin discuţiile între patru
ochi. Acestea îi făceau cea mai mare plăcere, în cadrul
lor putea sâ se manifeste cel mai mult întreaga putere a
personalităţii ei.
164

Călugării din Valamo
Pentru întregirea tabloului activităţii din ultimii ani de
viaţă, trebuie să mai relatăm despre o activitate foarte
deosebită a creştinei evanghelice Mathilda Wrede. Este
vorba de activitatea ei pentru călugării unei mănăstiri
greco-catolice de pe insula Valamo din lacul Ladoga, ca-
re a aparţinut pe vremea aceea Finlandei, dar care a tre-
buit cedată Rusiei în anul 1944. Aceştia au aflat despre
munca ei activă pentru refugiaţii ruşi şi au vrut să o cu-
noască personal pe această nobilă prietenă a oamenilor
şi sâ-i mulţumească. Mathilda a participat la una din
slujbele lor religioase. Chiar dacă aceasta nu a fost pen-
tru ea o formă bisericească şi liturgică foarte familiară,
ea s-a bucurat totuşi de cântările călugărilor. A fost
impresionată şi de modul în care de-a lungul secolelor,
generaţiile de călugări harnici au transformat insula ne-
primitoare într-un adevărat paradis. Agricultura şi creş-
terea animalelor erau prospere.
Călugării i-au destăinuit vizitatoarei că sunt apăsaţi
de un mare necaz. Se ţineau strict de vechile reguli, con-
form cărora marile sărbători creştine, mai ales Pastele,
trebuiau sărbătorite după învechitul calendar iulian. Noul
guvern finlandez ordonase însă că toţi credincioşii orto-
docşi din Finlanda trebuie să preia calendarul gregorian,
în viaţa spirituală a Mathildei, aceste forme exterioare
nu au jucat nici un rol, dar ea şi-a dat seama că prietenii
ei, călugării, sunt apăsaţi de o adevărată problemă de
conştiinţă.
De aceea, a mijlocit din toate puterile pentru ei. Ea
fost de părere că libertatea credinţei, garantată de con-
stituţia finlandeza, trebuie să le asigure călugărilor speci-
ficul şi regulile lor deosebite. S-a adresat printr-un me-
165

moriu chiar şi Ligii Naţiunilor din Genf, precursoarea
"Naţiunilor Unite" de azi. L-a rugat şi pe cunoscutul e-
piscop luteran suedez, Nathan Soderblom, sâ reprezinte
interesele călugărilor de la lacul Ladoga. Mai ales a în-
cercat sâ influenţeze guvernul finlandez şi sâ-1 determine
sâ fie mai mărinimos. Totul a fost în zadar. Majoritatea
călugărilor au renunţat până la urmă singuri la vechile re-
guli, dar au mai rămas 30 de călugări care au trebuit să ia
calea exilului spre Serbia. Mathilda, căreia boala de ini-
mă îi făcea tot mai multe probleme, a ajutat la organiza-
rea călătoriei lor.
în dormitorul ei a păstrat o amintire vizibilă de la
călugării din Valamo. La ultima ei vizită în mănăstire a
primit din partea acestora un cadou deosebit, anume, pro-
pria ei piatră funerară. A vizitat cimitirul cu mormintele
călugărilor. Toate erau la fel. Pe o mică movilă verde se
afla o piatră gri, şlefuită de apele lacului Ladoga, cu
scurta inscripţie "Iobagul lui Dumnezeu" şi dedesubt nu-
mele celui decedat. Modul în care se concepea Mathilda
Wrede pe sine însuşi în adâncul fiinţei ei era redat clar şi
exact în cele trei cuvinte scurte "iobagul lui Dumnezeu."
A cerut o astfel de piatră şi a primit-o într-o cutie mare la
scurt timp după întoarcerea ei la Helsingfors. Piatra a stat
într-un fotoliu lângă patul ei până când a devenit singura
podoabă de pe mormântul ei.
De două ori Crăciun
Din multele lucruri deosebite din viaţa Mathildei face
parte şi acesta: în ultimele ei săptămâni de viaţă a fost
ferm convinsă că va pleca în patria cerească în noaptea
de Crăciun a anului 1928. înainte ca scurta noastră re-
166

latare să confirme presimţirea ei, să sărbătorim împreună
cu ea un Crăciun anterior în închisoarea din Kakola.
La fel ca pentru fiecare deţinut, şi pentru domnişoara
Wrede se coace o pâine albă de Crăciun. Aceste pâini
sunt aproape singurul lucru care amintesc în închisoare
de Crăciun. Mathilda, încărcată cu broşuri şi felicitări de
Crăciun, îşi face rondul prin închisoare în Noaptea de
Ajun. în acest timp este chemată la patul unui muribund,
peste care se apleacă şi în a cărui ureche rosteşte cuvinte
clare şi simple despre vestea Crăciunului. îi spune că
această veste îi este adresată lui personal şi deţinutul îşi
mişcă buzele albastre. Deci înţelege ce i se spune.
în celula unui tânăr miroase pestilenţial. Cu două zile
în urmă, i-a aruncat paznicului o farfurie de mazăre în
faţă. Ca pedeapsă, nu i s-a mai curăţat celula. Faptul că
aerul este înăbuşitor, nu o opreşte pe Mathilda să intre în
celulă. Deţinutul vrea să ştie: "Credeţi că Dumnezeu
poate şi vrea sâ-i ajute pe toţi oamenii, deci şi pe mine?"
Ea nu face nimic cu mai multă bucurie decât să confirme
că Dumnezeu este, într-adevăr, gata să facă acest lucru.
Deţinutul: "Atunci vă rog să îngenunchiaţi şi să vă rugaţi
pentru mine!" Faptul că a îmbrăcat o rochie nouă pentru
sărbătoare nu o opreşte pe baroană să împlinească rugă-
mintea şi să îngenunchieze pe podeaua îngrozitor de
murdară şi să se roage. Deţinutul spune cu vocea tulbu-
rată: "Acum pot să cred şi eu că Dumnezeu mă iubeşte şi
că pot să devin şi eu un om nou."
Şi acum, cea mai originală întâmplare! Un deţinut, pe
nume Bjornklund, fuge prin celulă agitând un cuţit de
pantofar. La terminarea lucrului, nu i s-a putut lua cuţi-
tul. El ameninţă: "încă azi va muri un om în Kakola!"
Vizitatoarea nu-1 ocoleşte nici pe acest om. Ea îl roagă
sâ-i dea totuşi cuţitul. Refuzul este categoric: "Nu, am
167

jurat să nu dau cuţitul până nu omor pe cineva. Nu spu-
neţi dumneavoastră tot mereu că trebuie să-ţi ţii cuvântul
dat?"   '
Este amuzant modul în care s-a închegat o discuţie
între cei doi. Iată finalul: Bjornklund nu trebuie sâ-şi cal-
ce cuvântul. Nu renunţă la cuţit, dar îi îngăduie Mathildei
să i-1 ia, deschizându-i pumnul, deget cu deget. Ca toţi
ceilalţi, aude şi el urarea "Sărbători fericite!" şi răspunde:
"Şi dumneavoastră Sărbători fericite!" Da, se petrec lu-
cruri stranii în Noaptea de Ajun în închisoarea din Kako-
la. Doar este sărbătoarea dragostei!
Şi acum să ne întoarcem la Crăciunul anului 1928, în
care "îngerul deţinuţilor" şi-a încheiat călătoria pămân-
tească. Ştim ce a preocupat-o pe Mathilda Wrede până în
anul 1927: acţiunea pentru prietenii ei călugări. Boala de
inimă şi insuficienţa respiratorie s-aü agravat. în vara a-
nului 1928 a mai avut parte sâ-şi viziteze încă o dată fa-
milia la ţară. Cu cât se înainta mai mult în toamnă, cu
atât mai mult vorbea cu o presimţire luminoasă că va ple-
ca în patria cerească în Ziua de Crăciun. Despre locul în
care va ajunge, a spus: mă aşteaptă multă muncă. Nici nu
mi-ar place dacă Dumnezeu m-ar pune într-un colţ să
cânt la harpă!"
Gândurile ei pline de speranţă s-au îndreptat tot mai
mult spre sarcinile, şi muncile, şi noile posibilităţi de slu-
jire pe care le are pregătite Dumnezeu pentru copiii Lui
şi în cealaltă lume. De exemplu, a sperat ca acolo să se
continue rugăciunea de mijlocire.
în ziua de 24 decembrie au mai vizitat-o mulţi oa-
meni. S-a bucurat de fiecare în parte şi de grădina de flo-
ri în care s-a transformat camera ei. Duhul i-a fost abso-
lut clar şi lucid. Desigur, a fost foarte slăbită, dar nimic
nu a indicat sfârşitul ei apropiat. Când insuficienţa respi-
168

ratorie s-a agravat şi mai mult, i s-a administrat un cal-
mant şi a adormit. S-a mai trezit încă o dată la miezul
nopţii şi a întrebat-o pe prietena care o veghea: "Crezi că
mai este cineva atât de fericit ca mine?" A întins mâna
spre prietena ei. Apoi a stins singură lampa şi camera a
rămas în întuneric. Curând, sufletul ei a plecat uşor şi în
pace în veşnicie. Nimeni nu ştie ora exactă.
Ziua de 29 decembrie a fost ziua înmormântării. Din-
tre multele necrologuri, cel al unui fost deţinut politic a
fost probabil cel mai cald şi mai impresionant: "In închi-
soare, Mathilda Wrede a fost duhovnicul atât al crimina-
lilor, cât şi al deţinuţilor politici. A fost pentru toţi la fel
de necesară, la fel de dragă. Am înţeles-o pentru că a
fost a noastră. Pe sicriul tău se află acum nisip uscat şi
flori frumoase. Acesta este un simbol al vieţii tale. Ai
avut de ales între flori şi nisip şi ai ales nisipul, deşertul
nisipos al necazului şi vinovăţiei umane şi toată viaţa ta
ai sădit trandafiri în acest deşert"
169

Jenny Eugenia de Mayer
născută în 1865
Scurtă biografie
în finlandeza Mathilda Wrede am ajuns să cunoaştem
un martor al lui Isus Cristos şi un mesager al lui Dumne-
zeu care a avut o muncă deosebită: ea a dus în închisorile
patriei ei, Finlanda ruseasca, multor oameni lumina vie-
ţii, prin faptul că a mers la ei cu mărturia despre mân-
tuirea prin Fiul lui Dumnezeu şi cu ajutorul practic al
dragostei pline de înţelegere. I s-a conferit titlul de onoa-
re de "prietenă" şi chiar mai mult, de "înger al deţinuţi-
lor." în ultimul capitol al cărţii noastre ajungem să cu-
noaştem în persoana lui Jenny E. de Mayer o altă femeie
care a fost aleasă şi trimisă pentru o lucrare unică. A pu-
tut să împlinească un lucru pe care nici un bărbat - şi nici
o altă femeie - nu 1-a făcut înainte sau după ea: să-L
mărturisească pe Cristos şi mântuirea Lui mahomedani-
lor din ţinuturile orientului îndepărtat rusesc. Aşa cum
inima Mathildei Wrede a bătut pentru deţinuţi, tot aşa i-
nima ei a fost larg deschisă pentru oamenii islamului.
Ea şi-a desfăşurat activitatea grea şi solicitantă în Ru-
sia ţaristă. în plus, a reuşit să ajungă până la Dşidda, în
Arabia, portul destinaţie al celor care călătoreau la Mec-
ca, cel mai sfânt loc al lumii islamice. Aproape că rămâi
cu răsuflarea tăiată citindu-i cartea de mult epuizată "O
martoră a lui Isus Cristos în vechea şi noua Rusie -
întâmplările şi experienţele trăite de o soră a Crucii
170

Roşii." Nu ştiu nici un alt om care să poată povesti ceva
asemănător cu cele povestite de ea. înainte să aflăm alte
detalii captivante, să aruncăm o scurtă privire asupra în-
tregii ei vieţi.
Jenny Eugenia de Mayer s-a născut în Petersburg, ca-
pitala de atunci a Rusiei, în anul 1865 (ziua şi luna nu ni
s-au păstrat). Familia ei a fost de origine baltică şi, deci,
germană. A fost cel de-al doilea copu al consilierului de
stat imperial rus, dr. C. de Mayer, fondatorul spitalului
evanghelic şi a casei surorilor de caritate din Petersburg.
Părinţii au fost credincioşi. La vremea lui, prin profeso-
rul de pian, tatăl a fost condus la Cristos, student fiind la
Dorpat. Mama, care a fost credincioasă de copil, a fost
influenţată spiritual în mod hotărâtor de bunica ei pro-
fund evlavioasă. în casa bunicii a locuit cunoscutul pre-
dicator Johannes Evangelista Gossner (1773-1858) în
timpul cât a stat la Petersburg între anii 1820-1824.
Intr-un alt capitol al acestei cărţi am relatat despre
trezirea din anii 1870 din cercurile aristocrate din Peters-
burg, al cărui instrument binecuvântat a fost englezul
lord Radstock. De această mişcare a fost influenţată pro-
fund şi familia de Mayer. Tatăl s-a implicat cu mare bu-
curie în această trezire. Creştinii ruşi evanghelici, printre
care colonelul Paşcov şi contele Korff, cât şi prinţesa
Lieven şi Gagarin, au fost prietenii lui personali. Un alt
prieten a fost şi evanghelistul de origine germano-
engleza dr. Friedrich Wilhelm Baedeker, care a vizitat
adesea Petersburgul şi căruia i-am dedicat un capitol se-
parat al cărţii noastre. Copiii dr. Mayer, deci şi Jenny,
cântau pe atunci în ruseşte cântările evangheliştilor ame-
ricani Moody şi Sankey.
în Petersburg, Jenny s-a dedicat pentru început stu-
diului: canto, muzică şi pictură, iar mai târziu a studiat
171

medicina la Berlin şi Lausanne. A studiat mult, dar nu şi-
a dat examenele. A lucrat în Paris în laboratorul renumi-
tei Universităţi de la Sorbona. în timpul şederii în Ros-
coff, pe coasta bretonă, femeia de 30 de ani a trăit o con-
vertire "minunată", aşa cum a descris-o ea însăşi. A avut
o fire iute şi aceasta a împins-o să plece imediat pe câm-
pul de misiune şi anume în Armenia. A plecat la Con-
stantinopol, dar s-a îmbolnăvit acolo. S-a refăcut în El-
veţia. Aristocraţii ruşi, din care făcea parte şi familia ei,
îşi puteau permite unele lucruri.
în Elveţia, Jenny de Mayer a trăit pentru prima dată o
experienţă care avea să se repete mai târziu în viaţa ei de
credinţă şi slujire. A auzit în lâuntrul ei o voce foarte
clară, despre care a înţeles că este vocea lui Dumnezeu şi
care îi dă o călăuzire directă. în rugăciune, 1-a întrebat pe
Dumnezeu: "Ce să fac cu noua mea viaţă, acum, după
convertire?" Ca răspuns a auzit cuvintele: "Am să te tri-
mit la criminalii din Siberia!" Nu s-a gândit niciodată la
o sarcină atât de grea, dar reacţia ei a fost clară şi hotă-
râtă: "Am primit această chemare ca din partea lui Dum-
nezeu, cu supunere."
Să observăm pe scurt câteva lucruri despre primirea
călăuzirii divine prin voci lăuntrice. Aceasta nu este o re-
gulă despre modul în care poţi afla clar voia lui Dumne-
zeu. Cuvântul lui Dumnezeu din Biblie, discuţiile cu
fraţii şi surorile în credinţă, evaluarea calmă şi obiectivă
a situaţiei - acestea sunt adesea căile prin care ne vor-
beşte Dumnezeu. însă uneori, se poate să se întâmple ca
în cazul lui Jenny de Mayer. Dar trebuie sâ-i cerem întot-
deauna lui Dumnezeu să ne păzească să nu ascultăm de
propriile noastre voci şi dorinţe şi să le confundăm cu
ceea ce are să ne spună Dumnezeu.
Ochii lui Jenny s-au îndreptat spre Sahalin, insula exi-
172

laţilor şi a deportaţilor de lângă coasta Siberiei. Dar nu
putea să plece acolo pe cont propriu. S-a întors la Peters-
burg şi s-a alăturat "Asociaţiei de infiermiere a Sfântului
Eugen", un fel de departament al Crucii Roşii ruse, a
cărei uniformă a îmbrăcat-o. A absolvit un curs de asis-
tentă medicală pentru a putea acorda şi ajutor medical.
Drumul spre Sahalin i s-a deschis efectiv în luna oc-
tombrie a anului 1899. La început, a construit acolo un
cămin pentru copiii deportaţilor, copii de care părinţii
sau mamele necăsătorite nu puteau sau nu voiau să se
ocupe. Apoi a însoţit cu scopul de a acorda ajutor medi-
cal un transport de 200 din cei mai răi criminali în pădu-
re, la tăiat de lemne. în cele din urmă, a înfiinţat un
cămin de muncă, în care cei eliberaţi după ispăşirea pe-
depsei puteau să câştige în mod cinstit un salar şi prin
aceasta să aibă asigurat strictul necesar pentru trai.
Războiul ruso-japonez din anii 1904-1905, care s-a
sfârşit cu înfrângerea armatei ruse şi cu cedarea insulei
Sahalin Japoniei, pus capăt lucrării sorei Jenny. în
Moscova a găsit un alt mare câmp de lucru, în special în
cartierele sărace. A înfiinţat un orfelinat şi o casă pentru
fetele cu probleme morale şi s-a ocupat de băieţii care
cerşeau pe stradă. în timpul unei călătorii în Anglia a
juns sâ-1 cunoască pe renumitul misionar printre maho-
medani, dr. Samuel Zwemer şi 1-a auzit vorbind despre
islamism - aceasta a însemnat o nouă viziune pentru suf-
letul ei. A văzut imensul orient îndepărtat rusesc, cu mi-
lioanele de mahomedani, ca pe câmpul ei de misiune.
Aşa cum a auzit înainte chemarea lui Dumnezeu să ple-
ce la Sahalin, tot aşa a primit şi acum o siguranţă lăun-
trică fermă: noul meu loc de slujire de la Dumnezeu sunt
mahomedanii din Asia Centrală. într-adevăr, drumul ei
s-a îndreptat într-acolo. Din propriile ei relatări deosebit
173

de vii şi captivante a diferitelor întâmplări şi experienţe
ca mesager al Bibliei vrem să povestim în continuare
câteva evenimente uneori incredibile, dar care s-au petre-
cut totuşi întocmai.
Timp de 5 ani, după revoluţia şi războiul din Rusia,
anume între 1917-1921, Jenny de Mayer a trăit în stră-
inătate, cel mai mult în America. în ciuda noului regim
comunist şi a pericolelor care o aşteptau, ea s-a hotărât să
se întoarcă în patria ei şi pe fostul ei câmp de slujire prin-
tre mahomedani. Din 1922 până în 1935 a stat în Uniun-
ea Sovietică, din care cinci ani şi jumătate în libertate şi
opt ani şi jumătate în închisoare. Vom relata pe scurt şi
despre această perioadă. Calea pământească a lui Jenny
de Mayer s-a sfârşit în Canada, unde a emigrat după ce
şi-a părăsit definitiv "matuşka Rusia" - mama Rusia, aşa
cum îşi numesc ruşii cu drag patria lor. în Toronto a pu-
tut sâ-şi slujească încă în multe feluri fraţii de credinţă
ruşi care, asemenea ei, au ales Canada drept noua lor
patrie.
Din epilogul cărţii ei, "O martoră a lui Isus Cristos în
vechea şi noua Rusie", aflăm că Jenny de Mayer mai
trăia încă în septembrie 1947. Pe atunci, avea 82 de ani.
Cercetările noastre despre anul plecării ei în patria ce-
rească au rămas, din păcate, fără rezultat.
Prin Turchistan: primele opriri
Activitatea lui Jenny de Mayer printre mahomedani a
avut loc în ultimii ani ai Rusiei imperiale (ţariste). Tur-
chistan este o altă denumire pentru Asia Centrală ru-
sească de atunci. Astăzi (1990), acest ţinut este împărţit
între Republicile Sovietice Kirchiză, Uzbecă, Turkmenâ
174

şi, parţial, Republica Sovietică Cazacă. Să o lăsăm mai
întâi pe Jenny să relateze pe scurt despre situaţia geogra-
fică şi istorică de atunci:
"Asia Centrală rusească sau Turchistanul rusesc se
întinde de la Marea Caspicâ până la graniţa de vest a
Chinei. La sud se învecinează cu Persia, Afganistan, Ka-
firistan şi Kaşgar. Emiratul Buhara cât şi Hanatul (tot un
fel de emirat) Hiva lângă lacul Arai au fost pe vremea
călătoriei mele autonome, deşi se aflau sub protectorat
rusesc.
Acest întreg ţinut al Asiei Centrale a fost cucerit de
Rusia între anii 1865-1885 şi a fost inclus apoi în Impe-
riul ţarist. Guvernul rus a asigurat populaţiei de aproxi-
mativ 8-10 milioane de mahomedani deplina libertate a
credinţei, cât şi a obiceiurilor şi tradiţiilor. De aceea, bi-
sericii ruse i s-a interzis orice fel de propagandă religioa-
să printre popoarele islamice."
în vara anului 1909, sora Jenny a început să răspân-
dească Sfânta Scriptură în mai multe limbi până în ves-
tul Siberiei, pentru început timp de numai 6 săptămâni,
ca mesager independent al Bibliei, nu ca misionară care
aparţine de o anumită societate misionară. în acest scop,
cumpăra cărţile din Moscova de la sediul Societăţii Bi-
blice Britanice şi pentru Străinătate. Cu mulţumiri aduse
lui Dumnezeu şi cu multe experienţe s-a întors la Mos-
cova după încheierea călătoriei. A fost fericită că Dum-
nezeu i-a dat darul să lucreze cu mahomedanii. în toam-
na aceluiaşi an, dr. Samuel Zwemer i-a ceut să trimită un
raport despre islamismul din Rusia pentru Conferinţa
mondială a misiunii printre mahomedani, ţinută în India.
Pe atunci, ea s-a ocupat pe larg de problema islamismu-
lui din imensa ei patrie.
Urmează acum propriile ei cuvinte despre anul 1910:
175

"în acest an, mi-am început activitatea efectiva de mesa-
ger al Bibliei şi anume în Uzbechistan, care cuprinde azi
pârţi din Samarkand, Ferghana, Taşkent şi Emiratul Bu-
hara. Circumstanţele care mi-au permis sa răspândesc pe
parcursul mai multor ani sămânţa bună a Cuvântului lui
Dumnezeu pe acest mare câmp încă pârâginit al ţârilor
mahomedane au fost următoarele: că nu am depins de
nici o societate biblica rusă sau străină, ci că am călătorit
ca persoană particulară absolut independentă pe cont
propriu şi că am avut prieteni personalităţi suspuse.
Mulţumită interesului lor pentru munca mea, funcţionarii
nu au putut să-mi oprească activitatea."
Prima oprire a fost în oraşul uzbec Buhara, unde se
afla palatul emirului şi în care existau multe moschei.
Consulului rus, care i-a cerut sâ-1 viziteze la biroul lui,
i-a arătat valorosul ei document. A fost împuternicirea
înnoită anual, emisă de guvernatorul Moscovei, valabila
pe întreg teritoriul Rusiei, de a împărţi Biblii şi fragmen-
te din Biblie peste tot şi în orice limbă care i se pare ne-
cesară. Faptul că în timpul acestei activităţi apărea tot
mereu în uniforma respectata a Crucii Roşii din Rusia a
ajutat-o să înfrângă suspiciunea şi să i se deschidă uşa
spre inimile oamenilor.
Din Buhara, a călătorit cu o căruţă închiriată prin de-
şert spre oraşul Karşi. Acolo, sora Jenny a găsit un adă-
post destul de bun într-un caravanserai. Când a oferit pe
stradă şi în cafenele broşuri şi Testamente, a atras desi-
gur multă atenţie asupra ei. Locuitorii, printre care şi res-
pectabilii mulahi mahomedani cu bărbi albe (preoţi şi
învăţaţi), nu au mai văzut niciodată aşa ceva: o femeie
albă, străină, singură, neînsoţită de un bărbat şi care îm-
parte literatură! In cele din urmă, i-au mai rămas doua
Testamente în limba persană, pe care mulţi o cunoşteau
176

în acea regiune a Turchistanului. Jenny s-a rugat în ini-
ma ei să ajungă pe mâna cui trebuie.
A avut impresia că aşa s-a şi întâmplat. Pe unul a pus
mâna un negustor din bazarul oriental, care a privit-o
provocator cu ochii lui negri pe ciudata străină. Se părea
câ-1 interesează foarte mult cartea. Mult mai simpatic i
s-a părut un negustor încă foarte tânăr, care a întrebat-o:
"Este aceasta "injel", adevărata Evanghelie?" - "Sigur că
da", a fost răspunsul. "Există numai o singură Evanghe-
lie. Dumnezeu a trimis-o ca sâ-i înveţe pe oameni despre
Isus Cristos, Domnul cerului şi al pământului, pentru ca
cei păcătoşi să creadă în El şi prin jertfa Lui să pri-
mească iertarea şi viaţa veşnică."
Tânărul şi-a apăsat cu respect cartea pe buze şi pe
frunte. Apoi, ţinând-o cu ambele mâini, a privit-o cu
ochi strălucitori pe femeie: "De mult doresc să ştiu ce
conţine, de fapt, Evanghelia." Jenny a sperat că el va citi
cartea. A putut numai să se roage pentru el - şi a şi fâcut-
o -, ca să i se deschidă ochii în timp ce citeşte şi sâ-L
primească pe Fiul lui Dumnezeu ca Mântuitor şi Domn.
în genul ei de lucrare, care a constat din răspândirea
seminţei Cuvântului lui Dumnezeu, nu a putut să se ba-
zeze pe roade vizibile imediat. A fost adesea întrebată cu
o curiozitate normală care a fost rezultatul slujirii ei în
condiţii atât de deosebite. Răspunsul ei a fost: "Nu există
rezultate vizibile, palpabile. Totuşi, un lucru este clar:
anume, că voia lui Dumnezeu a fost împlinită. Harul şi
îndurarea Lui au fost vestite la aproximativ 25.000 de
criminali de pe insula Sahalin, cât şi multor mahome-
dani, printre care miilor de pelerini în călătoria lor spre
Mecca, care au avut mult de suferit străbătând distanţe
nesfârşite. Atât la Sahalin, cât şi pe vapor (despre care
vom afla mai târziu), suflete aflate în căutare au fost
177

îndrumate spre Cel care vindecă inimi frânte, luminează
firi închise şi care 'face totul nou' chiar şi în cei mai ab-
jecţi oameni."
"Du-te la Patta Hissar!"
Următoarea oprire din călătoria de-a lungul şi de-a la-
tul Turchistanului a fost vechiul oraş Samarkand, renu-
mit prin vechiul şi pitorescul cartier oriental plin de mi-
nunate moschei şi alte clădiri frumoase. Jenny şi-a oferit
cărţile în bazar şi în cafenele şi a fost uneori atrasă în dis-
cuţii de persoane de obicei prietenoase, pe parcursul
cărora a răspuns la întrebări şi L-a mărturisit pe Isus ca
fiind Calea, Adevărul şi Viaţa. Ea spune despre şederea
ei că a fost "binecuvântată şi îmbucurătoare." La sfârşitul
celei de-a două săptămâni s-a întâmplat din nou să audă
clar în lâuntrul ei o poruncă: "Du-te la Patta Hissar!"
Mai auzise cândva numele acestui loc, dar nu ştia ni-
mic mai mult despre el. S-a interesat la poştă unde se află
Patta Hissar şi cum se poate ajunge acolo. A aflat că este
în sudul Emiratului Buhara, pe malul râului Amu Daria
şi că drumul până acolo este greu şi plin de primejdii. Nu
era o veste foarte încurajatoare. Dar a fost sigură în con-
tinuare că este chemată de Dumnezeu. De ce vrea însă
Domnul ei să meargă tocmai acolo, ei bine, acest lucru
trebuia să i-L spună la faţa locului. Partea ei era să
asculte.
Poşta rusească asigura o legătură cu Patta Hissar. La
fiecare 50-60 de kilometri existau staţii, adevărate mici
cetăţi cu ziduri înalte, fără nici o fereastră, în schimb
prevăzute cu creneluri. Poştaşii ruşi din regiunea absolut
mahomedană nu erau de invidiat pentru slujba lor. în
178

călătoria ei, care trebuia să dureze şase, şapte zile, sora
Jenny a dat odată peste un vizitiu beat criţă, care a mânat
caii cu o viteză nebună pe un drum în pantă. Spre pro-
pria ei surprindere, s-a trezit exclamând o propoziţie
învăţată de la mama ei: "Veniţi, dragi îngeri, şi ţineţi tare
de roţile din spate!"
Au ajuns cu bine la câmpie. Trăsura a trecut cu bine
şi de un râu umflat. în faţa unui alt râu au trebuit însă să
capituleze şi să se întoarcă la ultima staţie pe care o
părăsiseră în urmă cu şase ore. Dar, până la urmă, au tre-
cut şi de acest râu. Jenny s-a odihnit în zece, chiar doi-
sprezece din staţiile de poştă. A folosit ocazia pentru a
sta de vorbă cu localnicii care sufereau datorită izolării
lor de lume. Nu a lipsit mărturia clară despre Isus. Unui
om, care a recunoscut sincer că planificase să se sinu-
cidă a doua zi, i-a putut arăta calea spre Cel care iartă
păcatul, curăţă inima şi poate să "facă totul nou."
în timpul călătoriei, mâncarea pentru oameni şi cai a
fost puţină. Dar şi această săptămână de lipsuri şi pri-
mejdii a luat sfârşit şi au ajuns cu bine la Patta Hissar.
Micul oraş se afla aproape de graniţa cu Afganistanul,
într-un caravanserai, Jenny s-a întâlnit şi cu afganistani,
lucru pe care şi-1 dorise de mult. A avut la ea cărţi în
limba lor, cărţi care - după ce şi-au învins suspiciunile -
au dispărut în raniţele lor de călătorie. Jenny şi-a spus
plină de încredere: "Acum este treaba lui Dumnezeu ca
Biblia, Cuvântul Lui, să intre în Afganistan, ţara până
acum închisă pentru Evanghelie."
O dată pe săptămână, în Patta Hissar acosta un vapor
cu aburi, care pleca după două ore mai departe. Atunci
când sunetul strident al sirenei a vestit acest eveniment,
lui Jenny i-a fost imediat clar că trebuie să călâtoreascâ
înapoi cu acest vapor. S-a îmbarcat repede împreună cu
179

micul ei bagaj. în acest timp, i-a atras atenţia un grup de
oameni care aşteptau răbdători în arşiţă să li se permită
să urce la bord. Cu energie a intervenit să se pună capăt
aşteptării lor chinuitoare. A aflat astfel că era vorba de-
spre pelerini care se întorceau din pelerinajul lor la Mec-
ca, oraşul sfânt al mahomedanilor. Ei se întorceau acum
acasă, la căminele lor situate undeva în Asia Centrală ru-
sească. Jenny a văzut pentru prima dată în viaţă astfel de
oameni şi, într-un fel, a fost impresionată de disponibili-
tatea lor evlavioasă de a face o călătorie atât de lungă şi
de obositoare la Mecca şi care îi costa pe cei săraci foarte
mulţi bani.
Să o lăsăm pe ea să ne relateze: "Această întâlnire cu
pelerinii de la Mecca nu a fost pentru mine o întâmplare
trecătoare; pentru că am înţeles din tot sufletul meu, cu
mintea clară şi cu voinţa trează, că această întâlnire a fost
plănuită de Dumnezeu ca să fac loc în viaţa şi în slujirea
mea pentru pelerinii mahomedani. Am fost gata să ascult
chemarea. începând de atunci, am vrut să aştept călăuzi-
rea ulterioară pentru această slujire până atunci necuno-
scută, dar care se încadra atât de minunat în munca mea
în rândul mahomedanilor din Asia Centrală rusească.
Am fost gata să slujesc nu numai prin vorbe şi cărţi, ci şi
prin acte de caritate şi prin dragostea creştină faţă de
aproapele."
Printre pelerinii la Mecca
Jenny de Mayer şi-a continuat activitatea de răspândi-
re a Scripturii de-a lungul şi de-a latul Turchistanului. în
acelaşi timp a căutat o posibilitate de a obţine un post de
soră medicală a Crucii Roşii ruseşti pe unul din marile
180

vapoare cu care obişnuiau să călătorească supuşii ruşi
mahomedani în pelerinajul lor spre Mecca. Ea a oferit
ajutor medical şi de îngrijire pentru bătrâni, neputincioşi
şi bolnavi. Dar, la început nu a reuşit să obţină un astfel
de post. Ce a făcut mai departe, să o lăsăm să ne poves-
tească chiar ea:
"Am adresat preşedintei Asociaţiei noastre a infir-
mierelor Sfântului Eugen rugămintea să mă ajute în în-
cercările mele şi să mă sprijine pe lângă compania mari-
timă. Cu influenţa ei, această scumpă prietenă credin-
cioasă m-a ajutat timp de 14 ani să intru prin uşi aparent
închise ermetic: pe insula Sahalin şi în Asia Centrală.
Autoritatea ei, cât şi prestigiul ei de doamnă la curtea
maiestăţii sale ţarina-mamâ, au fost cheia folosită de
Dumnezeu pentru a deschide multe lacăte. Am sperat ca
şi de această dată intervenţia ei pe lângă conducerea flo-
tei să aibă succesul scontat."
Speranţa lui Jenny nu a fost în van. A fost acceptată
ca asistentă medicală pe vasul "Ierusalim" cu care călă-
toreau mulţi pelerini. Vaporul pleca din Odesa, la Marea
Neagră. Ţinta călătoriei pelerinilor era Sevastopol. Să o
lăsăm pe sora Jenny să ne descrie în ce lume pestriţă a
intrat:
"în portul din Sevastopol i-am văzut pe toţi: prietenii
mei dragi din Asia Centrală. Ce lume pestriţă formau!
Toţi erau însufleţiţi de o singură dorinţă, să ajungă la ţin-
ta călătoriei lor - Mecca, locul de naştere a profetului
Mahomed, cel mai sfânt loc al islamului. Majoritatea
erau bărbaţi mai în vârstă, dar mai erau şi un număr de
femei şi câţiva copii. Erau reprezentate aici toate ţările
Asiei Centrale: Uzbechistan, Kirchistan, Hanatele Buha-
ra şi Hiva, Turchistan, Kaşgaria, Persia, Afganistan, dar
şi tătari de pe Volga, din Siberia şi Ural, cât şi munteni
181

din Caucaz. Se adunaseră de săptămâni în Sevastopol şi
acum năvăleau din barăci spre vapor.
în prima mea călătorie cu vaporul au fost în jur de
1.000 de pasageri. De îndată ce mi-a fost posibil, am co-
borât ca sâ fac cunoştinţă cu pelerinii. Le-am explicat
faptul că fac călătoria împreună cu ei ca să le îngrijesc
bolnavii. Mi s-a răspuns prietenos, deja din cauză că
aveam pe braţ sau pe şorţ semnul Crucii Roşii, pe care
unii îl cunoşteau din spitalele ruseşti din Turchistan. Pen-
tru mine, a fost o mare bucurie sâ pot purta cu mine prin-
tre aceşti oameni acest semn scump."
Crucea este doar un semn categoric creştin. Curând,
toţi pelerinii de la Mecca au ştiut că printre ei se află o
creştină care le îngrijeşte bolnavii. A fost o mărturie fără
cuvinte* dar care a predicat cu putere. Jenny nu ar fi pu-
tu,t -oricum sâ rezolve mare lucru prin cuvinte; căci cum
'ar fi putut sâ vorbească şi sâ înţeleagă toate limbile şi
dialectele care se roteau în jurul ei?
Călătoria cu vaporul s-a încheiat la Dşidda, la Marea
Roşie. Pelerinii trebuiau sâ parcurgă cei 95 km de acolo
până la Mecca pe pământ - de obicei cu trenul. Jenny nu
mai putea sâ-şi însoţească prietenii; căci nici un om care
nu este musulman nu poate să calce în locul prea sfânt al
islamului. După prima călătorie cu vaporul la Dşidda, au
mai urmat imediat alte două. Mai multe mii de bărbaţi şi
femei au avut posibilitatea sâ participe la 8 noiembrie la
ziua de Corban Bairam, sărbătoarea jertfei. La două
săptămâni după această dată începea călătoria de întoar-
cere a pelerinilor.
în timpul absenţei pelerinilor, viaţa echipajului, din
care făcea parte şi Jenny de Mayer ca asistentă medicală,
s-a scurs liniştită. Marinarii şi ofiţerii plecau cu bărcile în
căutarea colarilor albi, pe care sperau sâ-i poată vinde în
182

Odesa. O mare sperietură a provocat o telegramă din
Mecca, aducând medicilor de pe vas vestea că în ziua
plecării pelerinilor a izbucnit holera. Mulţi au căzut vic-
timă molimei încă la mal, unde au fost lăsaţi cei grav
bolnavi, cât şi în micul lazaret al vasului de care a avut
grijă sora Jenny şi care a fost mereu arhiplin. Cu unii
dintre muribunzi a mai putut să se roage înainte de de-
ces. Ei, care au fost obişnuiţi să strige numai către Alah,
au fost încredinţaţi acum Tatălui lui Isus Cristos şi milei
Lui.
în total, Jenny a petrecut trei luni printre pelerini. Nu
a putut să fie un martor al Domnului ei prin vestirea
Cuvântului. Şi totuşi, a fost plină de recunoştinţă pentru
lucrarea unică pe care nu a făcut-o nici un alt creştin
înaintea ei: "Duhul lui Dumnezeu mi-a spus că bine-
cuvântarea Lui este peste mine că mă va conduce şi în
continuare pe calea pe care merg sub călăuzirea Lui. Mi-
am dat seama de multe ori că, pentru aceşti mahomeda-
ni, prezenţa mea, ajutorul meu, simpatia pe care le-am
arătat-o, chiar simplul fapt că simţeau că cineva este la
dispoziţia lor, nu au fost în zadar! Ei au simţit adesea
această influenţă binefăcătoare, cu toate că acest 'cine-
va' a fost un ucenic hotărât al Domnului, al cărui semn îl
purta clar pe piept.
în această apropiere neobişnuită de sufletul mahome-
dan am putut să recunosc o călăuzire deosebită a Dom-
nului. Activitatea mea a fost prima încercare de acest
gen şi Dumnezeu a ales pentru împlinirea ei una din slu-
jitoarele Lui care a fost aparent cea mai puţin capabilă
pentru aceasta."
însă în Jenny de Mayer a rămas un anumit sentiment
de nemulţumire. I-ar fi plăcut mult mai mult ca, în locul
a ceea ce a făcut şi experimentat, să fi putut trăi mai
183

mult timp printre mahomedani ca să poată astfel să exer-
cite o influenţă mai eficientă asupra lor. Atunci ar fi pu-
tut poate să prezinte şi o mărturie clară despre Cristos.
Dar acest din urmă lucru este până azi atât de greu de re-
alizat printre mahomedani şi sunt atât de puţine roade vi-
zibile. Dar apoi, privind în urmă, s-a minunat şi a mulţu-
mit din nou că tot ce a trăit a fost totuşi posibil să se
întâmple.
Samaritean milostiv în Dşidda
După întoarcerea acasă, sora Jenny şi-a reluat călăto-
riile în Turchistan. Dar i-a fost clar că anul următor -
1913 - trebuie să se întoarcă din nou în Arabia. A fâcut-
o, dar de data aceasta nu ca asistentă medicală pe vapor.
Ci a călătorit mai întâi în Anglia şi Elveţia - unde a parti-
cipat la Zurich la Conferinţa mondială a şcolilor dumini-
cale, ca delegată a Turchistanului - şi de acolo prin Cairo
a ajuns la Dşidda. Spre deosebire de anul precedent, s-a
îngrijit să aibă rezerve mari de literatură creştină în lim-
bile arabă şi uzbecă şi părţi ale Bibliei în diferitele limbi
ale ţărilor din care proveneau pelerinii care se strângeau
în Dşidda. Un mare obstacol a fost pentru ea faptul că nu
a cunoscut limba arabă; într-un oraş arab ca Dşidda ar fi
fost un mare avantaj dacă ar fi stăpânit limba. Cu unii pe-
lerini din Asia Centrală rusă, de care s-a ocupat în spe-
cial şi de data aceasta - după ce ajungeau la Dşidda şi
înainte să plece acasă, locuiau în mari hanuri pentru pele-
rini -, a putut să vorbească într-o măsură oarecare în lim-
bile lor.
Planul lui Jenny a fost următorul: să organizeze un
dispensar şi o farmacie pe perioada călătoriilor pele-
184

rinilor şi a Coran Bairamului. Prietenii ei din Cairo au
aprovizionat-o din belşug pentru aceasta lucrare: cu me-
dicamente, bandaje şi diferite instrumente. Şi-a găsit un
loc unde sâ găzduiască şi, într-un alt loc, camere pentru
dispensar şi farmacie.
Tot oraşul s-a minunat de sora Jenny! Ea era singura
femeie din Europa! în portul de la Marea Roşie trăia, ce-
i drept, un grup de bărbaţi europeni, mai ales consulii di-
feritelor ţări europene, dintre care făceau parte Rusia şi
Germania. Dar aceştia nu-şi aduseseră cu ei soţiile în
oraş, datorită temperaturilor foarte ridicate.
Sora Jenny a putut sâ lucreze trei luni. Nu a dus lipsă
de pacienţi. După cum ştim, activitatea ei a avut drept
principal obiectiv pelerinii călători, dar au venit la ea şi
mulţi oameni din oraş sau a fost chemată în casele lor.
Printre aceştia au fost şi familii bogate şi suspuse. Dar
săracii au fost mult mai mulţi. Când vizitatoarele - pa-
cienţii au fost aproape numai femei - îşi descriau bolile
printr-un potop de cuvinte, Jenny nu înţelegea adesea
nici un cuvânt. De aceea i s-a părut ca o a doua minune
a vorbirii în limbi prin Duhul Sfânt - după cea din Ziua
de Rusalii din vremea apostolilor -, faptul că până la
urmă tot reuşea sâ înţeleagă despre ce este vorba. Ea
scrie:
"Faptul câ am putut sâ rezolv 1.030 de cazuri de boa-
lă trecute în registru, dintre care numai unul singur mi-a
adus reclamaţii din vina mea, se poate înţelege numai
dacă acceptăm câ Dumnezeu mi-a dat capacitatea sâ în-
ţeleg şi sâ folosesc o limbă care mi-a fost complet
necunoscută."
Mai departe: "De regulă, foloseam dupâ-amiezile ca
sâ fac vizite soţiilor funcţionarilor turci sau arabi (Arabia
se afla pe atunci sub dominaţia turcă). Mâ duceam însă
185

la ele numai când eram invitată. Faptul că nu cunoşteam
araba vorbită curent şi nici termenii medicali în această
limbă, făcea să-mi fie aproape imposibil să discut cu bol-
navii. Dar aveam întotdeauna la mine o mulţime de bro-
şuri în limba arabă pe care li le dădeam. De obicei, le pri-
meau cu plăcere şi într-un fel oarecare reuşeam să creăm
o atmosferă binevoitoare, chiar de simpatie. Sunt ferm
convinsă că aceste biete suflete înrobite au simţit în ciu-
da tuturor obstacolelor exterioare că prima femeie 'albă'
cu care au avut de-a face, a fost prietena lor care le-a vrut
binele."
Chiar şi în Mecca?
Atunci când broşurile şi fragmentele din Biblie ame-
ninţau să se epuizeze, prin poştă soseau tot mereu noi
provizii din Cairo şi din Port Said din partea Societăţii
Biblice Britanice şi pentru Străinătate şi de la editura Mi-
siunii Ţara Nilului. Aceste pachete nu au fost niciodată
cenzurate sau vâmuite. Odată, însă, când au sosit două
lăzi în regim de marfă, au aterizat direct la vamă. Şi bi-
roul de cenzură s-a ocupat de ele. Au fost trimise mai de-
parte kadiului, judecătorul. Acesta a fost îngrozit de con-
ţinutul lor şi i-a spus lui Jenny: "Ce, aşa o cantitate mare
de literatură creştină şi atât de aproape de Mecca şi până
şi Evanghelia! Nu pot să vă permit să păstraţi aceste cărţi
şi să le răspândiţi printre mahomedani. Nici nu mai înca-
pe vorbă. Trebuie să trimit totul la Mecca, sfatului preoţi-
lor şi să întocmesc un raport Ei trebuie să hotărască ce
este de făcut."
Părerea sorei Jenny, care, conform obiceiului ei, sim-
ţea peste tot călăuzirea lui Dumnezeu, a fost: "Acum
186

urmau să intre mai multe sute de Evanghelii şi de Psalmi
în cetatea islamului şi mâinile mahomedanilor trebuiau
să le ducă acolo! Scopul pe care ni l-am propus şi pentru
care ne-am rugat, agentul Societăţii Biblice şi cu mine, a
fost atins. Fără îndoială că o parte din cărţi, a căror citire
era interzisă mahomedanilor, au trecut din mână în mână
prin birouri şi case particulare. Poate au fost citite numai
din curiozitate, dar şi atunci Duhul Sfânt este la lucru.
Nu am sperat niciodată să pot pune o Evanghelie în mâi-
nile unuia din preoţii islamului şi încă în centrul Meccăi.
Dumnezeu a ştiut acest lucru şi de aceea a îngăduit a-
ceastă ciudată potrivire de situaţii."
După câteva săptămâni, kadiul a trimis Psalmii îna-
poi. Aceştia puteau fi împărţiţi. Evangheliile au fost reţi-
nute la Mecca.
O vreme, sora Jenny a frământat o idee foarte inge-
nioasă, îi ajunsese la urechi zvonul, că femeile pelerine
din Asia Centrală rusească pe care le-a tratat în Dşidda,
ar vedea cu ochi buni continuarea unui astfel de trata-
ment şi la Mecca. Jenny 1-a pus pe un cunoscător exce-
lent al limbii arabe să scrie o cerere către autorităţile din
Mecca, pentru a i se permite să viziteze şi să lucreze în
Mecca. Destinatarul cererii a fost inspectorul general al
direcţiei sanitare din Oraşul Sfânt al mahomedanilor.
Pentru ea, a fost imporant să fie recunoscută de auto-
rităţile turce şi arabe drept un ucenic al lui Isus, care in-
tra în Mecca în această calitate, pentru a asista medical
femeile bolnave.
Ceea ce dorea sora Jenny li s-a părut oficialităţilor
din Mecca de-a dreptul monstruos. O femeie din Europa,
care este o creştină convinsă şi un ucenic al lui Isus, vrea
să "dea buzna" în Locul Sfânt al islamului! Aşa au inter-
pretat ei scrisoarea. Sora de Cruce Roşie a primit vizita
187

unui trimis, care i-a transmis porunca de a pârâsi Dşidda
cu primul vapor în direcţia Suez. El a spus: "Sunteţi o
creştina şi o misionara şi porunca este deosebit de clara.
Este definitiva."
S-a mai reclamat faptul ca Jenny de Mayer a activat
ca "doamna doctor", fârâ sâ aibâ o diploma de medic,
nici una ruseasca, nici una turca. în aceasta privinţa, Jen-
ny a încercat sâ-1 liniştească pe trimis: se gândeşte sâ re-
vinâ la anul în Dşidda şi atunci primul lucru va fi sâ le
arate autorităţilor sanitare din Mecca o diploma! Puţin
înainte de Crăciunul anului 1913, când a plecat spre Cai-
ro şi s-a întors în Turchistan, a fâcut-o cu convingerea
lăuntrica: "Doamne, îţi încredinţez ţie în întregime des-
făşurarea ulterioara a lucrurilor."
în ciuda războiului, încă o data în Dşidda!
Ceea ce a sperat Jenny de Mayer pentru anul următor
- 1914 - s-a întâmplat cu adevărat: a mai călătorit încâ o
data la Dşidda, deşi între timp izbucnise deja primul răz-
boi mondial! Cu paşaportul ei rusesc a mai putut sâ facă
aceasta câlâtorie. însoţitorii ei din timpul călătoriei pe
Marea Roşie au fost doi fii ai unuia din cei mai înalţi
demnitari ai lumii islamice, ai califului din Mecca. Cu-
vântul arab "calif înseamnă "sublim" şi este titlul ur-
maşilor lui Mahomed. La fel ca tatâl lor, amândoi fiii
purtau acest titlu. în special unul din ei, Abdulah, a stat
mult de vorba cu sora Jenny. Desigur câ a fost foarte fe-
ricit de această posibilitate.
Cu ocazia unei opriri a vaporului într-un port mic al
peninsulei Sinai, locuitorii satului le-au adus plini de res-
pect celor doi tineri califi o oaie, ca dar de onoare. Jenny
188

a văzut acest lucru şi s-a gândit ce cadou să le facă şi ea.
A ales doisprezece mici broşuri în arabă, le-a legat cu o
panglică de mătase şi a rugat-o pe "maiestatea voastră" -
cum trebuia să se adreseze cu respect - să accepte micul
cadou. Prinţul 1-a primit cu politeţe şi prietenie şi titlurile
broşurilor au constituit temele discuţiei mai lungi care a
urmat imediat după aceea despre probleme legate de cre-
dinţă. Este din nou uluitor şi unic în faţa cui şi unde a
putut Jenny de Mayer, martorul lui Isus Cristos în lumea
mahomedană, să-şi prezinte mărturia!
De data aceasta, şederea ei în Dşidda a durat numai
trei săptămâni. Jenny a simţit peste tot o mare reţinere,
chiar respingere. Totul a fost complet diferit faţă de anul
precedent. Nu a putut sâ-şi desfăşoare nici activitatea
medicală. Impresiile ei au fost: "Am ştiut câ, de data
aceasta, în Dşidda, sunt o europeancâ condamnata di-
nainte. Când, unde şi prin cine voi primi oare lovitura de
graţie?" Consulul rus a sfâtuit-o foarte clan "Plecaţi cât
se poate de repede de aici!" Nu a vrut să plece imdeiat,
pentru câ nu se ştia vinovată de nimic. Până la urma, s-a
îmbarcat totuşi pe un vas şi a primit de la un alt pasager,
care a fost singurul bărbat european la bord, informaţia
câ uciderea ei de către fanaticii mahomedani a fost un
lucru hotărât; din fericire, prin plecarea ei le-a luat-o
înainte.
Ajunsă la Cairo, Jenny 1-a căutat imediat pe dr. Sa-
muel Zwemer şi pe soţia lui. Acesta i-a ascultat cu
atenţia relatarea despre cele întâmplate. Apoi a formulat
o idee foarte originală: "L-aţi întâlnit pe califul Abdulah.
El a auzit din gura dumneavoastră Evanghelia. Sâ-i tri-
mitem la Mecca o minunată Biblie în limba araba. Da,
Biblia va ajunge în inima islamului!"
Planul a fost imediat dus la îndeplinire. Pe prima
189

pagină au scris cu litere arabe frumoase urarea ca desti-
natarul sâ fie binecuvântat din belşug la citirea Cuvântu-
lui sfânt al lui Dumnezeu, "în amintirea femeii creştine
care a călătorit în compania maiestăţii voastre la
Dşidda."
Propria concluzie a sorei Jenny despre "aventura ei
arabă" a fost: "O dată cu trimiterea Bibliei la Mecca s-a
încheiat acţiunea-Dşidda pe care am îndrăznit-o cu Dum-
nezeu. Este absolut sigur că această Biblie, cel mai bun
dar, a ajuns în mâinile califului Abdulah. Ea a fost scopul
prezenţei mele în Dşidda şi valoarea şi sensul prezenţei
mele acolo a fost sâ-L apropii cât se poate de mult pe
Domnul Isus de inimile mahomedanilor."
Dorul după Rusia
Despre perioada următoare avem numai o notă scurtă
a lui Jenny de Mayer: "După ce am părăsit Egiptul în
toamna anului 1914, am petrecut următorii ani din timpul
războiului parţial în Rusia (Turchistan), parţial în Elveţia
şi în Statele Unite ale Americii." A mai fost încă cetă-
ţean rus şi a fost legată cu toată inima ei de Rusia şi de
poporul rus. Da, a fost năpădită chiar de dorul de casă,
ceea ce a determinat-o sâ scrie următoarele:
"în 1921, planul meu de a mă întoarce în Turchistan a
fost gata. însă familia şi prietenii m-au sfătuit sâ renunţ,
pentru că este prea periculos şi pe motivul că, oricine
poate părăseşte acum Rusia bolşevică pentru a fugi în
străinătate. Dar eu mă simţeam atrasă într-acolo cu toată
fiinţa mea, căci simţeam că acolo îmi este locul şi acolo
speram, cu ajutorul lui Dumnezeu, sâ-L slujesc şi în con-
tinuare la fel cum am fâcut-o înainte de revoluţie.
190

Nu am renunţat la gândul sâ-L mai mărturisesc totuşi
încă o dată pe Cristos înaintea mahomedanilor din Asia
Centrală rusească şi aceasta cu toate că ştiam la ce per-
secuţii se expun acolo, ca de altfel în toată ţara, creştinii
adevăraţi. Am fost conştientă că, mai devreme sau mai
târzu, în Rusia sovietică voi fi şi eu privată de libertate.
Am ales deci de bună voie şi conştientă această cale de-
loc uşoară."
într-adevăr, în luna mai a anului 1922, venind din In-
dia, care pe atunci mai era încă o colonie britanică, Jen-
ny de Mayer a trecut graniţa rusească şi a ajuns la
Aşhabad în Turkmenia. Conform propriilor ei cuvinte,
i-a fost foarte clar că prin aceasta "s-a închis în spatele
meu o uşă de fier."
Ce s-a întâmplat în toţi anii care au urmat cu sora
Jenny în "spatele uşii de fier" nu putem să prezentăm în
detaliu - oricât de mişcătoare ar fi cele întâmplate. Nu ne
permite spaţiul pe care-1 avem la dispoziţie. Averea ru-
sească şi-a pierdut-o din cauza revoluţiei şi a devalo-
rizării banilor, dar a mai avut în străinătate o avere moş-
tenită. Din această avere, sora ei i-a trimis din când în
când o sumă de bani, pe care a şi primit-o de cele mai
multe ori şi din care a putut sâ-i ajute chiar şi pe alţii.
Prin faptul că a fost mutată tot mereu în alte închisori
sau - într-o libertate relativă - a fost deportată când într-
un loc, când într-altul, familia ei i-a pierdut uneori urma.
Dar apoi s-a întâmplat ceea ce ne relatează chiar ea prin
cuvinte de recunoştinţă: "Scumpa mea soră din Anglia,
doamna Howe, a aflat în cele din urmă cu mare greutate
locul unde mă aflam şi mi-a trimis prin Crucea Roşie din
Moscova bani, provizii şi cărţi." Biblia ei în limba en-
gleză a rămas tot timpul la ea şi a putut sâ-şi manifeste
puterea divină alinându-i şi întârindu-i pe oameni.
191

14 ani sub stăpânire sovietica
în cei 14 ani, pe care Jenny de Mayer i-a trait sub
stăpânirea sovietică după întoarcerea ei benevolă în Ru-
sia, autorităţile statului, mai ales securitatea, a suspectat-
o drept "antirevoluţionară" şi "propagandistă religioasă."
Tot mereu a fost supusă la interogatorii, tot mereu a fost
înghesuită cu mulţi alţi deţinuţi în celulele închisorilor.
Dumnezeu a păzit-o de maltratări corporale. - Că a fost
supusă multor atacuri, a recunoscut ea însăşi de mai mul-
te ori în biografia tipărită.
Un exemplu:
"Trebuie să recunosc că multele interogatorii chinui-
toare în miez de noapte m-au apăsat şi m-au înfricoşat.
Am suferit sub sentimentul presiunii şi a tensiunii inter-
ioare, care s-au manifestat prin vise urâte şi coşmaruri."
Trupul şi nervii au avut adesea de suferit: "Trei luni de
singurătate absolută şi umezeala rece a pereţilor pe care
se prelingea apa m-au sleit de puteri şi interogatoriile
nocturne care-mi atacau nervii au avut ca urmare că am
suferit de migrene îngrozitoare. Mi-am pierdut somnul şi
de mai multe ori, când directorul a inspectat noaptea ce-
lulele, m-a găsit tremurând şi scâncind de durere."
O dată a scris: "Această celulă <a fost cel de-al 49-lea
loc unde am ajuns să locuiesc de când am fost închisă şi
în timpul lunilor pe care le-am petrecut aici nu am văzut
nici o altă faţă decât cea a asistentului sanitar, a paznici-
lor şi a directorului închisorii." Singurătatea a fost soarta
de care Jenny a avut tot mereu parte. O altă soartă a fost
să împartă celula cu mai multe sau mai puţine femei,
printre care a întâlnit uneori mai multe bestii care au co-
pleşit-o pe ea, creştina evlavioasă şi femeia cultă, cu cu-
vinte murdare şi tot felul de injurii. în astfel de cazuri,
192

Dumnezeu i-a dat însă darul să rămână liniştită şi plină
de dragoste. Aceasta a avut ca urmare faptul că unele
deţinute violente care o înjurau au devenit mai liniştite,
s-au schimbat şi s-au deschis pentru vestea despre Cris-
tos, pe care Jenny îndrăznea tot mereu să o mârturi-
seascâ.
Să ascultăm din nou propriile ei cuvinte: "Deşi am
fost o deţinută închisă, am fost, totuşi liberă să arunc
sămânţa bună şi să împlinesc astfel sarcina Stăpânului
meu. Am putut să mărturisesc despre El şi chiar să citesc
Evanghelia cu voce tare, în ciuda interdicţiei din partea
conducerii închisorii. Domnul se pare că a oprit condu-
cerea să mă împiedice să le slujesc astfel pe celelalte
deţinute." Când a fost încă o dată transferată într-un alt
loc, una din deţinutele care au rămas în urmă a spus -
Jenny a aflat ulterior aceste cuvinte: "Prin tovarăşa
Mayer a fost printre noi Isus Cristos."
La începutul acestui capitol am aflat deja că sora Jen-
ny nu a fost tot timpul închisă, ci că a trăit şi în libertate.
Aceasta nu a fost însă o libertate aşa cum o înţelegem
noi, care să-i permită să-şi aleagă singură domiciliul sau
munca. A fost vorba de un fel de exil sau de deportare
într-o anumită regiune a Rusiei. în acest timp a putut să
locuiască de câteva ori în propria ei casă şi să îngrijească
florile şi mica grădină de legume. în astfel de cazuri se
vorbea despre "colonişti." O dată a avut voie chiar să-şi
aleagă locul unde să fie deportată. A ales un sat din Ura-
li, în a cărui apropiere locuiau menoniţi de origine ger-
mană.
Jenny de Mayer nu a mai ajuns la mahomedanii pe
care i-a iubit. Numai o singură dată a fost închisă îm-
preună cu o femeie mahomedană de vază, care a fost
mai târziu condamnată la moarte de tribunalul din Mos-
193

cova. După cele câteva săptămâni petrecute împreu- nâ
în celulă, Jenny a avut speranţa, chiar siguranţa, că măr-
turia ei despre Cristos a fost binecuvântată pentru această
deţinută şi că lucrarea credinţei începută în inima ei a
ajuns să fie desăvârşită.
Indiferent care a fost soarta sorei Jenny pe parcursul
celor 14 ani, mărturia ei repetată mereu cu recunoştinţă a
fost: "Am simţit prezenţa lui Dumnezeu. Zi de zi am pri-
mit de la El puterea de care am avut nevoie."
în cele din urmă, spre sfârşitul toamnei anului 1935,
Jenny de Mayer a primit vestea că poate sâ-şi părăsească
oricând locul de deportare - Melitopol pe malul Mării
Negre - şi că are voie să călătorească oricând doreşte la
Moscova, în libertate. De acolo poate să plece la rudele
ei, care trăiau atunci în vestul Europei. Abia mult mai
târziu a aflat că îşi datorează eliberarea intervenţiei per-
sonale a unui conte englez, Earl Buxton. Acesta a fost
rugat de prietenii Misiunii londoneze, care cunoşteau şi
preţuiau activitatea lui Jenny de Mayer de răspândire a
Scripturii în Asia Centrală rusească, ca, în timpul vizitei
sale la Moscova, să intervină pe lângă Stalin în favoarea
curajoasei martore a lui Cristos.
în încheiere, să o lăsăm încă o dată să ne relateze cu
propriile ei cuvinte: "Am fost întrebată adesea cum înţe-
leg eu faptul că Dumnezeu, Domnul, pentru care am în-
fruntat pericolul unei arestări, m-a lăsat atât de mult timp
în mâna duşmanilor Lui. Pot să mărturisesc plină de bu-
curie şi mulţumire că am acceptat întotdeauna calea Lui
şi că nu I-am reproşat niciodată modul în care m-a călău-
zit Suferinţa nu a fost pedeaspă, ci a slujit numai ca lu-
mină. Cine îndrăzneşte să afirme despre sine că nu are
nevoie de lumină? Am fost convinsă că Domnul are un
scop deosebit legat de diferitele închisori şi locuri în care
194

am fost deportată. I-am dedicat Lui viaţa mea, am pus-o
la dispoziţia Lui, cu dorinţa să mă folosească într-o ast-
fel de lucrare pe care nu o face nici un alt slujitor inde-
pendent din via lui şi nici un alt misionar al vreunei so-
cietăţi misionare. Şi această cerere mi-a fost împlinită."
195

" "Răsăritul' este o regiune geografica foarte vasta. Aici,
el se referă în mod special la Rusia şi anume, ia Rusia
dinaintea revoluţiei bolşevice. Se referă la mişcările şi
personalităţile spirituale care au o semnificaţie deosebită
pentru împărăţia lui Dumnezeu din Rusia.
S-a dus multă lumină şi dragoste în răsărit. Acest lucru
poate să încălzească inima cititorului, îndemnându-1 să
aducă mulţumiri şi sâ-1 facă să se roage şi să spere şi
pentru Rusia de azi."
Persoanele prezentate sunt:
Felician von Zaremba
Friedrich Wilhelm Baedeker
Modest Modestovici Korff
Pavel Nicolai (Pavel Nicolaie viei)
Mathilda Wrede
Jenny Eugenia de Mayer