Domnul este aproape!

Domnul

este

aproape!

(Filip. 4.5)

CALENDAR BIBLIC

pentru zidire, sfătuire şi mingîiere (1 Cor. 14.3)

şi pentru vestirea Evangheliei. (Romani 10.15)

GUTE BOTSCHAFT VERLAG

P.O. Box 80

D-6340 Dillenburg 2

West Germany

INTRODUCERE

Nimeni nu poate închide ochii în faţa seriozităţii timpului pe

care îl trăim. încă pe vremea apostolului loan el scria: „Copila-

şilor, acum este ceasul cel de pe urmă."

„Să ştiţi că în zilele din urmă vor fi vremuri grele. Căci oamenii

vor fi iubitori de sine, iubitori de bani, lăudăroşi, trufaşi, huli-

tori, neascultători de părinţi, nemulţumitori, fără evlavie, fără

dragoste firească, neînduplecaţi, clevetitori, neînfrînaţi, neîm-

blînziţi, neiubitori de bine, vînzători, obraznici, îngîmfaţi; iubi-

tori mai mult de plăceri decît iubitori de Dumnezeu; avînd doar

o formă de evlavie dar tăgăduindu-i puterea. Depărtează-te de

oamenii aceştia." (2 Tim. 3.1-5).

Răul progresează foarte rapid, într-o formă rafinată, şi îngrozi-

toare, fapt care ne face să recunoaştem că anticristul, omul pă-

catului, are deja trase fire ca să încurce pe oameni. Zile rele şi

triste vor veni peste pămînt, deoarece Duhul lui Dumnezeu va

părăsi pămîntul şi împreună cu El şi Mireasa lui Hristos. Pentru

copiii lui Dumnezeu este însă o mare îmbărbătare şi anume:

„Domnul este aproape"

Duhurile rele fac totul ca să lezeze lucrarea lui Dumnezeu. Ata-

curile lor se îndreaptă în mod deosebit spre Persoana Domnului

Isus Hristos şi spre Cuvîntul lui Dumnezeu. După aceste duhuri,

Isus Hristos nu este Fiul Cel Veşnic ca „Dumnezeu revelat în

trup." Cum oare ar putea să tacă tatăl minciunii cînd ştie că mai

are puţină vreme ca să înşele pe oameni? El doreşte să ia pute-

rea oricărei revelaţii a lui Dumnezeu. „Oare a zis Dumnezeu cu

adevărat?" - aşa spune şiretenia vechiului şarpe şi astăzi.

Domnul Isus care este Adevărul spune în rugăciunea Sa: „Cu-

vîntul Tău este adevărul." Dacă punem la îndoială adevărul ace-

sta, atunci toate pîrghile siguranţei noastre ne-au fost luate. Cre-

dincioşlor din Filadelfia le este scris: „Căci ai PĂZIT Cuvîntul

Meu şi n-ai TĂGĂDUIT Numele Meu." (Apoc. 3.8). Noi ştim

că marele vrăjmaş caută să încurce lumea păcătoasă ca să nu

vină prin credinţă şi pocăinţă la Domnul Isus şi să primească

iertarea. Dar nu sîntem în necunoştinţă de faptul că el caută să

înşele şi pe credincioşi. Vrăjmaşul lui Isus şi al Adunării Sale ştie

bine cît de puternică este mărturia pe care e chemată s-o dea pe

pămînt Adunarea lui Dumnezeu - iată de ce el îşi desfăşoară

întreaga putere infernală ca să zdrobească această mărturie în

toate chipurile. El urăşte Numele lui Isus şi tot ce caută să aducă

glorie acestui Nume. Din partea satanei puteţi să întemeiaţi ce

vreţi, puteţi să faceţi orice întovărăşire religioasă doriţi, puteţi

să fiţi ce vreţi, dar numai Adunarea lui Dumnezeu nu, căci pe

aceasta o urăşte de moarte şi va căuta prin tot ce-i stă în putinţă

ca s-o vatăme şi s-o ruineze. El va căuta să înşele pe creştini prin

forme şi învăţături abătute, şi toate acestea le face cu scopul ca

credinciosul să nu mai privească la ISUS ca singurul şi unicul în

care avem totul deplin. Marele vrăjmaş vrea să privim la om şi la

învăţăturile lui sărăcăcioase. De aceea nu ne mirăm de atmosfe-

ra lumească care a inundat multe biserici creştine.

Conştienţi de pericolele la care sînt expuşi credincioşii ca şi oa-

menii încă nemîntuiti am scris aceste meditaţii zilnice care le

încredinţăm în mîna Marelui nostru Dumnezeu şi Tată cu dorin-

ţa ca El să le binecuvinteze împreună cu cei care le citesc. Dum-

nezeu să facă şi prin această lucrare ca să înţelegem cu toţii că

numai în DOMNUL ISUS HRISTOS găsim totul DEPLIN, că

numai El este totul iar omul nimic.

Scriind, singura noastră ţintă a fost să înălţăm Numele lui Isus şi

Sfîntul Cuvînt al lui Dumnezeu. Iată miezul învăţăturii noastre.

Mărturisim, stimate cititor, că dorim mult să cercetezi totul în

lumina Sfintei Scripturi şi a prezenţei lui Dumnezeu şi astfel să

devii tot mai ataşat de Marele Mîntuitor şi de Cuvîntul Său şi tot

mai dezlipit de păcat şi lume, ca şi de orice formă de evlavie,

în cuprinsul lucrării am căutat să folosim pe cît posibil traduce-

rea originală a Sfintei Scripturi.

IANUARIE

1 IANUARIE

El Şi-a pus mîna dreaptă peste mine, şi a zis: Nu te teme!

Eu sînt Cel dîntîi şi Cel de pe urmă, Cel viu. Am fost

mort, şi iată că sînt viu în vecii vecilor. Eu ţin cheile morţii

şi ale Locuinţei morţilor. Apoc. 1,17-18.

Am trecut pragul unui an nou. Şi ştim cît de importantă este

această trecere pentru noi. Ne stau în faţă evenimente a căror

împlinire este inevitabilă. Isus Hristos însă este acelaşi, El ţine

în mîinile Lui toate lucrurile, toate problemele întregii lumi şi

mai cu seamă problemele noastre personale, cele care adesea ne

înfricoşează. El îngăduie unele situaţii pentru a arăta puterea şi

fiinţa Lui minunată. loan se afla în exil pe insula Patmos, depar-

te de prietenii lui, în mijlocul unor situaţii grele, avînd înainte

necunoscutul. Dar tocmai în această stare a venit la el Domnul

Isus Hristos Cel înălţat de Dumnezeu, încoronat cu cinste, sla-

vă, putere şi autoritate, aşa cum îl vom vedea cu toţii atunci cînd

va veni ca Judecător. El îşi pune mîna pe ucenicul Lui iubit şi-i

spune: „NU TE TEME!"

Domnul Isus este Cel viu care era mort şi iată că trăieşte în vecii

vecilor, Ce minunat că avem un astfel de Mîntuitor viu, care a

primit o înviere atît de glorioasă şi căruia I s-a dat toată puterea

în cer şi pe pămînt! Să ne înfricoşeze acest lucru, sau să avem o

viziune tristă spre viitor? NU. El vrea să rămînă în toate zilele cu

noi. „Nicidecum n-am să te las cu niciun chip NU te voi PĂRĂ-

SI. Ar fi de dorit să simţim şi noi mîna Lui cînd ne spune: „Nu te

teme!" Poate mai sînt numai cîteva clipe pînă la venirea Lui din

nou ca să înalţe pe ai Săi în măreţia lui Dumnezeu. Pînă atunci

însă, să-L urmăm cu toată nădejdea şi despărţiţi de toate lucru-

rile care nu-I plac Lui.

„Nu ţi-am dat Eu oare porunca aceasta: „întăreştete şi îmbărbă-

teazăte. NU te înspăimînta şi nu te îngrozi, căci Domnul Dum-

nezeul tău este cu tine în tot ce vei face?" (Iosua 1.9).

2 IANUARIE

Şi voi, prin El, sînteţi în Hristos Isus. El a fost făcut de

Dumnezeu pentru noi înţelepciune, neprihănire, sfinţire

şi răscumpărare. 1. Cor. 1.30.

Versetul acesta arată ceea ce a devenit Domnul Isus Hristos

pentru noi cei credincioşi prin moartea Lui de pe cruce, nu ceea

ce era El ca făptură în viaţa aceasta pămîntească şi nici ce era în

veşnicie. Apostolul spune: „Prin El (adică prin Dumnezeu) sîn-

teţi în Isus Hristos." înainte de moartea Lui noi nu puteam fi în

Hristos. Legătura cu Hristos Cel viu nu era posibilă înainte de

moartea Lui. Cît timp grăuntele de grîu nu moare rămîne sin-

gur. O legătură vie se poate face numai cu un Hristos mort şi

înviat.

Este clar că Domnul şi Mîntuitorul nostru în sensul textului din

Proverbe 8 şi 9 este ÎNŢELEPCIUNEA lui Dumnezeu; dar

pentru noi El este înţelepciune abia după moartea Lui prin care

toate lucrurile au căpătat rostul lor. La cruce a fost înfăptuită

iertarea păcatelor noastre potrivit cu cerinţele lui Dumnezeu. Şi

aceasta într-o înţelepciune pe care oamenii cu priceperea lor nu

ar fi putut niciodată s-o născocească sau cel puţin s-o înţelea-

gă-

Hristos cel răstignit în care oamenii au văzut slăbiciune a devenit

pentru noi, cei aleşi, PUTEREA şi ÎNŢELEPCIUNEA lui

Dumnezeu. ÎN El avem şi ÎNDREPTĂŢIREA, SFINŢIREA şi

RĂSCUMPĂRAREA. Niciodată n-am fi putut să ajungem la

această moştenire prin propriile noastre puteri. Dumnezeu L-a

făcut pe Hristos păcat pentru noi, ca noi să fim neprihănirea lui

Dumnezeu în El. Sîntem izbăviţi numai prin jertfa Domnului

Isus Hristos şi sîntem mîntuiţi pe temeiul sîngelui scump al Mie-

lului fără cusur şi fără prihană.

Avem de-acum numai o ţintă

Şi NUMAI una să vestim

ISUS! ISUS! numai ISUS!

NUMAI de El noi vrem să ŞTIM.

3 IANUARIE

Cît de plăcute sînt locaşurile Tale, Doamne al oştirilor!

' Ps. 84,1.

Inima pe care a găsit-o Dumnezeu are dorinţa să lucuiască la El.

Această dorinţă îi îndemna pe cei trei ucenici, pe muntele

schimbării la faţă să ceară să clădească trei colibe. Aceasta arăta

starea sentimentală a lor ca evrei, şi ne mai arată că gîndurile lor

ar fi putut să-L îndepărteze pe Domnul de la ei, lucru care era

grav. Ei doreau să-L ţină pe Domnul Isus cu ei, deci El urma să

rămînă cu ei pe pămînt. Isus însă nu le putea împlini această

dorinţă, dar le-a dat şi lor şi nouă un cuvînt de mîngîiere: „Să nu

vi se tulbure inima... în casa Tatălui Meu sînt multe locaşuri

... Eu Mă duc să vă pregătesc un loc... Mă voi întoarce şi vă

voi lua cu Mine ca acolo unde sînt Eu să fiţi şi voi." în textul de

la loan 14 este oglindită în chip minunat această mare lucrare

necunoscută pînă atunci, că oamenii vor locui în însăşi Casa lui

Dumnezeu.

Domnul Isus nu putea să rămînă cu ucenicii Lui pe acest pămînt

care-i întinat, ci El vrea să-i aibe la El, unde locuieşte sfinţenia şi

toate sînt aşa cum doreşte EL Poporul Lui va locui împreună cu

El. „Tată vreau ca acolo unde sînt Eu să fie împreună cu Mine şi

aceia pe care Mi i-ai dat Tu, ca să vadă slava Mea." în Exod

15.13 citim: „Prin îndurarea Ta, Tu ai călăuzit, şi ai izbăvit pe

poporul acesta. Iar prin puterea Ta îl îndrepţi spre locaşurile

sfinţeniei Tale." Cei mîntuiţi cîntă puterea şi tăria JLui, iar în

versetul 17 găsim cu claritate îndeplinirea Legămîntului Lui pe

care El însuşi 1-a întemeiat.

Iată ce a făcut Dumnezeu pentru poporul Lui. El vrea să-i dea

un loc de odihnă şi nu numai în pustia lumii, ci hotărîrea Lui este

ca poporul Său să intre în locul sfînt.

HRISTOS este creştinismul şi religia noastră. Duhul Sfînt ne

conduce NUMAI la El. Teologia noastră este BIBLIA.

Numai pe acestea vrem să le recunoaştem.

10

4 IANUARIE

Noi toţi privim cu faţa descoperită, ca într-o oglindă, sla-

va Domnului, şi sîntem schimbaţi în acelaş chip al Lui, din

slavă în slavă, prin Duhul Domnului. 2. Cor. 3,18.

Dumnezeu s-a revelat (descoperit) prin Isus Hristos în plinăta-

tea harului şi a sfinţeniei Lui. Cine crede din inimă în Hristos

este înălţat la Dumnezeu, fiind aşezat ca urmare a jertfei lui

Hristos, în El şi fiind adus înaintea Lui pentru a avea parte de

cele mai mări binecuvîntări. Prin moartea lui Hristos, păcatul

este înlăturat şi prin credinţă omul nu numai că primeşte mîntu-

irea şi pacea, dar este şi aşezat în Hristos, fiind introdus astfel în

lumina şi sfinţenia prezenţei lui Dumnezeu. Un astfel de om are

de pe acum deplina neprihănire şi libertate. Duhul Sfînt care

locuieşte în fiecare credincios născut din nou, călăuzeşte sufletul

cu bucurie, în prezenţa lui Dumnezeu. El face ca prin credinţă

să vedem cu faţa descoperită sfinţema lui Dumnezeu prin Acela

care a fost înviat din morţi, adică prin Domnul Isus Hristos.

Ce deosebire faţă de aceia care se întemeiază pe lege! Cînd

Moise cobora a doua oară de pe munte cu legea în mînă (căci

prima dată, cînd a văzut viţelul de aur a spart tablele mărturiei)

faţa lui strălucea, în aşa fel încît poporul nu o putea privi.

Dar acum, după ce problema păcatului şi a legii a fost rezolvată

în chip dumnezeiesc, noi putem aşa cum a dorit Dumnezeu, să

privim cu faţa descoperită slava lui Isus. Iată o parte preţioasă

pentru toţi cei care au găsit în adevăr mîntuirea în Hristos Isus.

Dar mai este însă o latură, cea practică: ca toţi cei care îi aparţin

lui Isus să trăiască mereu în viaţa lor, prin credinţă, această

lucrare de a privi conţinu faţa Lui.

Numai în măsura în care noi trăim acest lucru se va imprima în

fiinţa noastră chipul lui Hristos şi învăţătura Lui, şi aceasta spre

slava lui Dumnezeu şi spre marea binecuvântare a mărturiei pe

care o dăm în jurul nostru aici pe pămînt.

11

5 IANUARIE

Şi moartea nu va mai fi. Nu va mai fi nici tînguire, nici

ţipăt, nici durere, pentrucă lucrurile dintîi au trecut.

Apoc. 21,4.

într-o zi, un predicator stătea de vorbă cu un ateu. Acesta i-a

spus: „Dumneavoastră mi-aţi spus ce credeţi; dar eu nu cred

ceea ce exprimaţi în predicile dumneavoastră."

Predicatorul i-a răspuns: „Atunci explicaţi-mi dumneavoastră ce

credeţi." „Eu cred că odată cu moartea se sfîrşeşte totul." „Şi eu

gîndesc la fel" a răspuns predicatorul. „Cum, dumneavoastră

credeţi că odată cu moartea se sfîrşeşte totul?" „Desigur" a răs-

puns el, „moartea pune capăt puterii omului de a mai face rău;

moartea pune capăt visurilor dumneavoastră, relaţiilor priete-

neşti, pune capăt voinţei dumneavoastră; totul se sfîrşeşte odată

cu moartea. Cînd veţi muri, veţi merge în întunerecul cel mai

adînc. Pentru mine, moartea pune capăt drumurilor mele pe

pămînt: toate lacrămile, toată truda, toate decepţiile, toată du-

rerea şi îngrijorările se vor sfîrşi. Toate acestea se vor sfîrşi în

viaţa mea cînd vine moartea iar eu mă duc la Domnul meu, în

împărăţia Lui."

„Eu nu am priceput acest lucru pînă acum" a răspuns necredin-

ciosul.

Rezultatul acestei discuţii a fost că acel om a găsit pace cu Dum-

nezeu prin această mărturie. DA, moartea pune capăt tuturor

problemelor care au legătură cu viaţa pămîntească. Pentru copiii

lui Dumnezeu atunci începe fericirea veşnică în Paradis cu Hris-

tos, unde este cu mult mai bine. Viitorul lor este pentru veşnicie

în locaşurile sfinte ale Casei Tatălui, în slava lui Dumnezeu. Dar

ceilalţi? „Partea lor este în iazul de foc care arde cu foc şi cu

pucioasă." (Apoc. 21.8).

Ce dulce este odihna în faţa luminoasă a lui Isus!

Moartea, păcatul şi durerea, aici nu mai sînt,

Ci odihna, odihna, odihna cerească.

La sînul Mîntuitorului acum alerg încrezător.

„Dacă mărturiseşti deci cu gura ta pe Isus ca Domn şi dacă crezi

în inima ta că Dumnezeu L-a înviat din morţi, vei fi mîntuit."

(Romani 10.9).

V ' 12

6 IANUARIE

Dumnezeu, care a făcut lumea şi tot ce este în ea, este

Domnul cerului şi al pămîntului, şi nu locuieşte în temple

făcute de mîini. Faptele 17,24.

în capitolul 16 al Evangheliei după Matei, Domnul nostru Isus

Hristos răspunde la mărturisirea lui Petru: „Tu eşti Hristosul,

Fiul Dumnezeului Celui Viu", cu cuvintele: „Ferice de tine, Si-

mone, fiul lui Iona fiindcă nu carnea şi sîngele ţi-a descoperit

lucrul acesta ci Tatăl Meu care este în ceruri. Şi Eu îţi spun: tu

eşti Petru şi pe această piatră voi zidi Adunarea Mea şi porţile

locuinţei morţilor nu o vor birui." Numele care este dat puterii

Satanei „porţue locuinţei morţilor" înseamnă întreaga putere a

morţii, pe care o are Satana, dar ne arată clar şi concis că pe

temelia HRISTOS - FIUL LUI DUMNEZEU, Adunarea este

de neînvins. Primul om creat în nevinovăţie ca şi urmaşii lui,

chiar şi cei din poporul Israel ca fiind sub lege, au fost învinşi de

porţile locuinţei morţilor. Dar iată pe Unul, pe care moartea nu

a putut să-L ţină. Este Hristos, Fiul Dumnezeului Celui Viu,

dovedit astfel prin învierea din morţi Romani 1.4). Dumnezeu a

descoperit lui Simon fiul lui Iona acest lucru, iar Simon 1-a măr-

turisit în public. Aceasta este temelia: HRISTOS, FIUL DUM-

NEZEULUI celui viu, pentru Adunare. Ce temelie nezdrunci-

nată: Fiul lui Dumnezeu în puterea învierii Lui, care este dată

tuturor celor ce vin la El, ca să fie făcuţi şi zidiţi ca nişte pietre

vii. Pe această piatră şi-a zidit Hristos, Adunarea Sa. Pietrele

vii, vin la această piatră preţioasă - HRISTOS - dat tuturor

celor ce vin prin credinţă să primească acest Dar de preţ, fiind

astfel uniţi în Hristos cu toţi cei ce cred în El. *

Adevărata temelie a Adunării lui Dumnezeu este deci: „Hristos,

Fiul Dumnezeului celui Viu." Clădirea e zidită pe Stîncă, iar

Stînca nu este Petru care putea greşi, se putea poticni, rătăci, ci

este numai Hristos, Fiul Dumnezeului celui Viu; fiecare piatră

din această clădire spirituală - Adunarea - are parte de viaţa

Stîncii, iar Stînca nu poate fi nimicită.

13

7 IANUARIE

Mare putere are rugăciunea fierbinte a celui neprihănit.

Iacov 5,16.

Un preot american povestea odată următoarele: în satul său natal

de mai mulţi ani la rînd nici un suflet nu ajunsese la mîntuire. Tine-

retul trăia într-o indiferenţă totală. într-un loc, la marginea satului

locuia însă un forjor credincios înaintat în vîrstă; el se bîlbîia atît de

tare, încît ţi-era milă cînd vorbea. într-o zi pe cînd el era singur la

forjă întristat de faptul că în satul lui nu sînt roade pentru Domnul,

a găsit de cuviinţă să închidă atelierul iar după amiaza aceea s-o

folosească în rugăciune către Dumnezeu. Se ruga fierbinte, şi Dum-

nezeu a ascultat strigătul acestui om bîlbîit. După rugăciune el s-a

dus plin de încredere la. preot şi a propus să se ţină o adunare de

evanghelizare. După ce a cumpănit lucrurile, preotul a fost de acord

cu propunerea, dar înăuntrul său se gîndea că va urma un eşec şi că

oamenii nu vor veni. Adunarea a avut loc într-o casă particulară.

Cînd s-a apropiat ora fixată pentru vestirea Evangheliei a venit atîta

popor încît sala a devenit neîncăpătoare. A fost o lucrare minunată.

Multe suflete au fost puse în mişcare în clipa cînd forjorul acela

credincios era în genunchi, rugîndu-se stăruitor Domnului.

Rugăciunea fierbinte, făcută cu credinţă are o mare putere. Ea a

fost şi este ascultată de Dumnezeu. Poate că nu sîntem în stare să

propovăduim Evanghelia lui Dumnezeu în public, dar toţi putem să

ne rugăm în cămăruţa noastră şi chiar pe patul de boală. Iar subiecte

(le rugăciune avem destule. Oare să nu ne stea pe inimă şi nouă

mîntuirea sufletelor? Stăruim noi neîncetat pentmca Dumnezeu să

deschidă inimi pentru primirea Domnului Isus?

Rugăciunea este respiraţia sufletului. Aşa cum sîngele primeşte oxi-

genul necesar vieţii prin respiraţie şi astfel se înnoieşte şi se curăţe-

şte, tot aşa şi sufletul se înnoieşte prin rugăciunea făcută cu credin-

ţă. Cu cît sufletul se poate ridica mai sus, cu atît mai curat şr bine-

făcător este aerul. Rugăciunea nu este deci o sarcină ci o NEVO-

IE.

Rugăciunea este o VORBIRE cu Dumnezeu: „pe cînd vorbeam eu

încă în rugăciunea mea..." (Daniel 9.21). Şi de aceea apostolul,

insuflat de Duhul Sfînt arată cine este în drept să se roage în adu-

nare, (vezi 1 Cor. 14.33-38).

14

8 IANUARIE

Ceice vor merge pe Calea cea sfîntă, chiar şi cei fără min-

te, nu vor putea să se rătăcească. Isaia 35,8.

în Isaia 35 este vorba de o cale numită: „calea sfîntă." Este

vorba desigur despre poporul Israel, dar se poate spune că gîn-

durile din acest capitol au valabilitate şi pentru zilele noastre.

De multe ori facem această constatare că unii fraţi şi surori care

îşi deschid inima pentru lucrarea lui Dumnezeu şi cred în chip

simplu în El, sînt mai înaintaţi în cunoştiinţa duhovnicească

decît unii care am zice noi că sînt mai avansaţi în ce priveşte

pregătirea. Experienţa în această direcţie este adeverită de Cu-

vîntul lui Dumnezeu, care spune: „Te laud Tată, Doamne al

cerului şi al pămîntului, pentrucă ai ascuns aceste lucruri de cei

înţelepţi şi pricepuţi şi le-ai descoperit pruncilor. Da, Tată, Te

laud, pentrucă aşa ai găsit Tu cu cale."

Ce bine ar fi dacă noi vom cugeta mai mult asupra acestei expre-

sii: „pruncilor." Cei care sînt convinşi că le trebue şi le este

necesară învăţătura, sînt bucuroşi şi mulţumiţi pentru tot ce le

dă Dumnezeu, iar El răsplăteşte şi binecuvintează pe copiii Lui

care vin cu o asemenea credinţă. Ceilalţi în mîndria lor care se

cred atot cunoscători se despart de drumul care duce la adevă-

rata înţelepciune. Domnul însuşi aşează odată pe un copilaş în

mijlocul ucenicilor şi le spune: „Adevărat vă spun că dacă nu vă

veţi întoarce la Dumnezeu §i nu vă veţi face ca nişte copilaşi, cu

niciun chip nu veţi intra în împărăţia cerurilor." Să ne străduim

întocmai cum face un copilaş micuţ şi să dăm ascultare numai

Cuvîntul lui Dumnezeu. Acesta este drumul pe care ne poate

călăuzi Duhul Sfînt pentru a deveni slujitori ai lui Dumnezeu

pregătiţi de El pentru orice lucrare bună.

Omului firesc i-ar plăcea mai bine să lucreze în public, decît să

înveţe în taină; iar plăcea mai mult să fie plin de slava oameni-

lor, decît să fie smerit sub mîna lui Dumnezeu.

15

9 IANUARIE

Omul dintîi este din pămînt, pămîntesc; Omul al doilea

este din cer. 1. Cor. 15,47.

Primul om a fost Adam, al doilea om, cel de pe urmă Adam este

Omul Isus Hristos. încă de la început este între ei o diferenţă

esenţială. Primul Adam a fost făcut din ţarină, al doilea Adam

este născut din Dumnezeu şi a venit din cer. Primul a fost făcut

om în toată firea prin mîna cea puternică a lui Dumnezeu. Cel

de al doilea Om, spre deosebire de primul a fost născut printr-o

fecioară, lucrarea minunată a Duhului Sfînt, a crescut ca tînăr şi

a devenit apoi bărbat. El a cunoscut în întregime slăbiciunile

fiinţei omeneşti. El a venit cu plinătatea şi cu desăvîrşirea Lui,

iar odată cu creşterea Lui în vîrstă a „crescut şi în înţelepciune şi

era tot mai plăcut înaintea lui Dumnezeu şi înaintea oamenilor."

Primul om deşi era rînduit domnitor al creaţiei de pe pămînt era

o fiinţă dependentă; al doilea om deşi era Atotputernicul Cre-

ator al tuturor lucrurilor, a luat locul unui om întrutotul ascultă-

tor. El este „cel dintîi născut" şi Lui îi aparţine tot ce se găseşte

în cer şi pe pămînt, ceea ce se vede şi ceea ce nu se vede, căci

totul s-a făcut prin El şi pentru El. Cînd primul Adam a fost

creat existau deja cerurile şi pămîntul; dar ele au fost create prin

cel de al doilea Adam, căci „toate se ţin prin El." (Col.

1.15-17).

Primul om a fost făcut din ţarină fiind un fiu al pămîntului; al

doilea Om a venit din împărăţia cerurilor fiind „Fiul Celui Prea

înalt."

„în adîncă adorare îngerii se închină

Minunîndu-se de slava Ta

în Tine străluceşte plinătatea Dumnezeiască

Şi în Tine sîntem şi noi desăvîrşiti."

Lumea urăşte pe Hristos, pentrucă nu-L cunoaşte. Vorbirea ei

este: „La o parte cu Hristos! Noi nu vrem ca El să stăpînească."

Lumea deşi se socoteşte noblă prin cultură şi prin morală şi

zugrăvită pe deasupra cu mărturisirea creştinismului, are în su-

flet aceeaşi ură adîncă împotriva Fiinţei şi stăpînirii Domnului

nostru Isus Hristos, şi acum ca şi în vechime.

16

10 IANUARIE

Şi fiindcă iubea pe ai Săi, care erau în lume, i-a iubit pînă la capăt.

loan 13,1.

Acesta este un adevăr nespus de plăcut pentru credincioşii de astăzi

care nu numai că pot să-1 priceapă prin credinţă dar care pot să-1

experimenteze şi în practică. Ce preţios este acest lucru să putem

cunoaşte dragostea lui Hristos într-o lume atît de rece! Această dra-

goste era în inima lui Dumnezeu chiar înainte de întemeierea lumii,

cînd El ne-a ales în Hristos!

Domnul Isus îşi îndreaptă privirea acum şi către tine iubite cititor

născut din nou şi vede în tine pe unul din cei pe care 1-a ales Tatăl

înainte de veacuri, ca să te facă părtaş sfinţeniei Lui, în har. înainte

de întemeierea lumii Tatăl te-a unit cu Fiul Său şi vede acum în tine

un ales al Tatălui. Poate oare să fie împotriva noastră un Dumnezeu

care are asemenea gînduri? Nu ne iubeşte oare Fiul cînd vede unirea

noastră cu El? Oare nu a făcut totul Domnul Isus pentru a ne des-

coperi aceste gînduri cereşti ascunse pentru noi? Nu s-a dat El însuşi

pentru păcatele noastre şi nu ne-a mîntuit prin sîngele Său?

DA, Dumnezeu L-a făcut păcat pe Domnul Isus pentru noi, L-a

înviat şi L-a înălţat la dreapta Sa. Noi am murit în El, sîntem înmor-

mîntaţi prin botez în moartea Lui şi înviaţi împreună cu El. Putem

oare să ridicăm ochii spre cer, fără să vedem comoara cerească de

har al lui Dumnezeu care ne-a strămutat în locurile cereşti prin Hri-

stos Domnul?

Ce har nemărginit ne este dat ÎN Hristos!

Aş dori ca noi să-L iubim din inimă, deoarece El ne-a iubit mai întîi

Şi iubirea Lui nu se va sfîrşi niciodată.

Nu este nimic, în toată lumea mai binecuvîntat decît o viaţă trăită

într-o atîrnare necurmată faţă de Domnul Dumnezeu; să atîrni de

El clipă de clipă, să te alipeşti de El şi să aştepţi ca El să îngrijească

de orice lucru! Adevărata taină a păcii şi a unei neatîrnări sfinte faţă

de oameni, constă în a avea TOATE izvoarele în El. Isus e tot ce ne

trebuie; nu avem nevoie de altceva.

17

11 IANUARIE

Şi dacă cineva nu înţelege, să nu înţeleagă!

1. Cor. 14,38

în Proverbe 19.2 citim: „Lipsa de ştiinţă este o pagubă pentru

cineva" şi în Efeseni 5.17: „De aceea nu fiţi nepricepuţi, ci înţe-

legeţi care este voia lui Dumnezeu."

în 1 Corinteni 15.34 apostolul Pavel spune, spre ruşinea lor, că

sînt unii credincioşi care nu cunosc pe Dumnezeu. Este multă

necunoaştere spirituală şi avem nevoie să învăţăm lucrurile ce-

reşti, în 1 Corinteni 14 se vorbeşte despre rînduiala în adunări.

„Căci Dumnezeu nu este un Dumnezeu al neorînduielii" Cei

care se adună pentru Numele Domnului nu pot ca să facă ei

rînduieli în adunări după propriile lor iniţiative şi după propriile

lor concepţii. Noi sîntem supuşi Domnului şi voinţei Lui. în 1

Tim. 3.15 apostolul Pavel ne scrie: „... să şti cum trebuie să te

porţi în Casa Iţii Dumnezeu." De asemenea şi alte texte ale

Bibliei ne dau îndrumări clare în această privinţă. Nici un copil

al lui Dumnezeu nu trebuie să fie în neştiinţă. Acest cuvînt:

„Dacă.cineva nu înţelege să nu înţeleagă," exprimă o stare tris-

tă. Cine este în această stare nu mai cugetă, cum făceau cei din

Berea, şi nu primesc mustrările din partea celorlalţi credincioşi.

Cîtă durere şi tulburare se produce acolo unde este prezentă

necunoaşterea Bibliei!

Cunoaşterea voiei lui Dumnezeu în strînsă legătură cu supune-

rea şi ascultarea aduc binecuvîntare şi unire frăţească. Ea ne

face să fim şi voioşi şi supuşi unii altora, în frica lui Hristos şi ne

dă puterea necesară ca să suportăm cuvîntul de mustrare cînd

este nevoie. în Cuvîntul Lui, El ne-a descoperit toată măreţia lui

Dumnezeu şi ne este de folos să străbatem această Carte ca pe o

ţară binecuvîntată în lung şi în lat.

Isus e TOT ce ne trebuie. Ne putem bizui pe El în toate aspec-

tele vieţii. în mîna Lui cea bună şi puternică trebuie să ne simţim

în mai multă siguranţă decît în mîinile celui mai îndemînatic om.

Toate darurile le avem ÎN ISUS. El este izvorul oricărei autori-

tăţi şi a oricărei slujbe. Dacă îl avem pe El, avem totul şi din

belşug. „Nu de la oameni, nici printr-un om, ci prin Isus Hristos

şi prin Dumnezeu Tatăl ..." (Gal. 1.1).

18

12 IANUARIE

Mijlocul să vă fie încins, şi făcliile aprinse. Şi să fiţi ca

nişte oameni, care aşteaptă pe stăpînul lor. ,

Luca i2,35-36.

Toţi credincioşii care prin sîngele Domnului Isus, au fost mîntu-

iţi, au o nădejde sfîntă şi neclintită: Hristos va veni ca să-i ducă

în locaşurile Tatălui. Această nădejde vie ne umple inima pe

deplin şi ne face să veghem şi să aşteptăm venirea Lui. Aşa cum

în vremurile din urmă israeliţii trebuiau să stea cu mijlocul

încins, încălţaţi, cu toiagul în mînă aşteptînd clipa cînd avea să

vină ordinul de părăsire a ţării robiei, tot astfel aşteptăm şi noi

cu nerăbdare clipa cînd Domnul Isus însuşi „cu un strigăt, cu

glasul unui arhanghel şi cu trîmbiţa lui Dumnezeu" va veni pe.

nor ca să ne ia la El, la Tatăl în cer.

Dacă această speranţă este vie în viaţa noastră, atunci noi sîn-

tem gata să-L întîmpinăm. Mijlocul nostru să fie încins bine ca

nu cumva hainele noastre să ne împiedece, făclia noastră trebuie

să ardă, ca să împrăştie lumina unei bune mărturii şi mîna noas-

tră să mînuiască bine toiagul adevărului. în această stare nu este

greu să arătăm în afară că sîntem nişte călători care aşteaptă pe

Domnul lor.

Putem oare să ne imaginăm că israeliţii aveau alte preocupări

decît plecarea lor din ţara robiei? Cu ce ne OCUPĂM noi şi ce

ne UMPLE inima? Sîntem într-adevăr gata ca să-L întîmpinăm

pe Domnul? Sau nădejdea şi aşteptările noastre sînt încă pămîn-

teşti? Ce pagubă ar fi acest lucru!

„încă puţină, foarte puţină vreme şi Cel ve vine va veni şi nu va

zăbovi." Cel care a spus: „Iată Eu vin curînd" va veghea asupra

Cuvîntului Său şi-L va îndeplini. îi răspundem oare cu toată

inima: „Amin; VINO Doamne Isuse"?

Domnul nostru va veni în curînd. Primii creştini erau atît de

pătrunşi de această aşteptare încît nu-i mai interesau lucrurile

materiale. Cît de mult ar trebui ca întreaga noastră fiinţă să

radieze în jur aşteptarea venirii Domnului Isus, lucrînd pentru

salvarea sufletelor din focul pierzării şi luptînd pentru înălţarea

adevărului Sfintei Cărţi.

19

13 IANUARIE

Fiindcă ai păzit cuvîntul răbdării Mele, te voi păzi şi Eu de

ceasul încercării, care are să vină peste lumea întreagă, ca

să încerce pe locuitorii pămîntului. Apoc. 3,10.

Scriptura vorbeşte mult şi în mod special în cartea Apocalipsa

despre judecata viitoare. Iar noi putem pricepe din toată Sfînta

Scriptură că Domnul Isus Hristos ne-a spus limpede că ai Lui nu

vor trece prin necazul cel mare. Mulţi cred că trebuie să treacă

prin acest necaz şi de aceea sînt neliniştiţi iar bucuria lor dispare.

Tocmai acest lucru îl vrea duşmanul sufletelor noastre. „Ceasul

încercării" este numai pentru cei de pe pămînt. Credincioşii au o

misiune specială, cerească, căci ei nu locuiesc pe pămînt. Ca

cetăţeni ai cerului vor privi de sus judecata, aşa cum privea de

pe munte Avraam judecata Sodomei şi Gomorei în prezenţa lui

Dumnezeu. în textul de azi, Domnul ne arată precis viitorul

celor credincioşi: El ne va ocroti, ne va păzi de ceasul încercării

care va veni. Dar de ce vrea El să păzească pe cei credincioşi?

Pentru că au păzit cuvîntul răbdării Lui. Ei aşteaptă pe Domnul

dar şi Domnul îşi aşteaptă Mireasa, pentru înălţare şi pentru

slavă.

Ce însemnat este acest lucru pentru credincioşi: El va veni, dar

nu va veni pentru păcătoşi. Este însemnat lucru să ne lăsăm

călăuziţi de Cuvîntul Lui. Dar aceasta nu este totul, trebuie ca

inima să aibe dorinţa şi bucuria pentru aşteptarea Lui. De aceea,

iubiţi cititori să aşteptăm Luceafărul strălucitor de dimineaţă

care răsare înaintea zilei de judecată pregătită pentru păcă-

toşi.

Noi credem că adevărul despre osînda veşnică stă în legătură

deadreptul cu însuşirea nemărginită a lucrării de mîntuire a

Domnului nostru. Dacă nimic alta nu ne scapă de urmările păca-

tului, decît o jertfă cu putere veşnică, atunci şi urmările păcatu-

lui sînt tot veşnice. Noi trebuie să măsurăm păcatul şi urmările

lui numai cu măsura jertfei Domnului Isus şi nu cu măsura sim-

ţirii omeneşti sau a minţii omeneşti. Această dovadă poate să

pară multora puţin însemnată, însă pentru noi are o putere foar-

te mare. - C. H. M.

20

14 IANUARIE

Aruncă-ţi pîinea pe ape, şi după multă vreme o vei găsi iarăş!

Ecl. 11.1.

Oamenii mîntuiţi pot fi de folos altora în felurite chipuri. Din Cu-

vîntul lui Dumnezeu reiese clar să nu fim niciodată zgîrciţi. Ce pildă

de dăruire ne dă nouă pentru totdeauna Fiul lui Dumnezeu. El răs-

pîndea cu inimă largă binecuvîntările, El hrănea pe cei înfometaţi,

El tămăduia pe bolnavi şi în cele din urmă S-a dat pe Sine însuşi ca

preţ de răscumpărare pentru mulţi.

„Să nu obosim în facerea binelui, căci la vremea potrivită vom sece-

ra, dacă nu vom cădea de oboseală." (Gal. 6.9). Marea tragedie nu

constă în starea materială a oamenilor ci în cea spirituală. De aceea

avem datoria să-L prezentăm pe Isus, Domnul nostru ca „Punea

viefii." Putem face oricînd acest lucru, aruncînd această Pîine pe

apele care înfăţişează „marea popoarelor." Adesea trece atît de

mult timp pînă cînd un flămînd găseşte această Pîine.

De aceea să nu ne lăsăm împiedecaţi de împrejurări, ca să răspîndim

tot mai mult această Pîine. Dumnezeu lasă uneori să vedem roade,

acolo unde nici nu ne aşteptăm; şi chiar dacă pe pămînt nu le vom

vedea, le vom vedea în cer. El a spus: „Tot aşa şi Cuvîntul Meu,

care iese din gura Mea, nu se întoarce la Mine fără rod, ci va face

voia Mea, şi va împlini planurile Mele." (Isaia 55.11).

Ai mîncat şi tu cititor drag, din această pîine pentru a avea astfel

mîntuire veşnică?

Isus Hristos, Pîinea vieţii,

E mîntuirea sufletului meu.

La Tine nu vine nici un om în zadar

Tu tămăduieşti inima împovărată de păcat,

Eşti Pîine pentru aici, pe pămînt,

Hrana sufletului în veci de veci.

Consacraţi-vă viaţa care v-a fost dată, puneţi-o în slujba lui Hristos

cu TOATE posibilităţile ei, lucrînd la mîntuirea semenilor voştri, ca

să-i smulgeţi din păcat şi moarte. Dumnezeu nu ne cheamă la lucru

pe temeiul priceperii noastre ci pe al înţelepciunii Lui. Să lucrăm

călăuziţi de El prin Duhul Sfmt.

21

15 IANUARIE

Şi astfel vom fi totdeauna cu Domnul. Mîngîiaţi-vă dar

unii pe alţii cu aceste cuvinte. 1. Ţes. 4,17-18.

Ce limpede ne învaţă Cuvîntul lui Dunnezeu în ceea ce priveşte

lucrurile veşnice. Ne spune că toţi cei care cred în Isus Hristos

vor fi pe veci cu El. Noi nu avem cuvinte pentru a arăta ce

imensităţi de har şi binecuvîntări sînt în acest adevăr. în inima

tesalonicenilor lucrau aceste trei lucruri: credinţa, nădejdea şi

dragostea. Toate gîndurile şi acţiunile lor erau îndreptate spre

cer, acolo unde Hristos stă la dreapta Tatălui. Ei au înttfrs spa-

tele lumii întregi şi s-au îndreptat de la idolii lor spre Domnul

Isus, săvîrşind faptele credinţei. Ei trăiau în aşteptarea Domnu-

lui şi zi de zi îi preocupa acest gînd. De aceea, prin dragostea

care era în inimile lor, au fost îmbărbătaţi foarte adesea. Deoa-

rece tesalonicenii trăiau în această nădejde, ei se deosebeau de

ceilalţi oameni necredincioşi, care priveau la cele pămînteşti;

partea acestora va fi mînia lui Dumnezeu, mînie de care vor fi

izbăviţi însă copiii lui Dumnezeu, la venirea Domnului Isus. Dar

pînă în clipa aceea, cînd Domnul Isus va veni pentru ai Săi, ca

într-o clipă să ne schimbe şi să fim înălţaţi în casa Tatălui, noi

sîntem în mîinile dumnezeeşti a căror făgăduinţă este „DA şi

AMIN". Tot ce întîmpinăm chiar şi în încercările din viaţa noas-

tră vin din mîna Lui. El ne dă şi nădejdea în revenirea Domnului

Isus Hristos. Unde va duce pe ai Săi? în casa Tatălui. El este

Soarele veşnic al cerului.

El este, bucuria şi fericirea Tatălui; şi noi putem spune cu inima

plină de bucurie: „Tu eşti al meu în veci"

El este CENTRUL cerului; în faţa Lui vom îngenunchia pentru

â-L adora şi a-L proslăvi. (Apic. 5.14).

De aceea cu ajutorul lui Dumnezeu NU vom şterge niciodată

Numele cel fără seamăn al lui Isus de pe drapelul în jurul căruia

ne-a adunat Duhul Sfînt, pentru a pune în locul Lui numele unui

om muritor. Să pui un om în fruntea unei adunări, înseamnă

curată necredinţă şi o insultă adusă prezenţei lui Dumnezeu.

22

16 IANUARIE

Ei n-au înţeles nimic din aceste lucrtiri; căci vorbirea

aceasta era ascunsă pentru ei, şi ei nu pricepeau ce le

spunea ISUS. Luc. 18,34.

Domnul le-a vorbit de trei ori ucenicilor despre suferinţele,

moartea şi învierea Sa, dar ei „nu pricepeau ce le-a spus." Ei

visau măreţie şi putere. Iacov şi loan au vrut, ca unul să stea la

dreapta şi altul la stînga Domnului în împărăţia Lui. Desigur, în

curînd Domnul Isus va sta pe Tronul de domnie şi va domni, dar

„Fiul Omului n-a venit să I se slujească ci El să slujească şi să-şi

dea viaţa ca răscumpărare pentru mulţi." La cruce a trebuit să

plătească preţul răscumpărării noastre, dîndu-se pe Sine însuşi

ca jertfă şi luînd asupra Lui pedeapsa pe care trebuia s-o primim

noi. Acolo, pe lemnul crucii, El a primit să fie făcut blestem

pentru noi, ca să ne scape astfel pe noi de blestemul legii, aşa

cum este scris în Deut. 21.22-23. Acest text arată clar, că un om

care a săvîrşit o nelegiuire vrednică de pedeapsa cu moartea, era

în unele cazuri ţintuit pe cruce ca o mărturie vie a unei judecăţi

drepte. (Iosua 8.29;10.27). Aşa s-a întîmplat cu Fiul Omului

care a fost ţintuit viu pe cruce. Mîinile şi picioarele Lui'au fost

străpunse acolo. Vîndut de Iuda, tăgăduit de Petru şi părăsit de

toţi atîrna pe cruce. Toţi cunoscuţii stăteau de o parte, iar El era

răstignit între doi tîlhari. Soldaţii romani îşi împărţeau între ei

hainele Lui. Toţi trecătorii îl priveau dînd din cap. Soarele se

întunecase.

Să nu uităm niciodată ce moarte a suferit Domnul Isus pentru

noi!

Meditînd mai mult la suferinţele Domnului Hristos pentru noi

nu putem să facem altceva decît să cîntăm: „Vrednic eşti,

Doamne şi Dumnezeul nostru să primeşti slava, cinstea şi pute-

rea ... bogăţia, înţelepciunea, tăria şi lauda."

Un Hristos înviat este DOVADA VEŞNICĂ a unei mîntuiri

împlinite, şi dacă mîntuirea este un lucru împlinit, pacea credin-

ciosului este ceva adevărat şi statornic.

Fiecare îndoială în inima unui creştin este o ocară adusă Cuvîn-

tulai lui Dumnezeu şi jertfei lui Hristos.

23

17 IANUARIE

Veniţi să ne închinăm şi să ne smerim, să ne plecăm

genunchiul înaintea Domnului, Făcătorului nostru!

Ps. 95,6.

Rugăciunea este respiraţia sufletului. Copiii lui Dumnezeu nu

pot spune că au stăruit destul în rugăciune cu Domnul lor. Dese-

ori se ridică spre Domnul numai oftări, care la vremea lor, vor fi

ascultate, dar nici rugăciunea din cămăruţă nu trebuie uitată,

deoarece are o mare importanţă pentru credincios. Aceasta este

o arătare în afară, dar prin ea mărturisim supunere şi smerenie;

aşa ne putem apropia de Dumnezeu.

Aceasta o simţeau şi credincioşii Vechiului Testament; Eliezer,

Moise, Iosua, David, Solomon, Ezechiel, Daniel, Esra şi Nee-

mia se aruncau cu faţa la pămînt ca aşa să proslăvească pe Dum-

nezeu. Şi Domnul nostru Isus Hristos îngenunchea: „a căzut cu

faţa la pămînt" şi se ruga. (Matei 26.39; Luca 22.41).

Slujitorul credincios Pavel, scrie: „Eu îmi plec genunchii înain-

tea Tatălui Domnului nostru Isus Hristos." Cînd şi-a luat rămas

bun de la efeseni, de la bătrîni şi presbiteri, Scriptura ne spune:

„îngenuncheau toţi" (Efes. 3.14; F. Ap. 20.36). Petru şi Ştefan

de asemenea au îngenuncheat în rugăciune. (F. Ap. 7.60;

9.40).

Deşi Dumnezeu nu ia în seamă manifestările exterioare, căci El

cercetează inima; are însă plăcere dacă omul vine smerit şi în

frică de Dumnezeu la rugăciune. Dacă comportarea noastră in-

terioră este demnă şi în supunere, atunci se va transpune şi în

viaţa practică din afară. Cum, de exemplu, sănătoşi fiind să ne

culcăm în pat sub plapuma cea caldă şi să ne rugăm? Nu se

întîmplă deseori acest lucru la unii fraţi şi surori care ocupă o

poziţie nedemnă la rugăciune? Să ne dăm bine seama, că, dacă

ne rugăm, stăm de vorbă cu Dumnezeul cel sfînt şi ar trebui să

ne verificăm poziţia cît şi arătarea ei exterioară.

Trebuie ca firea veche să fie ucisă şi ţinută în această stare de

moarte.

24

18 IANUARIE

în linişte şi odihnă va fi mîntuirea voastră. Isaia 30,15.

Liniştea păcii

Sub acest titlu fratele Darby scrie: „Roagă-te mult şi vorbeşte

puţin. Lăsaţi-mă să vă spun ceva deosebit pentru viitor; există o

sfinţenie delicată, liniştea odihnitoare care place lui Dumnezeu

şi credincioşilor Lui, atît de mult. Duhul vorbăriei este otravă

pentru orice formă de părtăşie a credincioşilor. Ea stinge afecţi-

unea, este pricina încucirii sufletelor, este pierdere de timp şi

goliciune duhovnicească. Dragostea, ascultarea, amabilitatea şi

ceea ce este necesar, numai acestea să ne îndemne la vorbire -

altminteri se cade să tăcem. Fiţi unul altuia sprijin, printr-o com-

portare sfîntă, dar nu prin vorbe multe. Dumnezeu locuieşte

numai în suflete liniştite şi de aceea trebuie să fie şi limba lini-

ştită. Priveşte la roadele sfintei stări de linişte. Ea dă putere,

stăpînire de sine, îndeamnă la rugăciune, la înţelepciune, părtă-

şia cu Dumnezeu şi cu sfinţenia Lui."

Te-ai gîndit că versetul din Isaia 30.15 ar avea legătură şi cu

limba ta? Cu siguranţă este pentru binecuvântarea noastră, a

familiilor noastre şi al adunării, dacă ştim acest lucru. Prin vor-

bărie multă, liniştea şi încrederea noastră se pot îndepărta foarte

uşor de la noi. „Ea este un rău" - aşa spune apostolul Iacov

(cap. 3.8). Ea este un duşman al liniştei, desigur chiar şi în

momentul cînd vorbeşte despre „linişte."

Dar ce face dragostea? Ea nu vorbeşte, dar iubeşte. Despre

linişte nu se poate vorbi mult, ea trebue exercitată prin fapte, ea

trebue practicată.

A fi liniştit, a aştepta răbdător, a te încrede în Dumnezeu şi a

aştepta în tăcere, pare a fi nenatural, dar prin părtăşia cu Dom-

nul, prin rugăciune, trebuie să fie învăţată această atitudine şi

adesea ne-o însuşim trecînd prin lupte şi necazuri.

„Nu vă temeţi de nimic, staţi pe loc şi veţi vedea izbăvirea pe

care o va da Domnul în ziua aceesta..."

25

19 IANUARIE

De aceea, încingeţi-vă coapsele minţii voastre, fiţi treji, şi

puneţi-vă toată nădejdea în harul, care vă va fi adus, la

arătarea lui ISUS HRISTOS! 1 Petru 1,13.

Aleşii care trăiesc ca străini, împrăştiaţi pe faţa pămîntului,

după ştiinţa mai dinainte a lui Dumnezeu, erau evrei născuţi din

nou şi lor le este adresată această epistolă. Ei cunoşteau acum

un Hristos măreţ, înălţat la cer, nu ca un Mesia pămîntesc. De

aceea erau şi aceşti credincioşi socotiţi pe pămînt „ca străini."

Partea lor era să se bucure de mîntuirea găsită în Domnul Isus

Hristos şi să aştepte arătarea lui slăvită, cînd se va vedea ce

înseamnă o fiinţă mîntuită adusă în Casa Tatălui. Ce îmbărbăta-

re pentru cei care azi trebue şă treacă prin multe necazuri şi prin

dureri! Căci venirea Domnului înseamnă tot odată încetarea ori-

cărei dureri şi a oricărui necaz. Cît de aproape este clipa aceea

scumpă cînd Domnul îşi va lua Mireasa ca s-o ducă acasă şi să fie

astfel în veci împreună!

Acum nu-L putem vedea cu ochii noştri, dar atunci, El ni se va

arăta în măreţia şi slava Sa. Aşa cum stătea atîrnat pe cruce

văzut de toţi şi cum stă acum la dreapta Tatălui tot la fel de

precis^ El se va arăta în slavă. întrebarea cea mai importantă

este: îl aşteptăm noi oare?

Există oameni care-L aşteaptă şi oameni care sînt nepăsători

faţă de acest lucru. Pentru cei care îl aşteaptă, El va veni pentru

a le da slava Lui; iar ceilalţi vor fi chemaţi la judecată. Cei care

îl aşteaptă cu adevărat vor fi cunoscuţi nu numai atunci cînd va

veni ci şi acum prin comportarea lor, caracterul şi viaţa lor. Ei

trăiesc numai pentru Dumnezeu, despărţiţi de o lume imorală

care are o formă de evlavie. Adevăraţii credincioşi simt cu dure-

re în inima lor lipsa Domnului şi doresc ca El să vină cît mai

curînd.

„Iată, Eu vin curînd; şi răsplata Mea este cu Mine, ca să dau

fiecăruia după faptele lui."

,AMIN! VINO, DOAMNE ISUSE!

26

20 IANUARIE

Stăruiţi în dragostea frăţească. Evrei 13,1.

Dragostea de. fraţi este semnul prin care se cunoaşte viaţa nouă care

se primeşte prin credinţă la naşterea din nou. „Noi ştim că am trecut

din moarte la viaţă, pe,ntrucă iubim pe fraţi" (1 loan 3.14). Dragos-

tea este semnul prin care se cunoaşte credinciosul. La evrei, cărora

le este adresat epistola, dragostea era în pericol să se răcească. Mul-

tele necazuri, prigoane şi nevoi i-au adus într-o astfel de stare încît

se gîndeau numai la ei înşişi şi nu la ceilalţi fraţi. De aceea era de

trebuinţă îndemnul: „Stăruiţi în dragostea frăţească."

Nu este oare la fel şi cu credincioşii de astăzi? Şi noi sîntem în

primejdia de a ne ghidi numai la noi. Să-i încredinţăm totul Dom-

nului Isus'şi El ne va ajuta să luăm parte la necazurile şi greutăţile

fraţilor şi surorilor noastre. în zilele necazului cel mare, dragostea

celor mulţi se va răci. Aş vrea ca nici unul din cititorii acestor rînduri

să nu aibă parte de acest necaz care va veni. Cît de necesar este să

ne îmbărbătăm între noi cu dragostea Domnului nostru! El iubeşte

pe ai Lui pînă la capăt. DA, dragostea Lui nu sfîrşeşte şi nu se

micşorează niciodată, ea rămîne aceeaşi în vecii vecilor. De aceea

este de trebuinţă să ne arătăm necontenit dragostea noastră către

fraţii şi surorile noastre. Poate că cineva te-a jignit şi nu ţi-a dat

cinstea cuvenită, sau te doare un fapt săvîrşit de un frate faţă de

tine. Atunci să rămînă statornică în tine dragostea frăţească faţă de

fratele şi în situaţiile practice care se ivesc să cauţi folosul lui şi nu al

tău.

Domnul a făgăduit binecuvîntare numai acolo unde este pace şi uni-

tate între fraţii care locuiesc împreună. Unde este dragoste frăţească

fără făţărnicie, acolo este o inimă curată deoarece izvorăşte din sla-

va lui Dumnezeu. (2 Petru 1.7). De aceea să ne însuşim acest verset

şi să-1 lăsăm să lucreze: „Stăruiţi în dragostea frăţească" stăruiţi cu

toate neajunsurile, necazurile şi împotrivirile. Nu ele să acopere

dragostea, ci dragostea să le acopere pe ele.

Să nu jertfim adevărul de dragul „dragostei de fraţi." Adevărata

iubire se arată atunci cînd arăţi adevărul, căci numai pe adevăr se

pot întemeia relaţii frăţeşti curate.

27

21 IANUARIE

Era în ţara Uţ un om care se numea Iov. Iov 1,1.

Pare de necrezut că Dumnezeu are grijă de fiecare om în parte.

Este greu de înţeles după mintea noastră acest lucru deoarece în

acelaş timp trăiesc pe pămînt miliarde de oameni. Şi este totuşi

adevărat acest lucru: Dumnezeu cunoaşte pe fiecare om şi El

ştie toate mişcările lui. Seriozitatea acestui fapt izvorăşte chiar

din Maleahi 3.5: „Mă voi apropia de voi pentru judecată şi mă

voi grăbi să mărturisesc împotriva descîntătorilor şi preacurvari-

lor, împotriva celor ce jură strîmb, împotriva celor ce opresc

plata simbriaşului, care asupresc pe văduvă şi pe orfan, nedrep-

tăţesc pe străin şi nu se tem de Mine, zice Domnul oştirilor".

Ne aduce îmbărbătare situaţia în care se găsea Agar. Nimeni nu

o vedea rătăcită în pustietate dar Dumnezeu a văzut-o şi a aju-

tat-o. Dumnezeu cunoştea inima dornică de adevăr a famenului

etiopian care nu a făcut degeaba drumul cel lung. Filip a fost

trimis să-i spună lucrurile de temelie a Evangheliei. Iar cartea

Iov cu cele 42 de capitole ale ei, este o mărturie a acestui adevăr:

Dumnezeu se ocupă îndeaproape de fiecare om. Oamenii nu pot

accepta că Dumnezeu îi cunoaşte pe fiecare dintre ei, că El ştie

toate tainele inimii, toate păcatele. Dar Domnul va aduce odată

la lumină totul cînd va face marea judecată. Nimeni nu va scăpa

de acest Judecător; toţi vor sta în faţa tronului mare şi alb la

judecata cea mare.

Care este starea ta? Dumnezeu te cunoaşte pe tine personal. El

te cunoaşte pe nume şi ştie unde locuieşti. El îţi cunoaşte viaţa în

întregime cu toate părţile ei însorite şi cu cele umbrite.

Dumnezeu nu ar dori să te cheme la judecată pentru păcatele

tale. De aceea El a dat pe singurul Său Fiu, ca să plătească cu

sîngele Lui cel scump păcatele tuturor, îndurînd suferinţe grele

şi murind pe cruce la Golgota.

El însuşi îţi spune şi ţie iubite cititor: „Pe cel ce vine la Mine,

nu-1 voi izgoni afară." (loan 6.37).

El însuşi a zis: „Nicidecum n-am să te las, cu niciun chip nu te

voi părăsi." (Evrei 13.5). încrede-te deci ÎN El!

28

22 IANUARIE

Nu vă îngrijoraţi de nimic; ci în orice lucru, aduceţi cere-

rile voastre la cunoştinţa lui Dumnezeu, prin rugăciuni şi

cereri, cu mulţumiri, şi pacea lui Dumnezeu, care întrece

orice pricepere, vă va păzi inimile şi gîndurile în HRIS-

TOS ISUS! Fii. 4,6-7.

în rugăciune, noi aducem lui Dumnezeu, Tatăl nostru, şi Dom-

nului Isus, adorare, dar şi laudă şi mulţumire. Ce har minunat

avem noi, că ne putem apropia de Domnul nostru, şi El vrea

să-şi plecea urechea şi să ne asculte. El vrea să ne dea totul spre

binele nostru. Cea mai înaltă expresie de mulţumire, este ado-

rarea în duh şi se arată în chipul cel mai real la Masa Domnului

nostru, unde fiecare credincios îşi are locul lui. Domnul doreşte

să ne mai dăruiască multe, să ne apropiem de El, să ne desprin-

dem de calculele omeneşti; astfel Numele Tatălui şi al Domnului

nostru Isus vor fi înălţate tot mai sus pe stindardul nostru, chiar

şi în aceste zile din urmă.

Să aducem mulţumiri Domnului pentru adunările din orice loc şi

să cerem ca ele să fie o mărturie vie pentru Dumnezeu în această

lume. De asemenea să ne rugăm pentru conducători şi pentru

autorităţi, chiar şi pentru fiecare om, pentru ca mărturia din

aceste timpuri să fie menţinută prin propăşirea Evangheliei,

pentru ca mulţi să vină la pocăinţă şi să fie adăugaţi la Adunarea

Lui. Să nu uităm pe bolnavii noştri, care trebuie să fie şi ei o

pricină zimică de amintire în rugăciunile noastre. La fel să ne

rugăm pentru cei care sînt în necaz. Bineînţeles că în ora de

rugăciune nu se pot aminti toate aceste probleme, dar Cel care

cercetează inima şi rărunchii ştie ce se află şi în gîndul nostru şi

va prezenta Tatălui totul, într-o formă ideală, şi plăcută Lui. Ne

gîndim că Domnul însuşi dă rugăciunilor noastre, puterea Sa.

Dacă avem toate acestea în faţa ochilor noştri, atunci orele de

rugăciune nu vor fi aşa de slabe şi de sărace, cum se întîmplă

adesea.

„... Duhul ne ajută în slăbiciunea noastră: căci nu ştim cum să

ne rugăm. Dar însuşi Duhul mijloceşte pentru noi..."

29

23 IANUARIE

Voi, copilaşilor, sînteţi din DUMNEZEU. 1 loan 4,4.

Deseori se aude părerea că este un lucru de neconceput şi o

îndrăzneală prea mare să spui: ,ySÎnt un copil al lui Dumnezeu."

Aceasta se va vedea abia la sfîrşit.

Dar faptul că cei ce L-au primit pe Isus sînt copii ai lui Dumne-

zeu ni-1 spune Cuvîntul lui Dumnezeu. Şi cît este de bine că noi

avem încă de acum această siguranţă, că ne bucurăm de dreptul

de a ne numi copiii Lui. loan spune în alt verset: „Dar tuturor

celor ce L-au primit, adică celor ce cred în Numele Lui, le-a dat

•dreptul să se facă copii ai lui Dumnezeu, născuţi nu din sînge,

nici din voia firii lor nici din voia vreunui om, ci din Dumnezeu."

(loan 1.12-13). Prin NAŞTEREA din NOU, nu prin sforţări

proprii sîntem aşezaţi în această stare binecuvântată. Abia acum

putem spune: „Acum SÎNTEM copii ai lui Dumnezeu.'* Este

lucrarea Lui, care în harul Lui nemărginit ne-a născut din nou,

lucrînd în inimile noastre prin Cuvîntul şi prin Duhul Lui, dăru-

indu-ne în Domnul Isus, Fiul Său, o viaţă nouă. Nouă ne-a fost

dat harul să credem în Numele Lui şi să-L primim în inimile

noastre. Astfel în viaţa noastră s-a făcut o schimbare minuna-

tă:

noi am devenit nişte oameni cu o natură dumnezeiască şi Duhul

Sfînt locuieşte în inimile noastre. El este Duhul înfierii, prin

care putem spune „Ava, Tată!"

Da, în adevăr, mare este această fericire care izvorăşte din Tatăl

nostru. El ne-a făcut copii ai Săi, părtaşi ai Casei Sale. Pe acest

pămînt călătorim ca necunoscuţi şi nimic nu ne poate despărţi de

El, pentrucă El este Tatăl nostru. Să trăim în fiecare moment în

inima noastră această stare de copii ai lui Dumnezeu, şi să dove-

dim acest lucru prin viaţa noastră. „Oricine rămîne în El nu

păcătuieşte." Aceasta înseamnă mărturie înaintea oamenilor,

atît spre folosul nostru şi al celor din jurul nostru cît şi spre slava

lui Dumnezeu.

Toţi cei care se îndoiesc de iertarea lor deplină şi veşnică, spun

prin aceasta că jertfa lui Hristos nu este desăvârşită şi că nu este

de ajuns pentru iertarea lor.

30

24 IANUARIE

Dar pe tine te voi izbăvi în ziua aceea, zice DOMNUL, şi

nu vei fi dat în mînile oamenilor de care te temi ... ci

viaţa îţi va fi prada ta de război, pentrucă ai avut încrede-

re în Mine, zice DOMNUL. Ier. 39,17.

Această veste ia adus-o Ieremia etiopianului Ebed Melec care

era slujitorul lui Zedechia împăratul lui Iuda. Acest etiopian era

un instrument în mîna lui Dumnezeu.

Ce se întîmplase? Ieremia a prorocit poporului decăzut judecata

lui Dumnezeu şi din această pricină a intrat în tr-o mare primej-

die. Căpetenile lui Iuda care urau pe prooroc l-au divulgat împă-

ratului, iar acesta 1-a dat în mîinile lor. Ieremia a fost pogorît

într-o groapă cu noroi. Dar Dumnezeu veghea asupra slujitoru-

lui Său. Ebed-Melec care cunoştea toată situaţia din proorociile

lui Ieremia şi care cunoştea şi pe Dumnezeul cel Viu, plin de

curaj s-a dus la împăratul Zedechia şi i-a prezentat situaţia de-

zastruoasă în care se afla proorocul. El a găsit ascultare la împă-

rat şi Ieremia a fost scos din groapă. (Ier. 38.11-13).

Dumnezeu nu a uitat actul de dragoste şi credinţă a lui Ebed-

Melec. Ca răsplată pentru fapta săvîrşită el primeşte promisi-

unea de la Dumnezeu că va scăpa cu viaţă cînd va fi asediată

cetatea.

Ce minunată este grija lui Dumnezeu pentru ai Săi! El are şi în

zilele noastre mijloace şi căi pentru a ajuta pe copiii Săi în cele

mai mari greutăţi şi necazuri şi pentru a-i salva din orice situaţie.

Dar pentru cei care fac ca Ebed-Melec este pregătită o răsplată.

Chiar dacă Domnul ne cere viaţa noastră, nici atunci nu ar tre-

bui să dăm înapoi. Să ne încredem în permanenţă în Marele

nostru Dumnezeu.

Să veghem cu gelozie împotriva pornirii înnăscute, care ne

îndeamnă să privim la om şi să ne bizuim pe nădejdi omeneşti.

Să rămînem cît mai aproape de Izvor! Atunci nu vom duce lipsă

de nimic.

31

25 IANUARIE

Dacă ai fi cunoscut şi tu, măcar în această zi, lucrurile,

care puteau să-ţi dea pacea! Dar acum, ele sînt ascunse de

ochii tăi. Luc. 19,42.

Plîngînd a spus Domnul Isus aceste cuvinte pentru Ierusalim. El

s-a străduit să împlinească voia Tatălui în ceea ce priveşte mîn-

tuirea poporului Israel, în schimbul dragostei Lui a primit însă

din partea oamenilor numai ură şi duşmănie. Ar fi fost drept ca

Domnul să îndepărteze acest popor din faţa ochilor Lui; dar cine

altul ar fi putut avea ca El atîta milă şi îndurare?

El îi plîngea pe ai Săi pentrucă se vedea silit să se depărteze de

ei, deoarece nu L-au primit; era îndurerat pentru ei, cunoscând

pedeapsa de neînlăturat care urma să vină din partea lui Dum-

nezeu ca plată a neascultării lor. Şi tu poţi primi, aceste cuvinte

ale Domnului Isus pentru tine. Poporul Israel a primit harul

venit prin Domnul Isus Hristos ca pe un lucru de ocară.

Vrei şi tu să te asemeni cu poporul Israel? Uşa harului mai este

încă deschisă! cît timp? tu nu ştii, de aceea pregăteşte-te să intri

atîta timp cît se mai poate, înainte de a se închide. Cît de pri-

mejdioasă este amînarea chiar pe acest pămînt; gîndeşte-te că

trebuie să pleci neapărat cu un tren accelerat pentru a-ţi salva

viaţa din primejdie, dar mai vrei să rezolvi încă unele probleme

amîi şi cînd ajungi la gară, vezi că trenul a plecat. El a plecat

conform programului dinainte stabilit. Tu ai întîrziat; trenul a

plecat fără tine; acum este prea tirziu. Fatal! Incomparabil mai

rău este dacă pierzi, pentru toată veşnicia, trenul de har. Atunci

nu mai poate ajuta la nimic: nici păreri de rău, nici legături cu

alţii, nici strădanii, nimic, nimic, nimic; totul este numai PIER-

ZARE. Să-ţi alegi din timp calea şi ţinta este peste măsură de

important şi necesar. De aceea nu pierde ocazia! Vino la jertfa

Domnului Isus cu păcatele tale, tu călător obosit. Acolo poţi

găsi odihnă, acolo este linişte.

Cînd vrei să vii? Cînd vrei să-ntorci din calea rea?

Cînd vrei să vii la Dumnezeu? NU AMÎNA! NU AMÎNA!

32

26 IANUARIE

Cînd a aflat Daniel că s-a iscălit porunca, a intrat în casa

lui, unde ferestrele odăii de sus erau deschise în spre Ieru-

salim, şi de trei ori pe zi îngenunchea, se ruga şi lăuda pe

DUMNEZEUL lui, cum făcea şi mai înainte.

Daniel 6,10.

Rugăciunea în genunchi se cuvine oamenilor ca făpturi ale lui

Dumnezeu şi este o expresie înaltă de cinstire în rugăciune; şi

încă, mai mult ea exprimă poziţia potrivită a unui copil al lui

Dumnezeu cînd prin Domnul Isus se apropie de Tatăl cu deplină

încredere. Solomon s-a rugat în genunchi la întemeierea templu-

lui. Ezra, cînd a cunoscut păcatul poporului său, să-a rugat în

genunchi şi a adus jertfe. Şi Pavel şi-a plecat la rugăciune genun-

chii săi pentru toţi credincioşii ca să poată fi întăriţi cu putere în

mijlocul oamenilor. Cînd el se afla în Milet, a îngenunchiat îm-

preună cu cei din Efes.

Şi despre Domnul nostru citim că în grădina Gheţimani a înge-

nunchiat în ceasul greu în care judecata lui Dumnezeu se apro-

pia.

Ce credincios, ce om viteaz era Daniel! Chiar cînd viaţa lui a fost

în primejdie, el nu a schimbat programul lui de rugăciune, el nu

se retrăgea în taină, ci de trei ori pe zi, .cu fereastra deschisă,

îngenunchea, şi se ruga către Dumnezeu.

Ce ruşine pentru noi, care avem harul să trăim în libertate că

sîntem înclinaţi uneori să ne adaptăm atît de uşor împrejurări-

lor. Să ne dea Domnul fiecăruia personal şi tuturor membrilor

familiilor noastre regularitate în ce priveşte îngenuncherea pen-

tru rugăciune către Dumnezeu Tatăl şi către Domnul nostru Isus

Hristos. Domnul să lucreze ca aceasta să devină o obişnuinţă

srîntă pentru noi. Dacă ne vizităm unii pe alţii, înaite de despăr-

ţire, să îngenunchem împreună. Prin aceasta Domnul ne va bi-

necuvînta şi părtăşia noastră unii cu alţii, în dragostea lui Dum-

nezeu, va fi mai intimă.

Isus nu se temea de mînia oamenilor, nici nu căuta bunăvoinţa

lor.

CALENDAR BIBLIC Bg. 2

33

27 IANUARIE

Itai a răspuns împăratului, şi a zis: Viu este DOMNUL şi

viu este domnul meu împăratul, că în locul unde va fi

domnul meu împăratul, fie ca să moară, fie ca să trăiască,

acolo va fi şi robul tău. 2. Sam. 15,21.

Cu cît timpurile sînt mai întunecate, mai grele şi mai periculoase

cu atît mai luminos strălucesc faptele credinţei şi ale dragostei

care se fac în aceste vremuri. în uneltirile lui Absalom avem in

Itai un asemenea exemplu. Atît leagă dragostea pe un înstrăinat

în ţara Israel de nenorocirea încercatului rege David, încît este

gata să împartă cu el durerea, ocara şi blestemul care erau asu-

pra lui David. Itai a primit din partea lui David libertatea de a

pleca înapoi la Ierusalim; el ar fi putut face deci acest drum, cu

voia împăratului. însă acestui om nu-i trebuia favoarea din par-

tea regelui şi nici libertatea, ci cu mult mai mult: pe rege însuşi:

„în locul unde va fi domnul meu împăratul, fie ca să moară fie ca

să trăiască, acolo va fi şi robul tău." Numai în părtăşie cu regele

putea fi Itai fericit, chiar dacă trebuia să treacă prin moarte sau

să trăiască.

Domnul Isus Hristos spune în loan 12: „Dacă îmi slujeşte cine-

va, să mă urmeze; şi unde sînt Eu, acolo va fi şi slujitorul Meu."

(26).

Vedem în Pavel un slujitor devotat, a cărui dorinţă supremă era

să meargă pe drumul Aceluia care i-a cuprins inima. El dorea ca

Hristos să fie proslăvit în trupul său, fie prin viaţă, fie prin moar-

tea sa.

Exemplul acestor doi oameni credincioşi în părtăşia lor desăvîr-

şită, primul cu David iar al doilea cu Domnul Isus, să ne îndem-

ne la o trăire nedespărţită de Domnul!

Cu cît un slujitor a lui Hristos va fi mai credincios Stăpînului

ceresc, cu cît va merge mai mult pe urmele lui, cu cît va fi mai

asemenea Lui, se poate aştepta să fie privit de fiii pămîntului ca

„ieşit din minţi."

34

28 IANUARIE

Două lucruri îţi cer; nu mi le opri, înainte de moarte!

Depărtează de la mine neadevărul şi cuvîntul mincinos;

nu-mi da nici sărăcie, nici bogăţie, dă-mi pîinea care-mi

trebuie. Prov. 30,7.

în acest verset ni se arată expresia unei dorinţe deosebite. Cît de

mult se temea scriitorul de minciună, care este un păcat în ochii

Domnului! în Apocalipsa 21.8 citim că păcătoşii vor fi pierduţi

pe vecie. Cît de important este să fim atenţi la cît şi la ce vorbe-

şte limba. Acest organ mic poate fi folosit pentru slava Domnu-

lui dar şi pentru ocara Lui. Este totuşi foarte serios să gîndim că

pentru fiecare cuvînt nefolositor vom da o dată socoteală. Să ne

lăsăm călăuziţi în toate împrejurările de Duhul Domnului, iar

rugămintea lui Agur să fie şi dorinţa noastră, spre slava şi lauda

scumpului nostru Domn! El însuşi ne va dărui şi dorinţa dar şi

înfăptuirea. în exprimarea lui Agur este de fapt o dublă dorin-

ţă:

1. „Depărtează de la mine neadevărul şi cuvîntul mincinos."

2. „Nu-mi da sărăcie şi nici bogăţie."

Nimeni nu doreşte să fie sărac şi deaceea oamenii umblă mult

după bogăţii. Totuşi, Cuvîntul Domnului ne vorbeşte şi în aceas-

tă privinţă foarte serios. Spune că cine aleargă după bogăţii cade

în cursele şi mrejile Satanei. în timpurile de sărăcie, copiii lui

Dumnezeu se agaţă mai mult de Domnul lor şi se simt depen-

denţi de El. Atunci ei pot face descoperiri înviorătoare în Dom-

nul. Dacă cineva are parte de bogăţie, are nevoie de mult har şi

de înţelepciune ca să o poată folosi spre slava lui Dumnezeu.

Cîte nevoi sînt pentru lucrarea lui Dumnezeu şi pentru trebuin-

ţele celor sfinţi şi iubiţi! Nimeni să nu neglijeze să facă binele cu

ceea ce Dumnezeu i-a încredinţat. Atft sărăcia cît şi bogăţia pot

să împietrească inima omului. De aceea Agur spune: „dă-mi

pîinea care-mi trebuie." Să fim mulţumiţi şi recunoscători pen-

tru ceea ce ne dă Domnul fiecăruia.

„Negreşit, evlavia însoţită de mulţumire este un mare cîştig." (1

Tim. 6.6).

„Mulţumiţi lui Dumnezeu pentru toate lucrurile ..."

35

29 IANUARIE

Căci gîndurile Mele nu sînt gîndurile voastre, §i căile

voastre nu sînt căile Mele, zice Domnul. Ci cît de sus

cerurile faţă de pămînt, atît sînt de sus căile Mele faţă de

căile voastre şi gîndurile Mele faţă de gîndurile voastre.

Isaia 55,8-9.

Dumnezeu are planurile şi intenţiile Lui, nu numai pentru nea-

muri, pentru poporul Israel sau pentru Adunarea Lui, ci şi pen-

tru fiecare credincios în parte. Iar gîndurile Lui sînt măreţe şi cu

totul deosebite de gîndurile noastre omeneşti. Dacă încredinţăm

în mîna Lui cîrma vieţii noastre ceea ce de fapt trebue să facă

fiecare credincios, atunci planurile şi căile Lui în viaţa noastră se

vor înfăptui. Căile omului au la bază un plan al lui Dumnezeu.

Dumnezeu putea vorbi despre aceste lucruri cu Moise căci aşa

citim în Ps. 103.7: „El Şi-a arătat căile Sale lui Moise şi lucrările

Sale copiilor lui Israel." Poporul vedea numai în parte unele

arătări, în timp ce Moise a avut fericirea să cunoască toate căile

lui Dumnezeu. Nimeni nu poate spune cît de înalte sînt cerurile

faţă de pămînt; tot aşa nimeni nu poate exprima cu cît sînt mai

desăvîrşite căile şi gîndurile lui Dumnezeu faţă de căile şi gîndu-

rile noastre, de ceea ce am putea plănui şi cuprinde noi.

Nu vrei oare să te încredinţezi fără nici o rezervă acestui Dum-

nezeu înţelept, acestui Tată credincios şi să laşi în seama Lui

toate amănuntele vieţii tale?

Noi mergem însă deseori în necredinţă, siguri, pe căile noastre

care nu sînt căile lui Dumnezeu; de aceea în a doua parte a

versetului 8 se spune: „Căile voastre nu sînt căile Mele." Este

exact invers faţă de ce arată prima parte a versetului. Să facă

Domnul ca fiecare copil al lui Dumnezeu să trăiască în depen-

denţă de Tatăl său ceresc, ca astfel El să-Şi poată arăta slava Lui

în viaţa noastră.

Trebue ca firea veche să fie osîndită şi ţinută în această stare de

răstignire,, căci ea vrea să depindem de noi şi nu de Atotputer-

nicul Dumnezeu.

36

30 IANUARIE

A fost dat din pricina fărădelegilor noastre.

Romani 4,25.

Cînd Domnul nostru Isus atîrna pe crucea Golgotei trupul Său

era împovărat cu toate păcatele celor ce au crezut în El şi ale

celor care vor crede în continuare în El, pînă la venirea Lui, fără

nici o deosebire. Dumnezeu L-a împovărat cu aceste păcate fără

să fi lăsat deoparte vreunul din ele. Hristos a luat asupra Sa

păcatele şi le-a îndepărtat pentru totdeauna, de aceea Dumne-

zeu nu-şi mai revarsă mînia Lui niciodată asupra celor iertaţi aşa

cum ne asigură Cuvîntul lui Dumnezeu şi nu-şi mai aminteşte

niciodată de ele. Domnul Isus care a purtat şi a înlăturat deplin

păcatele noastre a înviat din morţi pentru neprihănirea noastră.

Cine L-a înviat? Acela care ni L-a dat. Şi de ce L-a înviat El?

Pentrucă lucrarea pentru care a fost dat, a fost îndeplinită.

Hristos a proslăvit pe Dumnezeu, cînd suferea pentru păcatele

noastre. Şi Dumenzeu L-a proslăvit pe Hristos, prin aceea că

L-a înviat din morţi, L-a aşezat la dreapta lui şi L-a încununat cu

slavă şi cu cinste.

Ce lucrare minunată!

Hristos a fost părăsit pe cruce cînd a purtat păcatele noastre, dar

acum este încununat la dreapta Tatălui pentrucă a făcut ispăşi-

rea păcatelor noastre. Cel răsumpărat poate acum să se bucure

de pacea cu Dumnezeu întrucât cum spune Petru: „El a purtat

păcatele noastre în trupul Său pe lemn." Poate vei întreba:

„Cum găsesc eu această pace?" Răspunsul este dimplu. Are

păcătosul ceva de făcut? Poate fi el altceva decît, o biată făptură

păcătoasă şi pierdută? NU\ Să vină simplu la Isus ca păcătos, să

creadă Cuvîntul lui Dumnezeu, să primească vestea bună în ini-

ma sa, să se odihnească în Domnul Hristos fiind mulţumit cu

ceea ce este mulţumit Dumnezeu. Iar Dumnezeu este mulţumit

cu ceea ce a făcut Hristos pe cruce. Crede deci în El.

„Credinţa este o ÎNCREDERE neclintită în lucrurile nădăjdui-

te, o puternică ÎNCREDINŢARE despre lucrurile care nu se

văd." (Evrei 11.1) „Şi fără credinţă este cu neputinţă să fim

plăcuţi Lui!" (Evrei 11.6).

37

31 IANUARIE

Doamne, auzi-mi glasul, dimineaţa! Dimineaţa eu îmi în-

drept rugăciunea spre Tine, şi aştept! Ps. 5,3.

„Cine se scoală de dimineaţă departe ajunge" spune un proverb

popular. Cît de preţioase sînt orele de dimineaţă pentru cel cre-

dincios, care simte nevoia să stea în prezenţa lui Dumnezeu.

Chiar David a recunoscut şi a experimentat valoarea acestor ore

de dimineaţă. Clipele de linişte ale orelor de dimineaţă înaintea

Domnului, înainte de a începe zarva zilei, sînt un nesecat izvor

de putere şi binecuvîntare, de călăuză sigură pentru drumul

nostru din ziua întreagă. Dacă ne înălţăm dimineaţa inima către

Dumnezeu, căutînd în rugăciune faţa Lui, punînd înaintea Lui

toate nevoile noastre, citind Cuvîntul Lui şi cugetînd în rugăciu-

ne asupra celor citite, atunci începem şi noi lucrările zilei noas-

tre într-o stare bună şi nedespărţiţi de Domnul. Ne-am pus în

zorii zilei nădejdea în El pentru toate lucrurile, atunci putem în

odihnă şi deplină linişte să ne bizuim pe El şi pe sprijinul Lui.

Dacă îl privim, dacă nădăjduim în El, negreşit îşi va coborî pri-

virea cu îndurare spre noi şi ne va călăuzi în dragoste şi în har în

toate căile noastre. In legătură cu Domnul, povara zilei va deve-

ni mai uşoară. Aducînd prin credinţă toate îngrijorările la El,

vom primi în acelaşi timp asigurarea, că Domnul Isus ne va pur-

ta de grijă.

Zorii zilei este timpul cel mai potrivit să ai legătură cu Dumne-

zeu, deoarece inima noastră nu este încă plină de greutăţi iar

liniştea casei te învăluie. Ar fi bine ca noi toţi să cunoaştem şi să

preţuim aceste fericite ore de dimineaţă în legătură cu Domnul!

„Eu iubesc pe cei ce mă iubesc şi cei ce mă caută în zori mă vor

găsi" spune sfîntul Cuvînt a lui Dumnezeu. Rugăciunea să fie

CHEIA zilei şi LACĂTUL nopţii!

„Lasă-mă să aud în zori bunătatea Ta căci mă

încred în Tine!"

Veghează-n zori, cînd ziua iar zîmbeşte

Cmd totul este iar înviorat.

38

FEBRUARIE

1 FEBRUARIE

Altături de ei a lucrat, cu fetele sale, Şalum, fiul lui Halo-

heş, mai marele peste jumătate din ţinutul Ierusalimului.

Neem. 3,12.

O parte din poporul Israel venise din prizonerat cu mulţi ani în

urmă şi a clădit altarul şi templul din nou, desigur cu multe

întreruperi. La venirea celorlalţi, sub Neemia s-a început restau-

rarea zidului pentruca astfel poporul să fie păzit de duşmanii din

afară. Prin aceasta Israelul a fost despărţit de restul popoarelor

iar înlăuntru s-a închegat unitatea poporului. Administraţia şi

viaţa cetăţenească ca şi toată slujba adusă lui Dumnezeu au

devenit unitare cum a fost la începutul celor douăsprezece se-

minţii. Ce minunat vorbeşte acest verset inimilor noastre, pre-

zentîndu-ne un om cu ficele sale la o lucrare aşa de însemnată.

Nu se spune dacă Şalum avea şi fii, dar fără să vrem ne ducem cu

gîndul la ficele lui Ţelofhad (Numeri 27). Ce bucurie să existe şi

azi fice care lucrează la lucrarea de despărţire! Cît se bucură

Domnul, cînd găseşte surori tinere care ascultă conştincioase

îndemnurile Tatălui.

în chip deosebit este vorba aici de zidirea zidului, o lucrare care

pare grea şi neîndemînatică pentru femei. O, de-ar pricepe fice-

le noastre în ce constă astăzi această lucrare! Crăpăturile şi

găurile în zidul despărţitor sînt foarte periculoase deoarece dă

posibilitatea duşmanului de a intra. Poate eşti fica unui părinte

credincios. N-ai vrea să ajuţi şi tu la zidirea zidului despărţitor

faţă de lume? Atunci, NU te îmbrăca şi nu te purta ca lumea,

îmbracă-te şi poartă-te cu cumpătare, arătînd poziţia ta despăr-

ţită de o lume care a răstignit pe Mîntuitorul tău. Prin aceasta

vei fi o pildă pentru alţii şi tot odată o lucrătoare demnă pentru

zidirea zidului de azi. Iată care este lucrarea ta!

Omului firesc i-ar plăcea mai bine să lucreze în public decît să

înveţe în taină; i-ar plăcea mai mult să fie plin de slava oameni-

lor, decît să fie supus, sub mîna lui Dumnezeu. Sîntem în cea

mai mare primejdie să ieşim din sfinţenia şi liniştea stării de faţă

a lui Dumnezeu în plină rîvnă a slujbei ori în frămîntările ce le

aduc legăturile cu oamenii.

40

2 FEBRUARIE

Şi toţi în legăturile voastre, să fiţi împodobiţi cu smerenie.

1. Petru 5,5.

Adevărata smerenie se găseşte acolo, unde în lumina lui Dum-

nezeu se recunoaşte propria neputinţă şi unde Domnul Isus este

urmat pe calea lepădării de sine. Atîta timp cît ne aflăm în

această lume rea, trebue să învăţăm multe în şcoala smereniei,

dar, spre ruşinea noastră vor apărea din loc în loc semnele aro-

ganţei fireşti. Dar cine vrea în adevăr să se smerească nu trebue

să se clatine. Domnul Isus vrea să ne ajute pe calea smereniei.

Mîndria este un păcat pe care îl avem în chip firesc; smerenia

trebue să o învăţam însă de la Domnul căci numai El este smerit

cu inima. Devenind părtaşi ai firii noi, prin har avem capacitatea

să învăţăm de la El această lecţie. Cel smerit nu caută nimic

pentru folosul său. El socoteşte pe cel mai slab frate cu mult

superior lui şi aceasta din cauză că el îşi cunoaşte propriile slă-

biciuni. El caută şi vede în fiecare mădular al lui Hristos pe

Domnul însuşi şi acolo unde se găseşte îl recunoaşte ca atare.

Vai ce repede ne smulge cîte un vînt mantaua smereniei şi iese la

iveală trufia, aroganţa noastră firească. Petru vorbeşte din pro-

pria lui experienţă şi ne îndeamnă să ne împodobim, să ne

îmbrăcăm în smerenie pentru a fi biruitori şi pentru a fi o bine-

cuvântare pentru alţii.

Pe bună dreptate s-a spus că smerenia creşte numai pe mormîn-

tul mîndriei. De ce este o plantă aşa de rară? Pentrucă trufia,

aroganţa, stau înrădăcinate în firea veche şi sînt alimentate de

creşterea personalităţii şi cea a avuţiei personale. Firea (natura)

cea nouă doreşte să fie cît mai asemănătoare cu Hristos care a

fost blînd şi smerit cu inima. Celor smeriţi Domnul Dumnezeu

le dă har, dar celor mîndri le stă împotrivă.

Cum reacţionăm cînd sîntem supuşi criticii? Căutăm imediat să

ne îndreptăţim? Critica ridică în noi amărăciune şi împotrivire?

Devenim imediat combativi? Astfel de reacţii dovedesc că sîn-

tem stăpîniţi de mîndrie. Un duh smerit va accepta să fie judecat

de oricine şi va scoate din aceasta un profit duhovnicesc.

41

3 FEBRUARIE

Ioiada, fiul lui Paseah, şi Meşulam, fiul lui Besodia, au

dres poarta cea veche. Au acoperit-o cu scînduri, şi i-au

pus uşile, încuietorile şi zăvoarele. Neem. 3,6.

Din faptele legate de zidul cetăţii Ierusalimului putem scoate

învăţături preţioase. Zidul ne spune despre separarea cerută de

Dumnezeu. Nu totul însă a fost făcut cum trebuia la aceste lu-

crări de refacere. Eliaşib însuşi ca mare preot nu a dat un exem-

plu bun deoarece pentru pricini de rudenie nu a pus încuietorile

şi zăvoarele la poarta oilor, (vezi cap. 13.4-7). Dar iată că oa-

menii care lucrau la restaurarea porţii celei vechi au pus iarăşi

încuietorile şi zăvoarele. Ce pildă serioasă ne stă înainte dacă

privim cum aceşti oameni, plini de abnegaţie, se osteneau să

restaureze totul după chipul vechiului Ierusalim! Poate ei îşi

dădeau seama ce importanţă are Ierusalimul în ochii lui Dumne-

zeu. Ierusalimul era locul unde Dumnezeu vroia ca Numele lui

să locuiască. Poarta din Nord-Est a Ierusalimului era în chip

deosebit atacată de duşmani. Nu numai acest lucru a stat însă în

faţa ochilor reziditorilor ci şi însemnătatea lucrării pe care o

făceau pentru generaţiile viitoare.

Dumnezeu are şi în zilele noastre astfel de oameni al căror nume

nu este cunoscut, dar care lucrează cu rîvnă şi cu tragere de

inimă la poarta veche. Astfel de oameni plini de energie lucrează

cu entuziasm pentru a învăţa şi aplica în viaţă gîndurile lui Dum-

nezeu în privinţa Adunării Sale. Vor întîmpina împotriviri chiar

de la cei apropiaţi ai lor, deoarece ceea ce este „vechi", ceea ce

seamănă cu „poarta veche" nu mai este astăzi actual. Stă scris

însă: „Nu muta hotarul cel vechi pe care l-au aşezat părinţii tăi."

(Prov. 22.28). Să lucrăm şi noi stăruind în lucrurile şi în adevă-

rurile pe care n-i le-a transmis Dumnezeu prin Sfînta Sa carte!

Venirea Domnului Hristos este foarte aproape. Te va găsi oare

acolo unde lucrurilor cereşti li s-a dat o formă Stractivă, lumeas-

că, acolo unde în loc să fie lăsat Duhul Sfînt să lucreze, lucrează

omul? Hotărăşte-te chiar acum pentru a asculta NUMAI de

El:

42

4 FEBRUARIE

Şi gemem în cortul acesta, plini de dorinţa să ne îmbră-

căm peste el cu locaşul nostru ceresc, negreşit dacă atunci

cînd vom fi îmbrăcaţi nu vom fi găsiţi desbrăcaţi de el.

2. Cor. 5,2-3.

Cîte oftări nu ne smulg necazurile şi greutăţile ce intervin în

trupul acesta chiar şi pentru noi credincioşii. Unii au primit pe

drumul vieţii lor o durere care din cînd în cînd parcă îi frînează şi

le fură toată bucuria vieţii. Ce mîngăiere că aceste dureri şi greu-

tăţi ne sînt trimise de Dumnezeu şi Tatăl nostru. Dacă le luăm

din mîna Lui atunci ele devin adevărate binecuvîntări. Căci „noi

ştim că toate lucrurile lucrează spre binele celor ce sînt prealeşi

de Dumnezeu."

în lumina acestei făgăduinţe găsim mîngîiere în toate durerile

noastre. Dar ceea ce este dureros la copiii lui Dumnezeu, este

prezenţa firii pămînteşti care caută să micşoreze şi să distrugă

savurarea de către credincioşi a bucuriei în Domnul Hristos. Şi

Pavel oftează în acest trup dar exprimă totodată şi o înştiinţare.

Cineva poate fi îmbrăcat şi totuşi să fie găsit desbrăcat. Este un

lucru foarte serios - înseamnă că cineva poate să aibă o mărturie

bună şi totuşi să nu aibă viaţă din Dumnezeu. Ce grav este acest

lucru! O de s-ar cerceta fiecare, ca să ştie care este situaţia lui,

personală. Numai prin naşterea din nou se poate deveni copil al

lui Dumnezeu. Ce mîngîiere este în această nădejde: „să fim

îmbrăcaţi peste acest locaş." Aceasta se va întîmpla cînd Dom-

nul Isus va veni la Mireasa Sa pentru a o lua în slavă. Toţi mîn-

tuiţii vor primi trupul slavei în care nu va mai exista mei o slă-

biciune, nici o durere sau greutate. în această stare vom fi pen-

tru totdeauna cu Domnul în fericire. Care e starea ta? Eşti mîn-

tuit? Dacă nu, atunci nu mai amina!

Veniţi la Isus Hristos. El a adus în Persoana Sa aceste bunuri

veşnice care se numesc: iertarea păcatelor, pacea inimii, împă-

carea cu Dumnezeu, bucuria adevărată, viaţa veşnică. Aceste

bunuri vrea să ţi le dea chiar acum. Primeştele din toată ini-

ma!

43

5 FEBRUARIE

Şi nu numai atît, dar ne şi bucurăm în DUMNEZEU, prin

Domnul nostru ISUS HRISTOS, prin care am căpătat

împăcarea. Rom. 5,11.

înaintea împăcării trebuie să fi fost o duşmănie. Noi eram duş-

manii lui Dumnezeu, de aceea peste faptele noastre rele peste

păcatele noastre se aşternea blestemul. Unica şi inevitabila lor

urmare era moartea. In vederea unei împăcări, ţinînd seama de

dreptatea lui Dumnezeu, trebuia achitată mai întîi plata păcatu-

lui. De aceea cînd Noul Testament vorbeşte de împăcare, vor-

beşte totdeauna de moartea Dumnului în trupul Său. Acest ade-

văr este arătat în Romani 5.10: „cînd eram vrăjmaşi am fost

împăcaţi cu Dumnezeu prin MOARTEA Fiului Său." In Efeseni

2.16 ne este spus că Domnul a împăcat cu Dumnezeu „pe cei doi

(evrei şi neamuri) într-un singur Trup." Iar la Coloseni 1.21: „El

ne-a împăcat acum prin trupul lui de carne, prin moartea Sa."

în 2 Corinteni 5 ne este arătat că Dumnezeu era în Hristos ca să

împace lumea cu Sine însuşi.

„El a purtat păcatele noastre în trupul Său pe lemn." (1 Petru

2.24). Dar mai mult: Ca om în trup a fost făcut PĂCAT. Dato-

rită vrăşmăşiei faţă de Dumnezeu El a fost pus deoparte, ca prin

judecată, noi care odinioară am fost duşmani, să pimim împăca-

rea. Aceasta-i în ÎNTREGIME lucrarea lui Dumnezeu în Hris-

tos Isus; noi n-am putut face nimic şi nici nu puteam să ne împă-

căm cu Dumnezeu prin noi înşine.

Ce har minunat că Dumnezeu nu are nimic să ne reproşeze pen-

tru starea noastră veche, ba mai mult ne-a dat Duhul Său. „Du-

hul care vine de la Dumnezeu ca să putem cunoaşte lucrurile pe

care ni le-a dat Dumnezeu." (1 Cor. ,2.12). Da, către noi El

spune ca odinioară către Abraham: „Scoală-te străbate ţara în

lung şi în lat căci ţie ţi-o voi da."

Sfinţenia vieţii unită cu o supunere adîncă a sufletului trebue să

izvorască din adevărata părtăşie cu suferinţele lui Hristos; căci

nu se poate ca răul moral şi suferinţele sufleteşti să poată sta în

faţa acestor suferinţe.

44

6 FEBRUARIE

Care a fost dat din pricina fărădelegilor noastre, şi a înviat

din pricină că am fost socotiţi neprihăniţi. Rom. 4,25.

Domnul Isus este Cel care a fost dat din pricina fărădelegilor

noastre. El Sfîntul, Mielul fără cusur, Fiul lui Dumnezeu care

din veci era la sînul Tatălui fiind desfătarea Lui. El a devenit

Om străbătînd pămîntul acesta în sărăcie şi amărăciune, fiind

batjocorit de lume, lepădat şi apoi răstignit pe cruce. El a venit

şi a gustat moartea iar acum sade la dreapta lui Dumnezeu încu-

nunat cu slavă şi cu cinste. Dumnezeu însuşi a pus păcatele

noastre asupra Mielului fără cusur. Tot ce trebuia, nu numai ce

priveşte poziţia noastră ci şi pentru satisfacerea cerinţelor Lui de

a păstra neştirbită măreţia şi slăvirea Sfîntului Său Nume, se

poate găsi în moartea pentru ispăşirea păcatelor noastre.

Mielul fără cusur a fost făcut păcat în locul nostru. Dumnezeu

şi-a ascuns faţa de El, şi-a închis urechea şi L-a părăsit în ceasul

cel greu. Din ce pricină? Din pricina nelegiuirilor noastre. Dum-

nezeu L-a părăsit ca să ne poată primi pe noi. Dumnezeu L-a

pedepsit pe El aşa cum trebuia să fim pedepsiţi noi şi cum cerea

starea noastră de oameni decăzuţi. Domnul nostru milostiv a

luat locul nostru în moarte şi judecată ca noi să putem ocupa

locul Său în adevăr şi în slava veşnică.

Ce ne rămîne de făcut nouă care ne bucurăm din plin de această

mare lucrare? De-am putea cînta şi mai mult din adîncul inimii:

„Slavă, slavă şi adorare Celui care a fost făcut păcat pentru

noi!"

Cîtă odihnă, cîtă mîngîiere şi cîtă bucurie avem, cînd ne gîndim

la Făcătorul lumii, Acela care o ţine, care ne iubeşte veşnic suf-

letele, ne iubeşte în totul. Ochiul Lui veghează necurmat asupra

noastră, inima Lui e îndreptată spre noi, El a luat asupra Sa

grija pentru nevoile noastre trupeşti şi duhovniceşti! Să nu-i ră-

nim dar inima Lui iubitoare şi să nu-i necinstim slăvitul Nume

întorcîndu-ne faţa de la El!

45

7 FEBRUARIE

Nimeni n-a văzut vreodată pe DUMNEZEU; singurul

Lui Fiu, care este în sînul Tatălui, Acela L-a făcut cunos-

cut, loan 1,18.

Există numai o singură Cale pe care se poate ajunge în cer astfel

încîţ să fii pe veci posesorul binecuvîntărilor cereşti. Domnul

Isus spune ucenicilor Lui: „Eu sînt CALEA, ADEVĂRUL şi

VIAŢA. Nimeni nu vine la Tatăl decît prin Mine." Dacă M-aţi fi

cunoscut pe Mine -aţi fi cunoscut şi pe Tatăl Meu..." (loan

14.6-7).

înainte de venirea Domnului Isus pe pămînt, Dumnezeu nu era

descoperit ca TATĂ nici prin creaţie, nici prin lege şi nici prin

prooroci. Această descoperire o putea face numai Domnul Isus

„singurul Fiu, care este în sînul Tatălui." Ca să împărtăşească

acest adevăr aici pe pămînt, trebuia ca Domnul Isus să ispră-

vească lucrarea care i-a dat-o Tatăl. Starea omenirii era aşa de

dezastruoasă încît fără moartea Domnului Isus nu putea nimeni

să fie aşezat în binecuvîntatele locuri cereşti. „Dacă grăuntele de

grîu care a căzut pe pămînt nu moare, rămîne singur; dar dacă

moare, aduce multă roadă."

Domnul Isus este CALEA pe care putem cunoaşte pe Dumne-

zeu ca Tată şi cerul, Casa Tatălui. Dar El este şi ADEVĂRUL,

deci Acela prin care toate lucrurile ies la lumină în felul cum le.

vede Dumnezeu. Dacă noi vrem să ştim un adevăr într-o anu-

mită privinţă, atunci NUMAI Domnul Isus ne poate da învăţă-

tura necesară. Prin El ştim cine este Dumnezeu, ce este lumea,

păcatul, dreptatea, adevărul, şi sfinţenia dar şi ce este harul şi

dragostea. Domnul Isus este VIAŢA de care avem nevoie, dacă

vrem ca Dumnezeu să fie revelat ca Tatăl nostru, şi din care

decurg toate binecuvîntările acestei părtaşii. El însuşi a spus

către ai Săi: „Tatăl însuşi vă iubeşte."

Mulţi dintre noi trebuie să se ruşineze cînd se gîndesc cîtă vreme

le trebuie să înveţe ce le spune Dumnezeu. Noi credem deseori

că am învăţat o lecţie bine şi încercăm să trecem la alta, însă

înţeleptul nostru învăţător ştie mai bine şi vede că este nevoie de

arătură mai adîncă.

46

8 FEBRUARIE

Trebuie ca El să crească, iar eu să mă micşorez.

loan 3,30.

Te mai iubeşti încă atît de mult încît eşti în stare să păstrezi

supărarea faţă de cineva care nu te-a băgat în seamă în loc să-1

întîmpini cu dragoste prietenească? Te mai iubeşti încă atît de

mult încît faţa şi inima ta se schimbă ca un barometru atunci cînd

cineva te întîmpină cu mai puţină căldură? Te mai iubeşti atît de

mult încît te simţi bine numai în societatea celor care te stimează

şi te îndepărtezi de cei care îţi spun adevărul? Eşti încă atît de

mare în ochii tăi încît inima îţi este adînc supărată cînd nu ţi se

recunoaşte dreptatea pe care socoteşti că o ai? Te mai iubeşti

atît de mult încît nu poţi fi liniştit pînă ce nu-ţi atingi ţelul pro-

pus, chiar cu preţul unor sacrificii? Tu te numeşti copil al lui

Dumnezeu şi te mai iubeşti atît de mult că nu poţi fi deosebit de

unul din lume? Cînd vei devenfi aşa de mic în ochii tăi, încît să-ţi

fie indiferent dacă oamenii te onorează sau nu?

Cine poartă în inima lui o singură dorinţă arzătoare, aceea de

a-L cunoaşte pe Domnul Isus zi de zi mai bine şi de a-L proslăvi,

acela va pierde dragostea pentru persoana sa şi va deveni ase-

menea învăţătorului său. Iubirea de sine este roadă firii pămîri-

teşti şi o trăsătură a oamenilor din zilele de pe urmă

(2 Tim. 3.2). Vrei să te asemeni lor?

învaţă de la David, omul după inima lui Dumnezeu. Dispreţuirii

venite din partea fiicei lui Saul a răspuns: „Vreau să mă arăt şi

mai de nimic de cît de data aceasta, şi să mă înjosesc în ochii

mei..." (2 Sam. 6.22).

Mîndria înseamnă îndumnezeirea EULUI tău. Cel mîndru are o

părere prea înaltă despre sine. El îşi atribuie dreptul la cinstea

care îi aparţine lui Dumnezeu şi numai Lui. Valetul celui din

urmă împărat al Germaniei spunea despre stăpînul său: „Nu pot

tăgădui că era încrezut. Dorea să ocupe locul din centru în orice

problemă. Cu ocazia unui botez, ar fi vrut să fie în locul copila-

şului; cu ocazia unei căsătorii în locul miresei; iar cu prilejul unei

înmormîntări pe cel al defunctului...!" Acesta a fost şi păcatul

lui Nebucadneţar, păcat care 1-a coborît în rîndul dobitoace-

lor.

47

9 FEBRUARIE

Cine îşi aduce aminte de certare apucă pe calea vieţii; dar

cel ce uită mustrarea apucă pe căi greşite. Frov. 10,17.

Qt de adevărat şi esenţial este în conţinutul lui acest verset.

Cine umblă potrivit acestor îndrumări va avea izbîndă în calea

lui şi nu se va poticni. Cu cît mai mult vor sta astfel lucrurile

dacă noi în permanenţă ne lăsăm călăuziţi de Cuvîntul lui Dum-

nezeu! Niciodată nu putem spune că sîntem prea în vîrstă ca să

învăţăm din Sfînta Scriptură zi de zi. Şi în acesta împrejurare îl

avem ca exemplu pe Domnul Isus. El putea spune: „El îmi tre-

zeşte în flecare dimineaţă, El îmi trezeşte urechea ca să ascult

cum ascultă nişte ucenici." (Isaia 50.4). Ca om adevărat umbla

în deplină dependenţă de Dumnezeu şi Tatăl Său şi zi de zi îşi

lăsa urechea trează pentru a fi învăţat. Viaţa noastră ar fi cu

totul altfel dacă noi am fi mai asemănători cu El. Cu cît sîntem

mai dependenţi de Domnul nostru cu atît mai uşoară ne este şi

mustrarea. Sînt pe pămînt unii ucenici care tot timpul stau în

apropierea învăţătorului. Ei fac mari progrese în lucrurile du-

hovniceşti. Aşa se va întîmpla şi cu noi pe măsură ce noi ne

apropiem tot mai mult de El, căci cine este învăţător ca El?

încrederea în noi înşine şi respingerea mustrărilor duc la depăr-

tarea de adevăr. Cei care iubesc sfatul sînt pe calea vieţii şi al

adevăratei bucurii. Să nu fim ca animalele care trebuiesc struni-

te cu un frîu şi un ham. Să ascultăm ce zice Domnul: „Te voi

sfătui şi voi avea privirea îndreptată asupra ta." Căile proprii au

un sfîrşit amar. Neascultarea unora i-a dus la legături cu lumea

care i-a încercuit repede şi i-a înghiţit că nu mai lase nici o urmă

şi nici un glas de om credincios.

Noi trebue să dăm poporului numai ce am primit de la Dumne-

zeu şi nimic mai mult. Trebue să punem pe oameni dea dreptul

cu Cuvîntul lui Dumnezeu. Iată marele temei al slujbei pentru

Domnul în toate timpurile. Toate celelalte NU au preţ. Toate

învăţăturile omeneşti oricît de interesante ar fi vor trece, dar El

rămîne pentru vecie!

48

10 FEBRUARIE

Sau dispreţuieşti tu bogăţiile bunătăţii, îngăduinţei şi în-

delungei Lui răbdări? Nu vezi tu că bunătatea lui DUM-

NEZEU te îndeamnă la pocăinţă? Rom. 2,4.

Dumnezeu este dragoste. El nu doreşte moartea păcătosului,

îndurarea Lui ar fi putut ajunge la capăt de mult căci în zilele

noastre nu sînt mai puţine nelegiuiri ca pe timpul lui Noe. Ecle-

siastul spune în cap. 8 vers. 11: „Pentrucă nu se aduce repede la

îndeplinire hotărîrea dată împotriva faptelor rele, de aceea este

plină inima fiilor oamenilor de dorinţa să facă rău." Iată dar pe

om: în loc să folosească îndelunga îndurare a lui Dumnezeu pen-

tru mîntuirea sufletului său, el îngrămădeşte păcat peste păcat,

mii şi mii de păcate fără să se gîndească la vreo judecată. Dar în

acest fel oamenii se înşală singuri. Nu-i oare o îndurare deose-

bită a lui Dumnezeu arătată faţă de tine în faptul că deşi vede în

faţa ta un munte mare de păcate, El totuşi îţi dă sănătate, bună-

stare pămîntească de zeci de ani, poate. Dacă lucrează în alt

chip cu tine şi îţi trimite o durere, o suferinţă pe calea vieţii tale

sau îţi răpeşte ce ai tu mai drag pe pămînt, să şti că şi acestea fac

parte din îndurarea lui Dumnezeu faţă de tine. El caută cu orice

chip să-ţi abată picioarele de pe calea pierzării veşnice.

Cum a fost cu văduva din Sarepta? Moartea fiului ei a adus-o la

următoarea mărturisire: „Ai venit la mine doar ca să aduci

aminte lui Dumnezeu de nelegiuirea mea şi astfel să-mi omori

fiul." (1 Imp. 17.18).

Lasă-te iubite suflet condus de dragostea lui Dumnezeu spre

pocăinţă. Vei avea un cîştig imens: VIAŢA VEŞNICĂ. Dacă

tratezi cu indiferenţă îndurarea lui Dumnezeu, arătată chiar şi

cînd El, din dragoste vrea să te îndrepte prin suferinţă, atunci ar

trebui să-ţi fie frică de întîlnirea cu El. Dar tu nu ştii timpul cînd

te vei întîlni cu El, de aceea vino chiar acum la Domnul Isus care

a murit pentru păcatele tale. Nu amîna, căci „grozav lucru este

să cazi în mîinile Dumnezeului celui Viu."

,JPregăte§te-te să întîlneşti pe Dumnezeu..."

49

11 FEBRUARIE

Te voi scăpa, şi nu vei cădea sub sabie, ci viaţa îţi va fi

prada ta de război, pentrucă ai avut încredere în Mine,

zice DOMNUL. Ier. 39,18.

Ebed-Melec care era etiopian, deci nu era din poporul Israel,

era în casa împăratului din timpul războiului cu haldeii. Neascul-

tarea şi păcatele iudeilor L-au făcut pe Dumnezeu ca să-i înde-

părteze de la faţa Sa, iar proorocul Ieremia trebuia să le prooro-

cească din însărcinarea Stăpînului lor, judecata. Căpeteniile lui

Iuda din această cauză au rugat pe împărat să-i lase să-1 omoare

pe Ieremia. (Ier. 38.4). împăratul s-a arătat neputincios şi 1-a

dat pe mîna lor. Proorocul a fost aruncat într-o groapă în care nu

era apă ci numai noroi; şi astfel iudeii credeau că vor scăpa de el.

Dar acest etiopian, a avut tăria şi îndrăzneala din partea lui

Dumnezeu să ceară împăratului îngăduinţa de a scoate din groa-

pă pe Ieremia, contrar voinţei căpeteniilor. Ebed-Melec a fost

respins şi urît de ceilalţi din această pricină. Dumnezeu prin

Ieremia a transmis etiopianului răsplătirea care-1 aşteaptă din

partea Celui Prea înalt pentru fapta sa. Ce frumos! în mijlocul

unui popor renegat, care se socotea poporul lui Dumnezeu, a

fost răsplătită lucrarea bună a unui păgîn.

Un caz asemănător întîlnim în 2 Tim. 1.16-17. Acolo găsim un

om pe nume Onisifor, care merită a fi lăudat deoarece s-a stre-

curat printre toţi pînă la temnicer şi a întrebat de Pavel. Apos-

tolul vorbeşte clar despre el că a avut curaj şi nu s-a ruşinat să-1

viziteze chiar şi atunci cînd era în lanţuri. L-a îmbărbătat adesea

pe Pavel cu prezenţa sa, de aceea dorea ca Domnul să-1 binecu-

vinteze. Sîntem siguri că lucrul acesta s-a îndeplinit chiar, deoa-

rece Acela care a spus: „Ferice de cei milostivi, căci ei vor avea

parte de milă" (Matei 5.7), rămîne credincios Cuvîntului Său,

chiar şi în zilele noastre.

Cînd copiii lui Dumnezeu se găsesc în cele mai mari încurcături

şi greutăţi, au parte totuşi de cele mai frumoase arătări ale pur-

tării de grijă şi ale lucrării lui Dumnezeu; tocmai de aceea El

pune adesea la încercare pe credincioşi ca să li se descopere cu

atît mai măreţ cu cît încercarea este mai grea.

50

12 FEBRUARIE

Cînd te va duce DOMNUL în ţara Cananiţilor, Hetiţilor,

Amoriţilor, Heviţilor şi Iebusiţilor, pe care a jurat părin-

ţilor tăi că ţi-o va da, tară unde curge lapte şi miere, să ţii

următoarea slujbă în luna aceasta: timp de şapte zile, să

mănînci azimi. Ex. 13,5-6.

Odată cu luarea în stăpînire a ţării făgăduite, a poporului Israel,

a fost întemeiată şi slujba divină pentru Dumnezeu. Slujba înce-

pea cu Pastele şi cu prăznuirea azimilor, timp de şapte zile.

Dumnezeu este sfînt şi de aceea slujba pentru El trebuie să fie

sfîntă în tot timpul vieţii noastre. La închinare nu era îngăduit să

se găsească nici un pic de aluat şi nici să fie vreo atingere cu el.

în Cuvîntul lui Dumnezeu aluatul este o imagine a răului. în 1

Cor. cap. 5 găsim îndemnul: „să prăznuim Pastele nu cu un aluat

de răutate şi viclenie, ci cu azimile curăţiei şi a adevărului."

Viaţa ÎN Hristos Isus este pentru noi o închinare în adevăr şi în

duhul slavei. Sîntem străini şi călători aici pe pămînt dar în duh

gustăm încă de pe acum slava din locurile cereşti, pe care Dum-

nezeu ne-a dat-o ÎN Domnul Hristos. Acum, slujba noastră în-

ţeleaptă este de a aduce trupurile noastre ca o jertfă vie, sfîntă,

plăcută lui Dumnezeu şi de a nu ne potrivi chipului veacului

acestuia. Noi am fost aleşi pentru această închinare şi de aceea

să nu obosim ci să ne desprindem de orice poftă pămîntească,

pentru ca Evanghelia lui Dumnezeu să fie auzită şi El să fie

slăvit ÎN Isus Hristos.

Domnul Isus să ne ajute să umblăm în Duh, pentru ca copiii

noştri şi toţi cei din jur să vadă adevărul Evangheliei lucrînd cu

putere în noi. Aceasta se va întîmpla dacă noi sîntem gata să

încredinţăm TOATĂ viaţa noastră lui Dumnezeu şi dacă trăim

într-o sfîntă despărţire de orice rău.

Nu pot să fiu fericit la adăpostul pragului uns cu sîngele Mielului

dacă în locuinţa mea este aluat. Deşi nu este temelia mîntuirii,

totuşi sfinţenia vieţii este legată de bucuria mîntuirii. Israelitul

nu era mîntuit prin azimi ci prin sînge.

51

13 FEBRUARIE

Căci noi sîntem Templul DUMNEZEULUI celui viu,

cum a zis DUMNEZEU: „Eu voi locui şi voi umbla în

mijlocul lor; Eu voi fi DUMNEZEUL lor, şi ei vor fi

poporul Meu". 2. Cor. 6,16.

Sfîntul privilegiu (drept) de a sluji şi de a fi adoratori ai lui

Dumnezeu, aparţine numai acelora care au fost răscumpăraţi

prin sîngele Fiului Său. Nu există teren comun pe care poate sta

necredinciosul cu cel credincios. Am fost mîntuiţi prin har pen-

tru a fi puşi deoparte pentru Dumnezeu şi de a fi o mărturie a

Domnului Isus în această lume păcătoasă. Domnul Isus a murit

din dragoste pentru noi, ne-a mîntuit şi tot din dragostea nemăr-

ginită a inimii Sale a purtat de grijă ca să fim puşi deoparte din

lume şi de a ne strînge în jurul Său.

Cîţi copii ai lui Dumnezeu au pierdut cele mai scumpe binecu-

vîntări din pricină că nu au păstrat unitatea tuturor creştinilor ca

mărturie pe pămînt, prin care Domnul ar fi fost şi mai mult

proslăvit. Ce putere de atracţie ar trebui să aibe Numele şi pre-

zenţa Lui pentru fiecare copil al lui Dumnezeu! Ce important şi

valoros ar trebui să fie pentru noi, copiii lui Dumnezeu să ne

ocupăm locul nostru şi să ne adunăm NUMAI acolo unde Dom-

nul Isus este punctul central al strîngerii laolaltă. Psalmistul spu-

nea odinioară: „Sufletul meu suspină şi tînjeşte de dor după

curţile Domnului." Dacă credincioşii din vechime au avut astfel

de sentimente în legătură cu cortul pămîntesc cu cît mai mult ar

trebui noi să fim pătrunşi de lucrurile duhovniceşti. Prezenţa

Domnului va fi bucuria noastră cerească, El vrea însă ca de pe

acum să gustăm din această mare bucurie.

Noi nu înlăturăm vechiul aluat ca să îmbunătăţim firea noastră

rea şi stricată, nici să dobîndim firea nouă, pentrucă o AVEM.

Noi avem viaţa şi din pricina acestei vieţi lepădăm răul! Nu este

nimic adevărat, nimic mulţumitor decît ÎN Hristos. în afară de

El „totul este deşertăciune şi goană după vînt."

52

14 FEBRUARIE

Noi toţi privim cu faţa descoperită, ca într-o oglindă slava

DOMNULUI, şi sîntem schimbaţi în acelaş chip al Lui,

din slavă în slavă, prin Duhul DOMNULUI.

2. Cor. 3,18.

Ce binecuvîntată este poziţia fiecărui credincios adevărat. Dom-

nul Isus a aşezat în această poziţie binecuvîntată pe toţi cei care

prin credinţă au intrat în părtăşie cu El, fără nici o excepţie. Ei

pot cu faţa descoperită, cu privirea ridicată spre cer să vadă

slava lui Isus, Domnul nostru. Ei nu-L cunosc pe El numai ca

Mîntuitorul care s-a coborît în mizeria păcatelor pentru a ne

răscumpăra, ci îl cunosc ca şi cel înălţat la dreapta lui Dumne-

zeu. De aceea cuvîntul ne invită să ne ridicăm ochii ţintă spre

acele locuri de sus. Acolo îl vedem noi pe Fiul Omului în cer,

căci după ce a fost făcut păcat şi a mers la moarte, a fost încu-

nunat cu mărire şi slavă. Fiind uniţi cu El avem putinţa să vedem

slava Lui. Fiecare rază de lumină divină ne mărturiseşte că păca-

tele noastre au fost iertate şi astfel calea către Dumnezeu este

deschisă. Noi o vedem prin Duhul şi ne bucurăm de ea. Şi cu cît

ne ridicăm mai mult privirea spre cer cu atît mai mult vom fi

schimbaţi în chipul slavei Domnului, iar Duhul Sfînt ne va da

putere de a înţelege aceste lucruri şi de a gusta binecuvîntările

cereşti. Prin puterea Duhului Sfînt care locuieşte în noi desco-

perim tot mai mult chipul şi caracterul lui Hristos, pînă ce El va

veni şi vom fi asemenea chipului Său. „Aşa cum am purtat chi-

pul celui pămîntesc, tot aşa vom purta şi chipul Celui ceresc."

(1 Cor. 15.49).

Dacă credinciosul este pe o cruce şi lumea pe alta, depărtarea

morală care-i desparte este într-adevăr foarte mare. Şi dacă de-

părtarea este foarte mare în teorie aşa ar trebui să fie şi în prac-

tică. Lumea şi creştinul n-ar trebui să aibă nici o legătură; şi nu

vor avea decît dacă creştinul se leapădă de Domnul şi Stăpînul

său. Credinciosul se arată necredincios lui Hristos în măsura în

care are legături cu lumea. Să veghem cu gelozie împotriva por-

nirii înnăscute care ne îndeamnă să ne bizuim pe nădejdi pămîn-

teşti. Să rămînem cît mai aproape de Izvor!

53

15 FEBRUARIE

Astfel dar, prea iubiţilor, după cum totdeauna aţi fost

ascultători, duceţi pînă la capăt mîntuirea voastră, cu frică

şi cutremur, nu numai cînd sînt eu de faţă, ci cu mult mai

mult acum în lipsa mea. Filip. 2,12.

Deseori acest verset a fost înţeles greşit, au fost mulţi care l-au

tălmăcit greşit aducînd neliniştea în viaţa lor şi a altora. Cuvîntul

lui Dumnezeu trebuie înţeles în context; numai astfel se poate

înţelege gîndul concret al unor versete separate (izolate). în

niciun caz nu se poate înţelege din acest verset că trebuie să ne

cîştigăm mîntuirea noastră cu frică şi cu cutremur. Apostolul

vorbeşte mai înainte despre timpul cînd era prezent în mijlocul

lor şi în continuare vorbeşte de o vreme cînd nu mai era cu ei. în

vremea cînd Pavel lucra în mijlocul lor se simţea prezenţa pute-

rii duhovniceşti care se arăta din el. Acum, in lipsa lui Pavel

trebuia să se arate puterea din pricină că Dumnezeu era Acela

care lucra în ei voinţa şi puterea. Nu fapte în sine ci ÎNFĂPTU-

IREA puterii lui Dumnezeu; iată despre ce vorbeşte apostolul.

Cuvîntul „voastră" referitor la mîntuire este în legătură cu ab-

senţa apostolului. Filipenii se aflau fără Pavel în faţa vrăjmaşilor

şi ei trebuiau să lupte împotriva acestor duşmani. Credincioşii

cărora le este adresată epistola se vede că alergau către o ţintă,

iar mîntuirea ne este arătată ca ţelul care se află la capătul dru-

mului. Este vorba despre acel aspect al mîntuirii, care se referă

la starea noastră de copii ai lui Dumnezeu cînd vom fi în faţa lui

Dumnezeu în slava Sa, după ce toate greutăţile vor fi îndepărta-

te de la noi. întăriţi pe acest drum şi savurînd mîntuirea să fim

îmbărbătaţi de aceste gînduri. Atîta timp cît creştinul se găseşte

în călătorie el nu merge fără îmbărbătare.

Părăsirea unei răspunderi dată de Dumnezeu nu este niciodată

dovada smereniei; dimpotrivă smerenia cea mai adîncă va fi

dacă rămîi la locul tău în atîrnare deplină de Dumnezeu. Este o

dovadă că sîntem plini de noi înşine cînd ne dăm înapoi dinaintea

răspunderii, sub cuvînt că nu ne pricepem.,

54

16 FEBRUARIE

DOMNUL izbăveşte pe prinşii de război; DOMNUL des-

chide ochii orbilor; DOMNUL îndreaptă pe cei încovo-

iaţi; DOMNUL iubeşte pe cei neprihăniţi. Ps. 146,7-8.

Dumnezeu descoperă harul Său oamenilor lipsiţi de putere. Nu-

mai pe un asemenea temei poate fi deslegat cel legat. Cel legat

este fără putere şi nu poate scăpa deoarece lanţurile păcatului

sînt deosebit de tari: omul este sub dominaţia Satanei. Nimeni în

afară de Domnul Isus nu putea să deslege pe omul acela stăpînit

de duhul cel rău prin care era legat. ISUS, da numai EL poate

să-1 lege pe cel tare (Satan) şi să-i ia avuţia. Această victorie a

cucerit-o pe crucea de pe Golgota; acolo 1-a învins pe cel ce avea

puterea morţii şi a isprăvit cu păcatul. NUMAI El este în stare să

deschidă ochii orbilor. Numai El poate îndrepta pe cei încovo-

iaţi, care sînt istoviţi sub greutatea păcatelor lor. Oamenii care

gîndesc că ei nu sînt legaţi, nici orbi, rămîn în starea tristă în care

se află; ei nu pot fi AJUTAŢI. Domnul nu a venit pentru cei

neprihăniţi ci pentru păcătoşi, trudiţi şi împovăraţi, care simt

necazul lor şi vor să fie scăpaţi.

Odată pe cînd mă plimbam, am întîlnit un fost coleg, un om în

vîrstă şi serios, dar care nu avea liniştea necesară cu privire la

viaţa veşnică. M-a întrebat: „Cu ce începe calea vieţii?" Cînd a

auzit că începutul se face în cămăruţă cu o pocăinţă sinceră în

faţa lui Dumnezeu şi cu credinţă adevărată în Domnul Isus, s-a

întors şi a plecat. Nu era pregătit să renunţe la părerile bune

despre el, şi să creadă mărturia lui Dumnezeu despre Fiul

Său.

Vreau să te înştiinţez: Dumnezeu iubeşte pe cei neprihăniţi adi-

că pe aceia care prin credinţă în sîngele Dumnului Isus şi pe

temeiul jertfei Lui au găsit pace cu Dumnezeu.

Inimii omeneşti îi place ceva care să se poată vedea. îi place

ceva care să mulţumească simţurile. îi place ceva care să ridice

în slăvi persoana şi lucrarea omului. Fugi de toate acestea şi nu

te opri pînă nu ajungi în locul prezenţei lui Dumnezeu!

55

17 FEBRUARIE

Podoaba voastră să nu fie podoaba de afară, care stă în

împletitura părului, în purtarea de scule de aur sau în

îmbrăcarea hainelor, ci să fie omul ascuns al inimii, în

curăţia neperitoare a unui duh blînd şi liniştit, care este de

mare preţ înaintea lui DUMNEZEU. 1. Pet. 3,3-4.

Ca femeia să se împodobească stă în natura şi caracterul ei. „îşi

uită fata podoabele, sau mireasa brîul?" (Ier. 2.32). Dar între-

barea cea mai importantă este CUM se împodobeşte, şi mai

presus de toate, cum se împodobeşte o credincioasă în aşa fel ca

să-i placă Domnului şi Mîntuitorului ei. Dacă se împodobeşte

fiindcă este încrezută sau ca să atragă ochii altora, atunci nu face

aceste lucruri după gîndul lui Dumnezeu. Apostolii Petru şi Pa-

vel avertizează, mînaţi de Duhul Sfînt aproape cu aceeaşi expre-

sie, despre primejdia pe care o prezintă îngîmfarea şi ridicarea

în ochii noştri proprii. Petru avertizează pe femei la o umblare în

supunere: „A căror podoabă să nu fie cea din afară, care stă în

împletitura părului, în purtarea de scule de aur sau în îmbrăca-

rea hainelor" iar Pavel scrie către Timotei: „Vreau deasemenea

ca femeile să se îmbrace în chip CUVINCIOS, cu ruşine şi sfială;

nu cu împletituri de păr, nici cu aur, nici cu mărgăritare, nici cu

haine scumpe." (1 Tim. 2.9 - trad, originală).

Amîndoi apostolii îmbărbătează pe credincioase în toată liniştea

la „fapte bune" adică să facă „binele"; în aceasta să-şi găsească

podoaba în faţa lui Dumnezeu şi a oamenilor. în secolul trecut

prin lucrarea plină de îndurare a lui Dumnezeu mulţi s-au trezit

la o stare înaltă în Hristos, sute şi chiar mii de oameni pe întreg

pămîntul, au lăsat la o parte podoabele imense ale caselor lor şi

au avut dorinţa de a fi modest îmbrăcaţi, ei şi casele lor, ca semn

al supunerii totale faţă de Cuvîntul lui Dumnezeu. La tine se

găseşte (se observă) această deosebire între un om din lume şi

un copil al lui Dumnezeu?

56

18 FEBRUARIE

Prin credinţă a părăsit Moise Egiptul, fără să se teamă de

mînia împăratului; penţrucă a rămas neclintit, ca şi cum ar

fi văzut pe Cel ce este nevăzut. Evr. 11,27.

în Sfînta Scriptură ne sînt arătaţi bărbaţi şi femei care în situaţi

grele au dovedit că, „credinţa este o puternică încredinţare

despre lucrurile care nu se văd, o încredere neclintită în lucrurile

nădăjduite." Printre aceşti oameni se numără şi Moise, omul lui

Dumnezeu care „socotea OCARA lui Hristos ca o mai mare

bogăţie decît comorile Egiptului şi „a rămas neclintit ca şi cum

ar fi văzut pe Cel ce este nevăzut." Să ne gîndim şi la Antipa,

martirul din adunarea din Pergam, pe care Domnul îl numeşte

„martorul Meu credincios."

în decursul timpurilor au fost mulţi astfel de credincioşi, cărora

Hristos le era mai mult decît viaţa lor. Bine cunoscutul bătrîn

Chrisostom a fost adus în faţa împăratului roman. Cînd acesta

i-a spus că dacă îşi mai menţine credinţa va fi exilat, el a răspuns:

„Toată lumea este a Tatălui Meu, tu nu poţi să mă exilezi nică-

ieri." „Dar pot să te omor"- a răspuns împăratul. „Aceasta nu o

poţi" a răspuns vitejeşte creştinul, „căci viaţa mea este ascunsă

cu Hristos în Dumnezeu." - „Eu îţi voi lua toate averile." - „Cu

plăcere" a fost răspunsul, „căci eu am asemenea averi că nu le

vei putea lua. Comoara mea este în cer unde-i şi inima mea."

„Dar pot să te izgonesc de la prietenii tăi." - „Niciodată" a

răspuns Chrisostom, „eu am numai un prieten şi acesta-I în cer;

nu există nimic prin ce ai putea să-mi lepezi viaţa."

De-am fi şi noi toţi în această poziţie: „ca şi cum am vedea pe

Cel ce este nevăzut!" Compromisurile cu lumea nu sînt demne

pentru un credincios.

Tertulian a spus: „Puteţi să ne chinuiţi, să ne ţintuiţi pe cruce, să

ne osîndiţi, să ne striviţi.. .toate vor fi de prisos. Dimpotrivă, va

fi un îndemn în plus pentru credinţa noastră."

57

19 FEBRUARIE

întăriţi-vă dar mînile obosite şi genunchii slăbănogiţi; cro-

iţi cărări drepte cu picioarele voastre! Evr. 12,12-13.

Nu-i acesta un cuvînt serios al zilelor noastre? Cîte mîini obosite

şi cîţi genunchi slăbănogiţi există astăzi printre copiii lui Dum-

nezeu! Care este cauza? Merită o preocupare mai îndeaproape

acest text.

Mai întîi de toate poate că există o întrerupere, un scurt circuit

în comuniunea noastră cu Domnul, dar şi durerile şi necazurile

pot să lucreze, să ne obosească mîinile noastre şi să paralizeze

genunchii. Nu este oare influienţa lumii din zilele noastre cea

care a făcut din unii nişte sclavi? prin aceasta fiind tulburată

părtăşia cu Domnul. Această delăsare se arată mai mult în orele

de rugăciune ale credincioşilor. Cît de mult se spun vorbe şi cît

de puţin se vede realizarea lor. Cîte şi mai cîte aşa zise „mărun-

ţişuri" se găsesc pe drum. Dacă cugetul nu mai este deosebit de

sensibil ca să înregistreze cea mai mică oscilaţie, atunci nu se

mai iau lucrurile aşa exact; orice rău se diminuiază (micşorează)

pînă la aprecierea „că nu este rău de loc."

Dar Dumnezeu ia lucrurile foarte exact chiar şi cu privire la

lucrurile mărunte din viaţa noastră. Un gjnd necurat, o vorbă

urîtă, dacă nu sînt judecate în lumina lui Dumnezeu, îmbîcsesc

inimile noastre şi îngreuiază drumul. Lucrurile mărunte se adu-

nă, se însumează punînd stavile pe cărarea noastră, comuniunea

cu Dumnezeu fiind atinsă.

Cercetîndu-ne în lumina Sa, îngenunchind într-o atmosferă de

supunere şi de pocăinţă, spunîndu-I tot ce nu-i în ordine; atunci

El poate să ne dea din nou putere din cer ca mîinile noastre să se

întărească. Să fie cerinţa inimilor noastre să-L proslăvim pe

acest drum scurt ce ne-a mai rămas şi prin El să dăm toată cin-

stea şi onoarea Tatălui ceresc.

Cu cît înaintăm prin puterea Duhului Iui Dumnezeu ÎN cunoaş-

terea răscumpărării care este în Isus cu atît despărţirea noastră

de noi înşine şi de lume va fi mai hotăritoare iar rivna pentru El

mai aprinsă.

58

20 FEBRUARIE

Voi însă sînteţi o seminţie aleasă, o preoţie împărătească,

un neam sfînt, un popor, pe care DUMNEZEU Şi 1-a

cîştigat. 1. Pet. 2,9.

înainte ca Dumnezeu să dea în Sinai, poporului Israel primele

porunci prin Moise, le-a transmis ce binecuvîntări vor primi

dacă vor respecta toate legile Sale. Dumnezeu a spus: „îmi ve-ţi

fi o împărăţie de preoţi şi un neam sfînt" (Exod 19.5-6). Tot

poporul a răspuns: „Vom face tot ce a zis Domnul" Aşa s-a

înţeles Dumnezeu şi poporul, „să meargă împreună" (Arnos

3.3). Aceasta a fost temelia legămîntului dar care în curînd a fost

întreruptă de popor. Chiar dacă, Core mai tîrziu se baza pe

promisiunile lui Dumnezeu totuşi el a călcat în mod grosolan

condiţiile legămîntului. Dumnezeu a trebuit să pedepsească cu

moartea răzvrătirea lui. Poporul nu putea să devină o împărăţie

de preoţi.

Şi totuşi acum Dumnezeu şi-a ales un popor ca să fie al Său. Noi

sîntem „o seminţie aleasă, o preoţie împărătească, un neam

sfînt, un popor pe care Dumnezeu şi L-a cîştigat." Dar pe bună

dreptate ne putem întreba care din noi am împlini toate cerinţe-

le lui Dumnezeu? Desigur că absolut niciunul, dar a fost Unul

fără cusur, care a luat asupra Lui toate păcatele şi ocara noastră.

Deci în ce priveşte sfinţenia lui Dumnezeu, ea este pe deplin

satisfăcută şi El putea să facă din noi ceea ce sîntem, copii ai lui

Dumnezeu, zidiţi pe temelia morfii lui Isus Hristos.

Harul s-a înmulţit şi mai mult decît păcatele noastre. Să nu

vestim oare puterea minunată a Aceluia care ne-a chemat din

întunerec la lumina Sa minunată?

Jertfa Domnului Isus este temelia păcii credinciosului şi totoda-

tă ea osîndeşte o lume vinovată. Acelaşi sînge care curăţeşte'

cugetul credinciousului şi-i dă o pace desăvîrşită, învinovăţeşte

păcatul mînjit şi păcatul ajuns la culme. Aceiaşi lucrare a Fiului

lui Dumnezeu, care dezbracă lumea de haina ei şi o lasă fără nici

o dezvinovăţire, îmbracă Adunarea într-o haină slăvită de ne-

prihănire şi-i umple gura de laude veşnice.

59

21 FEBRUARIE

Pentru Că n-aţi fost întîiaş dată, deaceea ne-a lovit DOM-

NUL DUMNEZEU nostru, căci nu L-am căutat după

lege. 1. Cron. 15,13.

Chivotul care reprezenta sfinţenia şi majestatea lui Dumnezeu a

căzut în mîna filistenilor. Aceştia l-au trimis pe un car nou în

ţinutul Israelului. Indicaţiile lui Dumnezeu ca chivotul să fie dus

pe umerii leviţilor le erau necunoscute filistenilor. Ani de-a rîn-

dul chivotul â rămas ascuns pînă cînd David, omul după inima

lui Dumnezeu, s-a urcat pe tron. Dorinţa lui era de-a aduna

poporul în jurul chivotului lui Dumnezeu în Sionul pe care Cel

Veşnic şi 1-a ales. Dar David nu a respectat instrucţiunile de

transport a chivotului cum poruncise Dumnezeu şi de aceea Uza

a trebuit să moară. Dumnezeu a trebuit să facă această spărtură

întrucît El este sfînt. Spaimă mare a intrat în David şi slujitorii

săi, încît după aceea chivotul a fost dus în Sion conform porun-

cilor date de Dumnezeu. Ce stare binecuvîntată. Dumnezeu îşi

ocupă locul în mijlocul poporului Său. Ce învăţătură serioasă

pentru zilele noastre.

Azi mai mult ca oricînd nu se iau în considerare gîndurile lui

Dumnezeu despre Adunare, unitatea creştinilor şi felul cum a

fost poruncit de El să decurgă adunările lor. Dumnezeu nu ne-a

lăsat în nucunoştinţă. în Matei 18.20 ni se dă indicaţii clare în

această direcţie. Unde sînt doi sau trei adunaţi pentru Numele

Său, acolo Domnul este şi El în mijlocul lor. Numai acolo poate

Să-şi manifeste prezenţa, să dea expresia unei Adunări a lui

Dumnezeu. De ne-ar da Domnul har înzecit, ca să preţuim acest

loc sfînt şi scump şi fiecare gjnd omenesc, fiecare faptă să le

îndepărtăm din mijlocul nostru ca El să-şi poată ocupa locul în

mijlocul nostru, El Căpetenia trupului Său spre a-şi primi slava

cuvenită.

Din partea Satanei puteţi să întemeiaţi orice, puteţi să fiţi ce

vreţi, dar numai Adunarea lui Dumnezeu nu; căci pe aceasta el

o urăşte de moarte şi va căuta prin tot ce-i stă în putinţă s-o

vatăme şi s-o ruineze.

60

22 FEBRUARIE

Dar cetăţenia noastră este în ceruri, de unde şi aşteptăm

ca Mîntuitor pe DOMNUL ISUS HRISTOS.

Filip. 3,20.

La oamenii credincioşi care încă de pe acest pămînt trăiesc aşa

cum se trăieşte în locaşurile în care vrea să ne ducă Domnul Isus

vom găsi o viaţă cerească. Este imposibil ca o inimă în comuniu-

ne cu inima lui Hristos să fie în acelaşi timp şi în legătură cu

lumea. Duhul Sfînt ne avertizează să ne ţinem ochii aţintiţi asu-

pra lui Hristos în tot timpul cît ţine călătoria noastră aici. Pavel

dorea ca să vadă descoperirea lui Hristos în slava Sa, de aceea

ochii săi erau aţintiţi către cer de unde îl aştepta pe Hristos. El

s-a debarasat de tot ce ar fi putut să se aşeze între el şi Isus, şi

astfel trăia în aşteptarea Domnului.

OARE ESTE ACEASTA ŞI AŞTEPTAREA NOASTRĂ?

Această aşteptare dă mîngîiere şi putere pentru viaţa noastră

practică. Dacă Domnul Isus ar fi mereu comoara inimii noastre

nu am mai fi învinşi de necazurile şi greutăţile prin care trecem.

Dragostea care îl împinge pe Domnul să ne ia acasă ne va lumi-

na cu toată puterea ei. Faptul că El însuşi va veni pentru a ne lua

la El este o dovadă a dragostei Lui. Cît de mult ar trebui să fie

inima noastră încărcată de bucurie la acest gînd măreţ! El, care a

murit pentru noi şi acum trăieşte pururea, se preocupă îndea-

proape şi aşteaptă în dragostea Lui clipa cînd va înălţa Mireasa

Sa prea iubită în casa Tatălui. De-ar fi inima noastră plină de

dorul de a fi acolo unde este El!

Un creştin ar trebui să fie în îndrăzneală că Domnul Hristos: Fii

viteaz pentru Dumnezeul tău! Fii ca El în iubire: gîndeşte cu

bunătate, vorbeşte cu bunătate, lucrează cu bunătate! Fii ca El

în sfinţenie! A fost El plin de rîvnă? Fii şi tu tot aşa. A fost El

lipsit de iubire de sine? Fii la fel! A fost El evlavios? Fii plin de

rîvnă în rugăciunile tale! A fost El răbdător? Deprinde-te şi tu să

rabzi şi să suferi! El este marele Model de la care avem tot

timpul de învăţat. Umblă în aşa fel încît să cunoască toţi că eşti

cu Isus.

61

23 FEBRUARIE

Atunci Petru a luat cuvîntul, şi I-a zis: Iată că noi am lăsat

tot, şi Te-am urmat; ce răsplată vom avea? Mat. 19,27.

Nimic nu ne încleştează mai mult decît preocuparea de lucrurile

văzute şi pipăibile. în momentul cînd duşmanului i-a reuşit să ne

abată privirea de la lucrurile cereşti, atunci ne umple inima cu

lucrurile pămînteşti, văzute. Credinţa nu mai este aşa de neclin-

tită ca în zilele cînd noi NU ne ghidam după lucrurile deşarte şi

pămînteşti. Pe cînd Domnul Isus avertiza ucenicii despre influ-

ienţa negativă a lucrurilor pămînteşti asupra inimii lor, Petru

întreabă: „Ce răsplată vom avea?" Desigur că nu-i uşor să pără-

seşti totul, dar cine o face pentru Numele Său, va fi înzecit răs-

plătit. Cine părăseşte ceva pentru voia lui Isus nu pierde de fapt

nimic, deoarece va fi răsplătit de El.

Ce parte aleasă pentru apostoli ca şi pentru toţi care ascultă

glasul lui Isus şi părăsesc bucurii pămînteşti, căci vor fi răsplătiţi

„înzecit" şi chiar „însutit".

Deja aici pe pămînt au această bucurie înaltă, o recunoaştere

mai profundă şi o linişte aleasă iar pentru viitor le este asigurată

viaţa veşnică, care tînărul bogat a pierdut-o tocmai din cauza

iubirii bogăţiilor pămînteşti. Duşmanul sufletelor se trăduieşte

să lege inimile noastre cu lucruri pămînteşti. El caută să ne arate

ca o pierdere dacă noi, potrivit voiei Domnului, ne despărţim de

unele lucruri care ni le oferă această lume.

Nu merită oare Domnul nostru să ne debarasăm de orice lucru

care caută să ne depărteze de El? Este oare o răsplată mai mare

pentru noi decît El însuşi şi dragostea Lui?

Se poate să recunoşti că mîntuirea este NUMAI în Isus şi în

nimeni altul, dar asta este cu totul altceva decît să prinzi prin

credinţă adevărata esenţă şi temelie a acestei mîntuiri şi s-o iei

ca a ta însuţi, să şti că eşti mîntuit.

Numai o încredinţare personală ne dă pacea după care suspină

atîţia aşa zişi „creştini."

62

24 FEBRUARIE

Ferice de cei blînzi, căci ei vor moşteni pămîntul!

Mat. 5,5.

Blîndeţea este astăzi o plantă foarte rară, care de mulţi este

socotită doar ca o neghină care ar trebui distrusă. De cei blînzi

se vorbeşte uneori cu un ton înjositor. Nu sînt luaţi în serios, sînt

consideraţi laşi şi slăbănogi. Dar Domnul Isus judecă altfel.

în a treia fericire se spune despre ei că sînt fericiţi. De multe ori

sînt apreciaţi ca fericiţi, oamenii care fără jenă şi bun simţ îşi

realizează planurile lor în paguba altora. Dar dacă Domnul Isus

spune că cei blînzi sînt fericiţi, este sigur că este aşa căci El nu

greşeşte niciodată. Cei blînzi îl urmează pe Acela care este izvo-

rul blîndeţei, care nu a răspuns cu ocară cînd a fost jignit, care

nu ameninţa cînd cineva îi făcea rău, căci £1 se bizuia pe Dum-

nezeul Lui, care judecă totul cu dreptate. Cei blînzi nu se opun

sforţărilor de afară. Dacă îi bate cineva pe obrazul drept, atunci

îl întorc şi pe cel sting. (Matei 5.38-48). Lumea îi declară pe cei

blînzi oameni fără caracter sau slabi, dar în realitate cel blţnd

este cel mai curajos. Curajul se arată în aceea că el suportă totul

pentru voia lui Dumnezeu, în puterea lui dumnezeiască.

Firea noastră naturală nu iubeşte blîndeţea; noi numai ÎN Dom-

nul Isus putem găsi un exemplu adevărat şi ideal demn de urmat.

Calea pe care îl urmăm este plină de binecuvîntări şi de răsplă-

tiri, încă începînd de aici de pe pămînt şi continuă cînd vom fi în

cer, la El.

De L-am urma cu toţii pe Domnul Isus ca să putem fi cît mai

fericiţi în viaţa noastră practică.

Evanghelistul D. L. Moody nu primise chiar cea mai bună

instrucţie. Numeroasele scrisori care ne-au rămas de la el sînt

pline de greşeli. Din punct de vedere fizic n-avea nimic atrăgător

iar vocea lui avea un timbru nazal. Dar toate acestea n-au împie-

dicat pe Dumnezeu să-1 folosească pentru a zgudui lumea moar-

tă în păcate. Era de fapt opera lui Dumnezeu şi nu a lui perso-

nală. Iată marele secret!

63

25 FEBRUARIE

Ori încotro ar cădea copacul, fie spre miazăzi, fie spre

miazănoapte, în locul unde cade, acolo rămîne.

Ed.-11,3.

în ultimul verset al cap. 12 Eclesiastul spune că Dumnezeu va

aduce orice faptă la judecată, fie bună, fie rea, fie ascunsă, fie

vizibilă. La fel citim în epistola către Romani 14.10: „Căci toţi

ne vom înfăţişa înaintea scaunului de judecată a lui Hristos." Ce

va apărea acolo la iveală? Numai ceea ce noi am fost şi am făcut

aici în viaţa pământească. Fiecare din noi trebuie să dea socotea-

la despre sine însuşi în faţa lui Dumnezeu. (Rom. 14.12). Dar

Dumnezeu îi dă fiecărui om posibilitatea în aceste zile cît mai

trăieşte pe pămînt, să recunoască toate păcatele sale, să se po-

căiască şi să pirmească iertarea şi pacea cu Dumnezeu. Cine

spune că nu se poate şti dacă ai sau nu iertarea păcatelor arată

prin aceasta că nu cunoaşte Cuvîntul lui Dumnezeu, îl face min-

cinos pe Dumnezeu care a spus categoric:

„Oricine va chema Numele Domnului va fi mîntuit" (Rom.

10.13).

Aceasta-i învăţătura biblică pentru păcătos. Deciderea pentru

situaţia ta veşnică trebuie neapărat clarificată în viaţa ta pămîn-

tească. Două porţi stau deschise: una largă şi una îngustă. Dacă

intri pe cea largă, atunci la sfîrşitul vieţii tale nu mai există nici o

posibilitate de decidere. Dacă chiar ai lăsat în urma ta o duzină

întreagă de fraţi şi de surori ca să se roage pentru iertarea sufle-

tului tău zi şi noapte, de ar da toată averea pentru a curma

soarta ta este tot degeaba. „Ori unde cade copacul, în acel loc va

rămîne!" Ce cutremurător! Vrei să trăieşti în păcate ca la urmă

alţii să se roage zadarnic pentru sufletul tău? Dumnezeu nu se

lasă batjocorit. Opreşte-te şi recunoaşte-ţi păcatele şi cere ietare

Mîntuitorului! Astfel vei primi iertarea păcatelor, căci, „oricine

crede în El, nu va fi judecat." (loan 3.18).

Oamenii nu vor să se pocăiască fiindcă Dumnezeu le cere nu să

primească o religie oarecare, ci o nştere din nou, nu numai să

ştie că Evanghelia e bună ci să primească pe Isus ca Mîntuitorul

lor personal.

64

26 FEBRUARIE

Căci cine te face deosebit? Ce lucru ai, pe care să nu-1 fi

primit? 1. Cor. 4,7

Ce groaznic este duhul plăcerii de sine, al îngîmfării duhovni-

ceşti! Mai repede decît ne aşteptăm îşi poate găsi acces în inimile

noastre. Cît de repede credem noi că stăm bine înaintea Dom-

nului, dar chiar prin aceasta vine decăderea. Să ne ferim fiecare

în parte de această înşelăciune. Ce uşoară este decăderea de la

Filadelfia la Laodicea. Se uită foarte uşor că binecuvîntările du-

hovniceşti sînt daruri duhovniceşti, şi dacă se laudă cineva cu

ele, demonstrează că nu mai recunoaşte adevărul. Se vorbeşte

mult: „Eu sînt bogat... şi nu duc lipsă de nimic" şi nu şti ce

sărăcăcios, orb şi gol eşti în privinţa lucrurilor duhovniceşti.

Contra celor îngîmfaţi duhovineşte, Dumnezeu are cuvinte de

cercetare. Această îngîmfare merge mereu crescînd pînă ajunge

în Babilon şi spune: „Sed ca împărăteasă, nu sînt văduvă (sărac

şi dependent) şi nu voi şti ce este tînguirea." Dar Dumnezeu

adaugă: „Tocmai pentru aceasta într-o singură zi vor veni urgiile

peste ea.. .căci într-o clipă ţi-a venit judecata." (Apoc.

18.7-10).

Să ne păzim toţi care sîntem copii ai lui Dumnezeu de îngîmfa-

rea babiloniană care poate să-şi găsească cale de acces spre ini-

mile noastre aşa de repede. Să ne bucurăm de tot ceea ce ne-a

dăruit Dumnezeu în nemărginitul Său har şi în deplină umilinţă,

în ascultare să ne bucurăm de El, în El şi pentru El! Numai aşa

va fi slăvit El şi prin El, Tatăl şi Dumnezeul nostru!

Cum reacţionăm dacă un altul decît noi este ales pentru a împli-

ni funcţia pe care o dorim, dacă un coleg este promovat atunci

cînd noi sîntem lăsaţi de o parte; dacă un frate este onorat şi noi

rămînem în umbră; dacă sîntem întrecuţi de un altul? Fac aces-

tea să se trezească în noi sentimente de gelozie sau de pismă, ori

dimpotrivă ne bucurăm de înaintarea aproapelui nostru? Ne pla-

ce ca Diotref, să ocupăm locul cel dintîi? Putem spune şi noi ca

loan Botezătorul?: „Trebuie ca El să crească, iar eu să mă mic-

şorez".

CALENDAR BIBLIC Bg. 3

65

27 FEBRUARIE

Căci acolo unde sînt doi sau trei adunaţi petru Numele

Meu, sînt şi Eu în mijlocul lor. Mat. 18,20.

Ce concis şi exact vorbesc aceste cuvinte de dragostea şi preocu-

parea lui Dumnezeu faţă de noi! El nu numai că mîntuieşte pe

cel pierdut şi-1 face părtaş popurului Său, dar El ne şi strînge în

jurul PERSOANEI Fiului Său prea Iubit pentru a-1 adora. Deşi

acum El nu este în chip văzut în mijlocul nostru cum a fost în

ziua învierii, totuş El este prezent în mijlocul poporului Său,

prin acţinuea şi adevărul Său care este forţa motrice a creştini-

lor. Deosebirea este că atunci putea fi pipăit, putea fi privit cu

ochiul firesc, pe cînd astăzi îl vede numai ochiul credinţei. El

însuşi a spus: „Ferice de cei ce nu văd şi cred." Ce bucurie a fost

pentru ucenici să-1 aibe pe Domnul în mijlocul lor! Tot aşa şi azi

unii creştini pot să spună cît de minunat, de frumos şi nespus de

preţios este a savura prezenţa Lui cînd credincioşii sînt adunaţi

pentru Numele Lui. Domnul a spus odată: „Unde sînt Eu să fie

şi slujitorul Meu." De aceea este de o mare importanţă pentru

fiecare credincios să fie pătruns de preocuparea pentru locul

unde a prezis Domnul că va fi prezent. Ce har de a descoperii

prezenţa Lui şi de a da loc Duhului Sfînt ca UNIC conducător în

strîngerile laolaltă. Acolo (şi numai acolo) vor curge nuri de

binecuvântări şi inimile vor primi ceea ce au nevoie. Prin rugă-

ciune, putem spune în prezenţa Lui toate greutăţile noastre. Şi

ce binecuvîntare să ne ocupăm locul la Masa Lui, amintindu-ne

de moartea Lui, aducîndu-I jertfe de laudă şi adorîndu-L. Este

partea cea bună a fiecărui copil al lui Dumnezeu de a ocupa

locul în prezenţa lui Dumnezeu. De ar cunoaşte şi de ar savura

fiecare copil al lui Dumnezeu locul acesta.

Adunarea lui Dumnezeu nu este un nume, o formă, o pretenţie,

sau o închipuire. NU, ea este o realitate dumnezeiască un aşe-

zămînt a lui Dumnezeu pe care El 1-a pecetluit şi 1-a întărit. Adu-

narea lui Dumnezeu este un Trup viu, mîntuit format şi adunat

de Duhul Sfînt, pentru a mărturisi în TOT universul că Numele

lui Isus este de AJUNS.

66

28 FEBRUARIE

îmbrăcaţi-vă cu toată armătura lui DUMNEZEU, ca să puteţi ţine

piept împotriva uneltirilor diavolului. Efes. 6,11.

în epistola către Efeseni găsim o bogată revelare a binecuvîntărilor

personale şi ca adunare în legătură cu poziţia noastră ÎN Hristos.

Prin această epistolă sîntem conduşi pe culmi care sînt foarte înalte

pentru credincios şi primim înştiinţări şi destăinuiri care sînt „taine

ale lui Hristos" privind Adunarea Sa. Bărbaţilor Vechiului Testa-

ment nu li s-au făcut asemenea descoperiri. Acela căruia i s-a reve-

lat o asemenea comoară nesecată a lui Hristos a fost Pavel. Primirea

acestui adevăr dumnezeiesc impune o responsabilitate şi o purtare

cu credincioşie. La Pavel găsim acest lucru foarte clar. Lui i-a fost

dat un ţepuş în carne ca să nu se umfle de mîndrie. Iată cum trebuie

privită tema capitolului Efesen 6.

Qnd poporul Israel a intrat în ţara făgăduinţei a avut de luptat

contra duşmanilor băştinaşi care locuiau în ţară. Noi sîntem aşezaţi

în locurile cereşti, în Hristos şi partea noastră sînt binecuvîntările de

sus. în momentul în care gustăm prin credinţă aceste binecuvîntări,

se ridică împotriviri ale duşmanilor din locurile cereşti. De aceea

este necesar să îmbrăcăm toată armătura lui Dumnezeu pentru a

putrea ţine piept Vrăjmaşului. Nu-i o luptă împotriva cărnii şi sîn-

gelui, ci împotriva stăpînirilor întunericului acestui veac, împotriva

duhurilor răutăţii.

Conduşi pe aceste cuhni ale revelaţiei dumnezeieşti, este primejdios

să cădem în trufia duhovnicească. De aceea să fim tari în Domnul şi

nu în noi înşine. Nici o parte a armăturii nu are voie să lipsească,

căci atunci duşmanul găseşte locul neînarmat şi nu putem rezista la

împotrivirile lui.

De cîte ori intenţionezi să ieşi afară din tabără (Evrei 13) ai de

luptat cu argumentele minţii tale, care vrea să se opună. Dacă te

supui acestor raţiuni, niciodată nu vei putea gusta bucuria pe care o

au cei din afara taberei.

67

29 FEBRUARIE

Nu zice: Cum se face că zilele de mai înainte erau mai

bune de cît acestea? Căci nu din înţelepciune întrebi aşa.

Ecl. 7,10.

Dumnezeu a vrut în vremea din vechime ca poporul Său să

cunoască puterea şi îmbărbătarea Lui. De exemplu mica rămă-

şiţă din Iuda care s-a întors din Babilon şi a început să pună

piatra de temelie pentru noul Templu, era întristată că templul

refăcut este foarte mic în comparaţie cu cel al lui Solomon.

Atunci au auzit glasul Domnului care spunea: „Şi voi umplea de

slavă Casa aceasta zice Domnul oştirilor." (Hagai 2.7-9). Da, în

faţa credincioşilor sînt înfăţişate binecuvîntările slăvite ale pre-

zenţei stăpînirii lui Mesia în zilele viitoare, pentru a-i întări. Aşa

sînt şi promisiunile de la Apocalipsa 2 şi 3 făcute celor care vor

birui în adunări; ele sînt legate de viitor. în Evrei 10.32 credin-

cioşilor le sînt arătate zilele trecute pentru a fi îmbărbătaţi şi

ridicaţi la aceiaşi bucurie a credinţei. Duhul Sfînt se preocupă

între altele de noi în deosebi în direcţia de a ne arăta viitorul

binecuvîntat. încercările vor avea un sfîrşit iar partea noastră

este o veşnică bucurie. Noi vom purta chipul Celui ceresc. „Căci

pe aceia pe care i-a cunoscut mai dinainte, i-a şi hotărît mai

dinainte să fie asemenea chipului Fiului Său, pentruca El să fie

cel întîi născut dintre mai mulţi fraţi."

De aceea să facem cum făcea apostolul Pavel: „Uitînd ce este în

urma mea şi aruncîndu-mă spre ce este înainte alerg spre ţintă

pentru premiul chemării cereşti a lui Dumnezeu în Hristos

Isus."

Domnul nu ne pune în faţă zarea unui drum lipsit de încercări şi

strîmtorări; dimpotrivă, ne spune că le vom întîlni şi pe unele şi

pe celelalte; dar ne dă făgăduinţa că rămîne cu noi în mijlocul

acestor încercări, ceea ce este nespus de bine. Este mai bine să

ai pe Dumnezeu cu tine în greutăţi, decît să scapi de ele. Să fim

siguri că inima lui Dumnezeu bate cu inima noastră şi este de

preţ să simţim aceasta. Să privim deci mereu la El de unde ne

vine ajutorul şi scăparea.

68

MARTIE

1 MARTIE

Dar acum, odată ce aţi fost izbăviţi de păcat şi va-ţi făcut

robi ai lui DUMNEZEU, aveţi ca rod sfinţirea, iar ca

sfîrşit: viaţă veşnică. Rom. 6,22.

înainte de a fi eliberaţi, noi eram sclavi ai pactului pentrucă

eram în totul sub dominaţia şi puterea lui, fiindu-i supuşi.

Acum, în Hristos, sîntem eliberaţi de sub puterea şi dominaţia

păcatului şi am devenit robi ai adevărului. Prin puterea vieţii şi

prin Duhul care trăieşte în noi putem să-I slujim lui Dumnezeu,

avînd o viaţă sfîntă, curată şi plăcută înaintea Tatălui nostru din

cer. Ascultarea de adevăr este caracterul vieţii pe care am pri-

mit-o în Hristos. Fiecare creştin care privind înapoi în viaţa lui,

va observa unele lucruri de care acum se ruşinează. Eul nostru

este acela care ne-ar fi aruncat în prăpastia morţii. Dar acum

avînd Duhul, noi vom aduce roade dumnezeieşti, „roade sfin-

te." Ţinta noastră este viaţa veşnică în împărăţia Lui.

Ce mîngîiere în trupul acesta neputincios să ştim că vom trăi în

veci cu Hristos. Numai atunci cînd sîntem la El, purtînd chipul

Său, putem simţi pe deplin viaţa veşnică. De aceea spune Dom-

nul nostru iubit: „Ei vor intra în împărăţia vieţii veşnice."

în împărăţia vieţii veşnice vor intra numai aceia care au primit o

fire dumnezeiască, care se lasă îndrumaţi, călăuziţi de Cuvîntul

lui Dumnezeu. întotdeauna se poate vedea la tine şi la mine

aceste lucruri??

De-am dovedi întoteauna cu viaţa noastră practică că Hristos

este viaţa noastră şi că locuieşte în noi, atît în gînduri cît şi în

comportare, că sîntem părtaşi ai firii dumnezeeşti. Ce bogăţie

ne-a fost dată prin harul şi mila Domnului şi Mîntuitorului nos-

tru Isus.

Advărata viaţă creştinească nu este decît arătarea în afară a vie-

ţii lui Hristos, altoită în noi prin lucrarea Duhului Sfînt, după.

sfaturile veşnice ale harului fără margini al lui Dumnezeu.

70

2 MARTIE

O ştiinţă atît de minunată este mai pre sus de puterile

mele: este prea înaltă ca s-o pot prinde, Ps. 139,6.

Credinciosul se bucură ştiind că Dumnezeu vede toate lucrurile.

El se bucură de călăuzirea lui Dumnezeu, care luminîndu-i calea

îl păzeşte de cădere. Credinciosul este atent la cele ce vorbeşte şi

la ceea ce lucrează. Chiar în zilele rele de acum cînd fiii lumii nu

se mai întreabă de existenţa Lui nici chiar cînd lumea se cutre-

mură din temelii, credinciosul îşi aminteşte cu multă pace:

„Domnul este în Templul lui cel sfînt. Domnul îşi are scaunul de

domnie în ceruri, ochii lui privesc şi pleoapele Lui cercetează pe

fiii oamenilor." (Psalm 11.4).

Ce har nemărginit pentru noi, care odinioară am fost în lumea

aceasta departe de Dumnezeu, dar acum sîntem lîngă El. Evreul

avea voie să meargă numai pînă în faţa cortului, dar noi avem în

har intrare slobodă la Dumnezeu Tatăl prin dragostea Lui, ară-

tată în lucrarea de mîntuire săvîrşită de Domnul Hristos pe Gol-

gota. Lucrarea Lui cea desăvîrşită ne-a împăcat cugetele iar ini-

mile noastre se bucură că ochii lui Dumnezeu privesc cu plăcere

spre cei smeriţi. Cît de plăcut trebuie să fie pentru un om cînd

Domnul îi spune: „Te voi învăţa şi-ţi voi arăta calea." (Ps. 32)

Această temelie ne face să păşim neclintiţi, călăuziţi şi luminaţi

de Cuvîntul lui Dumnezeu, pe drumul spre casa din ceruri, să ne

despărţim cu uşurinţă de cele lumeşti şi să gîndim cu drag la

patria noastră cea de sus. Şi dacă David a cunoscut aceste cărări

ale lui Dumnezeu atît de măreţe, cît de mult ar trebui să ne

ridicăm noi inima în laudă, mulţumire şi adorare pentru ceea ce

Domnul Isus a făcut pentru noi.

Dumnezeu este suveran şi poate să lucreze unde-I place. Se cade

însă ca noi să ne supunem autorităţii Lui şi să lucrăm acolo unde

ne-a poruncit El. Dumnezeu este Atotputermc să lucreze în cea

mai abătută sectă, dar locul nostru după Cuvîntul Sfînt este în

Adunarea lui Dumnezeu şi nici de cum în altă parte.

71

3 MARTIE

Cerul şi pămîntul vor trece, dar cuvintele Mele nu vor

trece. Marc. 13,31.

Domnul Isus vrea să scoată în evidenţă pentru poporul Lui de

azi adevărul de neclintit, sfinţenia dumnezeiască a Bibliei, sin-

gura Carte pe care te poţi bizui şi care niciodată nu amăgeşte.

Lumina Bibliei desparte credinţa de necredinţă, pe adevăraţii

credincioşi de creştinii de lume. Domnul să fie lăudat! Mii şi mii

de credincioşi cercetează prin citire şi rugăciune această Carte

veşnică. Din Biblie ies la iveală comori nesecate. Ne convingem

tot mai mult de adevărul Cuvîntului lui Dumnezeu. Orice oste-

neală a vrăjmaşului de a sfărîma această Stîncă a fost şi este

zadarnică. Ea este de nezguduit. De aceea Cuvîntul dă fiecărui

credincios o credinţă sigură şi o învăţătură statornică. în lupta

împotriva întunericului ne trebuie această armă, care este sabia

Duhului. în unele cuvinte ale Bibliei care par fără însemnătate,

sînt cuprinse adînci mîngîieri dumnezeieşti şi taine la care noi nu

putem ajunge decît prin cheia credinţei.

Domnul însuşi ne duce în anumite situaţii în care ne poate între-

ba: „Crezi în cuvintele Mele?" „Crezi făgăduinţele Mele?" Şi

atunci, putem pune mîna pe Cuvîntul Său şi ridicînd ochii spre

El îi spunem: „Da, cred Doamne! Credinţa mea îşi găseşte pa-

cea în cuvintele Tale."

Ce măreaţă siguranţă pentru copiii lui Dumnezeu cît timp Biblia

este pentru ei busola care orientează corabia vieţii lor, arătîndu-

le portul măreţei veşnice.

Ce poziţie ai tu faţă de Cuvîntul lui Dumnezeu, al Scripturii

veşnice?

Numai cine crede acest Cuvînt al lui Dumnezeu va fi fericit şi

binecuvîntat prin Domnul Isus, chiar în timpul vieţii pe pă-

mînt.

Oriunde mergem pe urma Dumnezeului nostru, fie în filele

Scripturilor sfinte, fie pe ţinutul întins al naturii înconjurătoare,

găsim plinătate dumnezeiască şi un plan hotărît; numai în măsu-

ra princeperii noastre duhovniceşti vom fi în stare să deosebim

aceste lucruri şi să le preţuim.

72

4 MARTIE

Femeia să nu poarte îmbrăcăminte bărbătească, şi bărba-

tul să nu se îmbrace cu haine femeieşti; căci oricine face

lucrurile acestea este o urîciune înaintea DOMNULUI,

DUMNEZEULUI tău. Deut. 22,5.

Dacă se mai discută în unele familii credincioase astfel de pro-

bleme legate de îmbrăcăminte, sigur că şi rezultatul va fi diferit.

Adeseori se poate auzi întrebarea: „De ce se ia numai unele

îndrumări din Cuvîntul lui Dumnezeu în special din Vechiul

Testament ca exemplu, pe cînd altele sînt trecute cu vederea?"

Vreau să răspund printr-o explicaţie: Dacă în Cuvîntul lui Dum-

nezeu este vorba despre situaţia morală şi socială sau dacă este

vorba despre temelii fundamentale, pe care Dumnezeu le-a sub-

liniat în Cuvîntul Său şi în toată creaţia, atunci acestea trebuiesc

îndeplinite cuvînt cu cuvînt. Adevărul însuşit trebuie trăit şi în

comportarea exterioară, (îmbrăcăminte) atît de bărbat cît şi de

femeie.

Un alt exemplu referitor la ordinea lăsată prin cuvînt este inter-

zicerea de a mînca sînge. Această interzicere o găsim atît sub

lege cît şi sub har. La fel ne este amintit despre femeie să nu

poarte pantaloni căci aceştia sînt o îmbrăcăminte bărbătească,

pe cînd fusta este o îmbrăcăminte femeiască. O soră care are

teamă de Dumnezeu nu va purta niciodată pantaloni căci Dom-

nul o vede în orice împrejurare ar fi. Orice femeie sau fată care

se depărtează de această „urîciune" va fi o mărturie vie, fără

multe vorbe. Ele vor arăta prin purtarea lor că slujesc Dumne-

zeului celui Viu şi caută să fie supuse cerinţelor Lui. Ele demon-

strează practic că vor să trăiască după gîndurile lui Dumne-

zeu.

în această direcţie întîlnim şi cazuri de femei sau fete care vor să

scuze neascultarea lor cu punerea în faţă a diferitelor probleme.

Cînd Dumnezeu a scris aceste rînduri în Cuvînt a ştiut că este şi

frig, aşa că scuze nu sînt.

73

5 MARTIE

Tatăl Mă iubeşte, pentrucă îmi dau viaţa, ca iarăş s-o iau.

Nimeni nu Mi-o ia cu sila, ci o dau Eu de la Mine.

loan 10,17.

Fiul lui Dumnezeu era din veşnicie desfătarea Tatălui. în

Evanghelia după loan cap. 1 ne este spus că Fiul lui Dumnezeu

e la sînul Tatălui fapt care ne arată legătura intimă cu Tatăl. Să

nu credem că această expresie arată vîrsta de prunc a Fiului.

NU. în Evrei 1.3 este scris că El însuşi a făcut toate lucrurile

prin Cuvîntul puterii Sale. în Evanghelia după loan (5.20) El

însuşi ne spune că Tatăl îl iubeşte. Cu ce bucurie trebuia să se fi

uitat Tatăl la Fiul. Fiecare cuvînt, fiecare lucrare, dădea Tatălui

un motiv nou să-L iubească; în toate El vedea îndeplinirea gîn-

durilor Sale şi Persoana Sa slăvită. Aceeaşi dragoste a Tatălui

pentru păcătoşii pierduţi, umplea şi inima Fiului. Ca păcătoşii să

fie salvaţi de pierzarea veşnică trebuia neapărat să fie plătit pre-

ţul păcatelor. Plata păcatelor este moartea. Cînd a venit în

lume, Fiul a spus: „Iată că vin să fac voia Ta." (Evrei 10.7). Fiul

şi-a dat singur şi de bună voie viaţa Sa. Iată încă un temei care a

sporit dragostea Tatălui faţă de Fiul Său Prea Iubit. El i-a dat

puterea de a-Şi da viaţa pentru păcătoşi ca apoi să şi-o recapete.

Domnul Isus a îndeplinit în totul voia lui Dumnezeu. Cînd totul

era aproape îndeplinit, potrivit proorociei a strigat: „Mi-e

sete"

Apoi după puţine clipe şi-a încredinţat viaţa în mîinile Tatălui.

Toate acestea trezesc în noi gîndul de adorare, căci ele s-au făcut

pentru noi. Această ardere de tot a fost făcută pentru Dumne-

zeu ca jertfă de bun miros, iar pentru noi a fost o jertfă pentru

ispăşirea păcatelor noastre. Aceste scumpe adevăruri ne în-

deamnă în orice moment să adorăm pe Domnul nostru şi să-I

mulţumim pentru această lucrare.

„Dar vine ceasul, şi acum a şi venit cînd închinătorii adevăraţi

vor adora pe Tatăl în duh şi adevăr căci astfel de adoratori

doreşte şi Tatăl."

Eşti şi tu un astfel de adorator al Marelui Mîntuitor?

74

6 MARTIE

Nu ficele mele! Eu sînt mult mai amărîtă decît voi, pen-

trucă mîna DOMNULUI s-a întins împotriva mea.

Rut 1,13.

în vremea „Judecătorilor" poporul Israel a fost timp de 111 ani

sub dominaţia popoarelor străine. Din timp în timp Dumnezeu

trebuia să intervină cu anumite mustrări, deoarece poporul fă-

cea ceea ce socotea că este bine în ochii proprii. Foametea a fost

un mijloc de educare în mîna lui Dumnezeu. El a prezis-o încă

din Deuteronom 11.17. Elimeleh a căutat să evite această mus-

trare a Domnului. El s-a dus în ţara Moabului, despre ai cărei

locuitori, Dumnezeu spusese să nu intre nici unul în Adunarea

Sa, şi aceasta să fie o lege veşnică. (Deut 23.3). Se pare că

Naomi, nevasta lui Elimeleh era un element activ în această

acţiune şi tocmai ea a trebuit să recunoască dezertarea din faţa

Domnului şi din şcoala Sa. în ţara Moabului, Naomi şi-a îngro-

pat bărbatul. Ea a rămas totuş acolo şi cei doi fii şi-au luat neves-

te din această tară împotriva voii lui Dumnezeu. Au stat în ţara

Moabului aproape zece ani, după care au murit şi cei doi fii.

Cînd a auzit Naomi că Dumnezeu a scăpat poporul său de

foametea cea mare, s-a decis să se întoarcă înapoi în Israel. Ple-

case în mare belşug, dar cînd a revenit în tară a rămas cu mîinile

goale. Nurorile au vrut să o însoţească, dar ea le-a spus să se

întoarcă în ţara lor de baştină. Ele văzuseră în casa lui Elimelec

frica de Dumnezeu. Naomi a vorbit mult cu Rut, după ce Orpa

le-a părăsit. în toate ea nu a mustrat-o şi nici nu a judecat zeii

moabiţilor. în privinţa aceasta Naomi nu a fost o bună mărturie.

Ajunsă la Betleem a mărturisit că Dumnezeu i-a făcut grea

situaţia şi tot răul a venit peste ea. Dar în cap. 2.20 a recunoscut

că mila lui Dumnezeu nu s-a depărtat de la ea, şi de aceea a

putut să revină la Betleem şi să locuiască în părtăşie cu poporul

lui Dumnezeu. Toate căile lui Dumnezeu sînt desăvîrşite -ace-

asta e marea concluzie la care a ajuns Naomi şi la care trebuie să

ajungă fiecare copil al lui Dumnezeu. Ai ajuns şi tu la această

sfîntă concluzie?

75

7 MARTIE

Eu sînt Păstorul cel bun. Păstorul cel bun îşi dă viaţa pen-

tru oi. loan 10,11.

Oare se mai găseşte undeva un Păstor aşa de Bun ca Domnul

nostru? Cine îi iubeşte pe ai Săi ca El? El a coborît din cer şi a

murit pe cruce pentru a salva pe oamenii păcătoşi care devin

prin credinţă oiţele Sale. Noi îi aparţinem Lui formăm turma Sa,

turmă care o paşte El însuşi. Şi din cauză că ne iubeşte cu atîta

căldură, El merge în faţa turmei Sale şi noi avem fericirea de a-L

urma. Pe calea urmării Sale găsim păşune şi desfătare duhovni-

cească. Da, El însuşi ne dă bucurii nespuse şi ne îmbărbătează.

Celor care stau foarte aproape de El le dă o măsură plină, care

se revarsă cu bucurii. Oare nu vrei şi tu ca Marele Păstor să-ţi

dăruiască aceste bunuri? Sau sîntem mulţumiţi cu o măsură mai

mică? Atunci nu luăm din imensitatea Sa şi sufletul nostru nu se

bucură de comuniunea cu El. Poate Domnul să fie mulţumit cu

noi? Desigur că NU. El vrea să fim în apropierea Sa şi să fim

fericiţi. Noi am făcut experienţa că nimic nu ne îmbărbătează

mai mult ca preocuparea noastră cu Persoana Sa şi dragostea

Lui. îmbărbătaţi de El noi vom primi în totdeauna mai multă

putere.

Oare nu se întîmplă cîteodată ca o oiţă să urmeze pe alt stăpîn?

Aceasta se întîmplă numai atunci cînd o oiţă e bolnavă, căci în

acea situaţie nu mai poate deosebi vocea străinului şi vocea Păs-

torului cel Bun. O astfel de oiţă a păşunat în alte locuri decît

acolo unde a fost îndrumată de Păstorul Divin. Eä credea că are

voie să meargă şi acolo odată, dar s-a arătat foarte repede că a

fost numai pentru răul ei. în această situaţie singurul remediu

este revenirea la Domnul Isus în plină supunere. El tratează

ceea ce este rău şi El vindecă urmările părtăşiei dintr-o legătură

nepotrivită a credinciosului. Medicamentele Sale sînt foarte

bune şi de multe ori au efect imediat. Cîte o dată însă trebuie să

suferim mai mult timp consecinţele păcatelor noastre. Să ne în-

credem tot mai puternic în Păstorul cel Bun care ne va duce la

sfînta Lui odihnă.

76

8 MARTIE

Lumina mai este puţină vreme în mijlocul vostru. Um-

blaţi ca unii care aveţi lumina, ca să nu vă cuprindă întu-

nericul, loan 12,35.

Mult a trebuit să se ostenească Domnul ca să găsească roade la

poporul Lui. Căpeteniile poporului, cei îngîmfaţi, plini de pizmă

şi ură şi-au pierdut energia necesară în lucrarea pentru Domnul.

Preoţii, care erau puşi să fie soli ai oştirilor Domnului,

(Mal. 2.7) şi fariseii erau cei mai mari duşmani ai Domnului.

Domnul a venit ca Lumină pe pămînt dar „oamenii au iubit mai

mult întunericul decît lumina." Nu este la fel şi azi? Numai puţi-

ni sînt aceia care se lasă luminaţi de această lumină, ca să se

vadă partea lor rea şi recunoscîndu-se păcătoşi să vină la Mîntu-

itorul. în loan 12 de unde este luat acest verset, Domnul era

foarte aproape de momentul morţii Lui pe cruce. Ce solemn

răsună aceste cuvinte: „Lumina mai este puţină vreme în mijlo-

cul vostru; umblaţi ca unii care aveţi lumină." Cînd Domnul era

pe cruce, peste căpeteniile religioase a venit un întunerec care

i-a cuprins. Versetul 23 şi 28 din Psalmul 69 ne arată că nu va

scăpa nici unul din ei de la pierzare.

Ai vrea să fi şi tu părtaş unei asemenea sentinţe? Socotesc că nu!

De aceea trebuie să te laşi fără nici o rezervă în cîmpul de lucru

al acestei Lumini. Făclia de har încă mai luminează, deşi Dom-

nul Isus s-a reîntors la Tatăl Său.

Acum „lumina lumii" sînt cei ce cred în El. Ei mărturisesc dra-

gostea lui Dumnezeu care îi caută pe păcătoşi. Deschideţi inima

acestei dragoste nemărginite, nu acoperi nimica, recunoaşte toa-

te lucrurile Domnului şi inima ta va primi multă lumină din

lumina slavei cereşti a lui Hristos. Nu ezita. în curînd este prea

tîndu.

Firea omenească învinue pe oricine, afară de ea însăşi. Dar aco-

lo unde lucrează harul, omul e totdeauna gata să se judece pe

sine în lumina lui Dumnezeu şi să ia locul cel mai de jos. în felul

acesta se poate ajunge în lumina lui Dumnezeu şi acea persoană

va deveni o lumină pentru cei care sînt în jurul său.

77

9 MARTIE

Şi dacă chemaţi ca Tată pe Cel ce judecă fără părtinire pe

fiecare după faptele lui, purtaţi-vă cu frică în timpul pri-

begiei voastre; căci ştiţi că ... aţi fost răscumpăraţi... cu

sîngele scump al lui HRISTOS. 1. Pet. 1,17-

Omul vechi a fost judecat prin moartea Domnului Isus Hristos şi

prin acest fapt Dumnezeu îl socoteşte răstignit. (Rom. 6.6).

Toate nelegiuirile noastre au fost îndepărtate prin jertfa Dom-

nului Hristos, care şi-a adus trupul ca jertfă pe lemnul crucii.

Credinciosul este graţiat şi adus înaintea lui Dumnezeu ca să se

bucure de dragostea Lui. Astfel credinciosul poate să se apropie

fără vreo piedică de tronul harului, căci sîngele scump al lui

Hristos vorbeşte pentru el şi Domnul însuşi mijloceşte stînd la

dreapta Tatălui. Numai datorită Domnului Isus chiar şi cel mai

slab credincios poate să-şi înalţe rugăciunea către Tatăl, ştiind că

inima Tatălui simte pentru el şi mîna Lui îi este de ajutor. Fie-

care credincios care are o atitudine de supunere ca cea a unui

copil faţă de tatăl, poate să slujească Tatălui ceresc. Ce minuna-

tă favoare pentru noi! De-am avea mereu înaintea ochilor noştri

marele preţ ce s-a dat pentru răscumpărarea noastră şi poziţia la

care am fost ridicaţi, am privi cu scîrbă la tot răul, şi am aduce

prin vorbele şi faptele noastre slavă lui Dumnezeu.

Mărimea binecuvîntărilor primite ne obligă la o comportare în

frică de Dumnezeu, iar harul şi dragostea Lui la o supunere ca

de copil. Puterea necesară pentru ceea ce sîntem, ne este dată.

Ce minunat este să-L ai pe Dumnezeul cel milostiv şi mare ca

Tată şi să te întemeiezi pe puterea Lui. Aceasta este partea celor

mîntuiţi.

HRISTOS este singurul steag al lui Dumnezeu şi singurul steag

al celor ce luptă în pustia lumii acesteia cu ostile celui rău. Hris-

tos este singurul steag pentru orice. A avea un alt steag înseam-

nă a ne face nedestoinici pentru lupta duhovnicească la care

sîntem chemaţi. Ce avem a face noi, ca adevăraţi creştini, cu

lupta pentru un sistem de teologie sau de organizaţie religioasă?

Să luptăm noi cu un astfel de steag? Cu niciun preţ!

78

10 MARTIE

Celui ce nu lucrează, ci crede în Cel ce socoteşte pe păcă-

tos neprihănit, credinţa pe care o are el, îi este socotită ca

neprihănire. Rom. 4,5.

Sînt oameni care nu vor să primească cadouri. Ei sînt darnici cu

alţii, dar de la alţii nu vor să primească nimica. In fond este o

îngîmfare. Aşa vrea omul să facă cu Dumnezeu în problema

mîntuirii. Ca făptura să-i slujească Maestrului ei este un lucru

normal şi Dumnezeu primeşte o astfel de slujbă.

Dar ce trist că omul a decăzut şi în felul acesta s-a despărţit de

Dumnezeu şi de atunci el nu mai poate aduce nimic lui Dumne-

zeu. Acest nimic îl bucură pe Dumnezeu, dornic să refacă legă-

tura ruptă.

Mîntuirea este numai lucrarea lui Dumnezeu şi El este acela

care i-a pus temelia prin prinjertfa Fiului Său iubit pe crucea

Golgotei. Isus era SINGURUL în stare să săvîrşească lucrarea

mare de împăcare cu Tatăl; în privinţa păcatului şi al datoriei,

aceasta înseamnă că El, Domnul Isus s-a dat ca jertfă pe altarul

lui Dumnezeu ca să curgă sîngele Lui pentru mîntuirea suflete-

lor, pentru omul decăzut. Oricine socoteşte lucrarea deplin în-

făptuită, primeşte iertarea păcatelor şi credinţa lui este socotită

neprihănire. în acest moment, cînd omul păcătos vine în faţa lui

Dumnezeu şi vrea să scape de moartea pe veci, trebuie să con-

sidere, lucrarea de mîntuire ca făcută pentru el, îndepărtîndu-

i-se fărădelegea şi să-i pară rău de faptele nelegiuite pe care le-a

săvîrşit. Scriptura spune: „Ferice de cel cu fărădelegea iertată şi

cu păcatul acoperit." Acel om este fericit. Eşti tu cititorule un

asemenea om?

El a luat locul nostru şi pe cruce a fost făcut păcat în locul nostru

şi ca atare a primit pedeapsa în locul nostru. El a suferit pe cruce

ce ar fi trebuit să suferim noi în veşnicie.El a primit plata păca-

tului nostru adică moartea, ca noi să primim plata nevinovăţiei

Sale, adică viaţa. Credinciosul nu numai că a primit iertarea

tuturor păcatelor sale, dar este unit cu Hristos cel înviat în ce-

ruri.

79

11 MARTIE

Căci şi vorba te dă de gol. Mat. 26,73.

Fără să-şi dea seama Petru, prin vorbirea lui, s-a dat de gol că

este un ucenic al binecuvîntatului Domn, dar în acel moment se

leapădă de Isus din Nazaret. De cîte ori citim aceste cuvinte fără

să le dăm importanţa cuvenită, fără să pătrundă în adîncul inimii

noastre!

Şi toate aceste lucruri ne sînt date nouă ca să ne trezească la

realitate şi să ne aducă aminte că sîntem urmaşi ai Lui. Să ve-

ghem tot timpul ca să nu ne încălzim la focul lumii acesteia ci

zilnic să trăim într-o cercetare, ca să mărturisim lumii că nu mai

sîntem din lume, după cum nici El nu a fost din lume. Trebuie să

ne mişte pînă în adîncul inimii, gîndindu-ne cît de des Domnul

Isus este nevoit să se uite întristat la noi, aşa cum 1-a privit pe

Petru dacă noi II lepădăm fie printr-o faptă, fie printr-o vorbă

sau gest, sau chiar atunci cînd tăcem în loc să-1 mărturism.

Este foarte uşor să te laşi dus de apă, de fluxul vremii, politică,

avere, modă şi mii şi mii de alte probleme, ceea ce în fond se

pare că nu e rău. Dar să ne gîndim la cuvintele apostolilor în

legătură cu vorbirea: „Cine vorbeşte să vorbească cuvintele lui

Dumnezeu" sau „Nici un cuvînt stricat sau necurat să nu vă iasă

din gură ci unul bun pentru zidire, după cum este nevoie ca să

dea har celor ce-1 aud" „Să nu se audă nici cuvinte porcoase, nici

vorbe nechibzuite, nici glume proaste care nu sînt cuvincioase ci

mai degrabă cuvinte de mulţumire." (Efes. 4.29; 5.4).

Pentrucă El ne cercetează pînă în adîncul inimii noastre, din

dragoste pentru El să nu-L supărăm, să nu-L jignim nici cu o

vorbă şi să nu ne lepădăm ca Petru, ca cei din jur să recunoască

că sîntem ucenici ai Lui, altminteri necinstim Numele Lui cel

mare.

Sufletul care umblă într-o legătură necurmată cu Dumnezeu va

cunoaşte cu adevărat ce este firea veche în toate arătările ei, fără

ca pentru aceasta să fi avut nevoie să treacă prin încercări triste.

Adevăratul mijloc de a ne cunoaşte este acela al legăturii cu

Dumnezeu.

80

12 MARTIE

Cînd găseşte un mărgăritar de mare preţ, se duce de vinde

tot ce are, si-1 cumpără. Mat. 13,46.

în Evanghelia după Matei, Domnul Isus ne este prezentat ca

împăratul care vine la poporul Său pămîntesc. Dar vedem clar

cum acest popor îl leapădă. Ca Cel lepădat, Domnul se reîntoar-

ce în ceruri, iar împărăţia capătă o anume dezvoltare şi anumite

proporţi în lipsa împăratului; această fază Domnul o denumeşte

„împărăţia cerurilor." în pilda despre „mărgăritarul de preţ" de

care vorbeşte versetul de astăzi Domnul Isus se prezintă ca un

negustor care caută mărgăritare preţioase. Cînd a găsit un măr-

găritar de mare preţ vinde tot ce are ca să-1 cumpere. Toate

drepturile lui de împărat şi tot ce decurge din aceste drepturi El

le-a vîndut, ca să cumpere mărgăritarul cel de mare preţ. Drep-

turile Sale de împărat şi tot ce stă în legătură cu aceste drepturi

Domnul Isus le-a socotit ca nefîind atît de preţioase, de aceea a

vrut să intre în posesia mărgăritarului de mare preţ. Oare ce 1-a

determinat pe Cel care era în posesia aurului,argintului şi a tutu-

ror comorilor pămîntului să caute acest mărgăritar de mare preţ

şi din pricina lui să coboare drumul sărăciei şi al înjosirii? Prin

Duhul Sfînt care a insuflat Scriptura avem posibilitatea să ve-

dem că acest mărgăritar de mare preţ este Adunarea, care are o

valoare deosebită pentru inima Domnului Hristos. Poziţia ei

înaltă, frumeseţea ei ca Mireasa Lui, a stat în faţa ochilor Lui şi

pentru ea Domnul Hristos a părăsit totul. Ce nemărginită este

dragostea Lui faţă de noi! Ce har mare se ascunde în cei răscum-

păraţi. E ca un mărgăritar mare şi de un preţ imens, pus într-un

vas de lut. în acest mărgăritar nu vedem numai slava Adunării,

ci şi unitatea ei. Mărgăritarul se formează dintr-un corp mort,

care pătrunde în corpul unei scoici şi neputînd fi asimilat se for-

mează perla prin descompunerile care au loc. Aceasta este o

mare învăţătură pentru toţi credincioşii. Ar trebui să ne dea

mult de gîndit această dragoste dumnezeiască şi să înălţăm tot

mai sus scumpul Nume al Domnului Isus Hristos.

81

13 MARTIE

Căci în pustie vor ţîşni ape, şi în pustietate pîraie.

Isa. 35,6.

Ce minunat va fi cînd Domnul Isus va veni cu ai Săi din cer pe

pămînt ca să-şi întemeieze împărăţia păcii! Atunci se va împlini

versetul de astăzi. Oftatul întregii creaţiuni va lua sfîrşit şi bucu-

ria va umple pămîntul. Acest timp nu este prea departe. Dacă

comuniunea noastră intimă cu Domnul este reală putem spune

că această lume e un pustiu. Ea L-a lapădat pe Domnul Isus

Hristos şi l-a răstignit. Ea ne va lepăda şi pe noi care aparţinem

de El. Cum ar putea această lume să fie ţinutul nostru veşnic?

Domnul Isus în împărăţia Sa desăvârşită simte împreună cu noi

cum sîntem trataţi de lume în ţinutul ei. El nu ne lasă să fim

amăgiţi. El ne dă zi de zi apele Lui odihnitoare. Acolo curg rîuri

întregi pentru inimile noastre. Cum e răsăritul aşa este toată

ziua. Atunci vorbim îngenunchiaţi în faţa Lui. Dacă ne luăm

timp destul atunci binecuvîntarea ne călăuzeşte tot timpul zilei.

Oare nu ne-a lăsat Domnul Isus o pildă desăvîrşită? El s-a sculat

timpuriu: „S-a dus într-un loc pustiu. Şi se ruga ocolo." (Marcu

1.35).

Dacă Cuvîntul „lui Hristos locuieşte din belşug în noi" atunci şi

în învălmăşala zilei ne vine în minte ca să nu-L întristăm şi seara

vom avea motive să-L lăudăm din inimă. Strîngerea noastră la-

olaltă ca Adunarea lui Dumnezeu este încă unul din multele

motive pentru care să-L lăudăm. Aici Domnul foloseşte Cuvîn-

tul Său ca să ne binecuvinteze pe toţi. Să nu pierdem nici o

ocazie cînd copiii lui Dumnezeu se string în Numele Domnului

Isus. Aici Dumnezeu îşi revarsă binecuvîntările Sale în mod

deosebit. El însuşi face ca în aceste strîngeri să ţîşnească apele

vii ale Sfmtului Său Cuvînt. Să păzim acest teren sfînt de orice

urmă de formalism, de orice lucrare omenească. Să ridicăm tot

mai sus Cuvîntul Său şi Numele Său cel Veşnic,

în curînd vom fi la El unde apa vieţii va ţîşni nestingherită şi

libera. Vino, Doamne Isuse!

82

14 MARTIE

DOMNUL este tăria mea şi temeiul cîntărilor mele de

laudă: El m-a scăpat. El este DUMNEZEUL meu: pe El

îl voi lăuda; El este DUMNEZEUL tatălui meu: pe El îl

voi preamări. Exod. 15,2.

Pentru prima oară în Sfînta Scriptură citim o cîntare de laudă.

Dumnezeu a mîntuit pe poporul Său scăpîndu-1 din mîna puter-

nică a vrăjmaşului său. Acum copiii lui Dumnezeu, mîntuiţi, cu

inimile pline de cîntări de laudă mergeau pe drumul spre ţara

Canaanului, spre moştenirea făgăduită. Acum ei învăţau adora-

rea, proslăvirea lui Dumnezeu, învăţau să slujească lui Dumne-

zeu.

Cîntecul lor arăta teama de Dumnezeu, lucrarea Sa, puterea şi

slava Lui. El a biruit duşmanul, El a mîntuit poporul Lui, El este

călăuza Lui în pustie şi îl conduce pînă la capăt. Pentru noi El a

pregătit un loc. Locul nostru este în casa Tatălui. De cîte ori

citim de o cîntare de laudă în Cuvîntul lui Dumnezeu ştim că

este vorba de un moment, de o însemnătate deosebită din istoria

poporului Israel.

In Numeri 21 la sfîrşitul călătoriei găsim cîntarea fîntînei unde

Dumnezeu este văzut ca izvor al binecuvîntărilor. In 2 Samuel

1.18 avem cîntarea arcului; arcul fiind simbolul puterii prin care

Dumnezeu îşi împlineşte toate planurile Lui. în Apocalipsa 14

cîntă rămăşiţa cea mică din Iuda pe muntele Sionului, cîntarea

Mielului. în Apocalipsa 15 cîntă biruitorii fiarei şi a icoanei ei,

cîntarea lui Moise şi cîntarea Mielului Apoi ne gîndim la cînta-

rea de slavă care o cîntă cei 24 de bătrîni. In Apocalipsa 5 îi aduc

mărire, cinste şi onoare Celui care merită din veşnicie în veşni-

cie.

De ne-ar folosi şi nouă aceste cuvinte trezind în noi dorinţa să-I

aducem în fiecare zi o jertfă de laudă ca rod al buzelor celor

care-I mărturisesc Numele pe pămînt. Numele Lui să fie slă-

vit!

„Cine aduce mulţumiri ca jertfă, acela Mă proslăveşte." (Ps.

50.23).

83

15 MARTIE

TU EŞTI CU MINE! Psalmii 23,4.

Le Seur scrie: „Cînd eram bolnav pe patul de moarte în Maisur

în India de Sud, m-am chinuit să-mi amintesc numele meu, dar

nu mi-1 aminteam. Dar aveam în minte clar numele lui Isus;

aceasta ca să-mi demonstreze că în moarte totul se distruge dar

El rămîne! în aceste săptămîni grele, versetul acesta: „Tu eşti cu

mine" a fost o mare îmbărbătare." Oamenii mîntuiţi care au

primit iertarea păcatelor prin Domnul Isus nu trebuie să fie fri-

coşi în faţa morţii. Deşi trebuie să păşească pe poarta morţii

singuri, ei de fapt nu sînt singuri pentrucă nădejdea că „Tu eşti

cu mine" le umple inima.

Odată am vizitat un credincios care era pe patul de moarte. El

era atît de slăbit încît a închis ochii şi abia respira. După ce am

stat puţin pe marginea patului, a deschis ochii. Atunci m-a recu-

noscut şi a spus: „Frate te rog spune-mi un cuvînt despre Dom-

nul Isus" Ce să-i spun acestui om care în cîteva clipe putea fi un

trup neînsufleţit? In acele clipe am văzut cît de goale sînt cuvin-

tele omeneşti, dar nădăjduind în Domnul am văzut încă odată că

El este Acela care dă Cuvîntul necesar în clipe grele.

Am putut să-i spun aceste puţine cuvinte care au însă un bogat

conţinut: „Tu eşti cu mine!" Bolnavul a oftat: „Destul, des-

tul."

Aceste patru cuvinte sînt de ajuns în viaţă şi chiar pe patul de

moarte: „Tu eşti cu mine" Ce măreţ este acest lucru să te bizui

pe El, să te încrezi în El, Să-L ştii pe El la cîrma corăbiei tale.

Chiar dacă drumul nostru trece prin furtună şi valuri mari

încearcă să ne acopere, nouă nu trebuie să ne fie teamă căci: EL

ESTE CU MINE. El ne călăuzeşte chiar în umbra morţii, pînă

în Paradis.

Tu cum vei muri?

„Nădăjduieşte în Domnul. Fii tare, îmbărbătează-ţi inima şi nă-

dăjduieşte ÎN Domnul!"

84

16 MARTIE

Ci tu cînd te rogi, întră în odăiţa, ta, încuie-ţi uşa, şi

roagă-te Tatălui tău, care este în ascuns; şi Tatăl tău, care

vede în ascuns, îţi va răsplăti. Mat. 6,6.

Rugăciunea este atmosfera în care trăieşte credinciosul. Pentru

viaţa nouă este tot atît de necesară ca şi aerul pentru trup. Aici

Domnul Isus vorbeşte de rugăciunea personală, rugăciunea în

odăiţă. Este lucrarea practicată şi dă slavă Domnului. Nu există

viaţă pentru Dumnezeu fără rugăciune. în odăiţă, singur cu

Dumnezeu, transformăm în viaţă revelaţia Tatălui, acolo pri-

mim cuvîntul potrivit pentru sufletul nostru. Prin rugăciune vom

primi mai dinainte piatra albă pe care stă scris numele cel nou pe

care nimeni nu-1 ştie decît acela care-1 primeşte.

Cu cîtă putere putem întîmpina zarva zilei, dacă în zorii ei am

stat în ascuns în prezenţa Lui şi am mîncat din mana ascunsă!

Aceasta este în adevăr hrana zilnică a sufletului nostru.

Cele mai mari greşeli din viaţa noastră pot să fie cauzate de

neglijarea rugăciunii în ascuns. Delăsarea în această privinţă fa-

vorizează intrarea răului de afară, care prin omul nostru cel

vechi nerăstignit, ar face dezastru în viaţa noastră, dacă harul

nemărginit nu ar intenveni între noi şi dezastrul provocat. Nici

rîvna şi nici faptele cele mai mari nu pot să recupereze ceea ce

am pierdut nerugîndu-ne în odăiţă.

Rîvna fără rugăciune este o respingere a harului Lui arătat prin

lucrarea Duhului, astfel că toate faptele noastre, oricît de mari şi

grele ar fi, fără rugăciune sînt o lucrare a firii noastre.

Aşa dar, rugăciunea în odăiţă este o prefaţă remarcabilă a unei

vieţi sfinte şi de o necesitate primordială pentru orice suflet care

trăieşte în legătură cu Domnul Isus.

.^Stăruiţi în rugăciune."

,Jlugaţi-vă neîncetat."

85

17 MARTIE

Cine nu este însurat, se îngrijeşte de lucrurile DOMNU-

LUI, ...

Cea nemăritată se îngrijeşte de lucrurile DOMNULUI,

ca să fie sfîntă şi cu trupul şi cu duhul. 1. Cor. 7,32-34.

Ce frumos este să te poţi număra printre cei cărora Pavel le

adresează aceste cuvinte. Sună atît de natural, aüt de sigur, de

parcă nici nu s-ar putea altfel. Ca să-i placi Domnului care te-a

răscumpărat cu preţul sîngelui Lui, ca să fi găsit în trup şi duh în

sfinţenie, nu este ceva foarte greu. Pentru aceasta a făcut El

TOTUL. El te va răsplăti din belşug pe tine, scumpă soră şi

frate.

Pentru acum vei avea părtăşie cu El şi te vei bucura de iubirea

Lui sinceră dar ceea ce a pregătit sus pentru tine depăşeşte toate

binecuvântările de pe pămînt. Gîndeşte-te şi la cît a suferit Fiul

lui Dumnezeu pe cruce pentru tine, gîndeşte-te la El cît se întris-

tează cînd îţi părăseşti drogostea dinţii şi părtăşia intimă cu El se

răceşte.

Inima ta este ca a tuturor „înşelătoare şi desnădăjduit de rea"

(Ieremia 17.9) primejdii şi ispite în această lume sînt multe,

Satana este duşmanul Domnului tău şi duşmanul tău. Cele trei

căi ale lui sînt: pofta cărnii (firii), pofta ochilor şi lăudăroşia

vieţii; iar pe acestea vrea sa le aţîţe în tine.

Gîndeşte-te la pornirile tale de altădată, la ce vezi si ce auzi.

Propăşirea ştiinţei lumii acesteia nu este un imbold şi pentru tine

în lupta credinţei?

Dacă pofteşti păcatul, el este la uşă. Cît de necinstit a fost Dom-

nul şi Biserica Lui prin faptele imorale ale unor aşa numiţi creş-

tini. Să nu te încrezi niciodată în tine. Să te încrezi în El. (Pro-

verbe 6.27-28).

în 1 Corinteni 10.12 noi sîntem îndemnaţi:

„Astfel dar, cine crede că stă în picioare, să in seama să nu

cadă."

De aceea „roagă-te neîncetat."

86

18 MARTIE

Mă socotesc fericit, împărate Agripa, că am să mă apăr

astăzi înaintea ta, pentru toate lucrurile de care sînt pîrît

de Iudei. Fapt. 26,2.

Fiecare inimă doreşte să aibă cît mai multă fericire în viaţă şi

nădăjduieşte mereu că o va avea. Mulţi o caută în bani, avere,

frumseţe, faimă în lume, dar cît de îndureurat este omul cînd are

de-a face cu boala, cu jalea, cu moartea. Versetul de azi de

descrie pe un om care era în cătuşe. Nu faptele lui rele l-au adus

în starea aceea, el era un întemniţat al lui Hristos. Cît de mult a

trebuit să sufere pentru Numele Domnului Isus Hristos! Aceasta

1-a descurajat? Nicidecum. El putea să spună: „Viaţa pentru

mine este Hristos." Slăvirea Domnului Hristos în trupul lui, fie

prin viaţa lui, fie prin Moartea lui. Domnul Isus a suferit mult în

urma prigoanei lui Saul, exercitată asupra ucenicilor. El i se

descoperă însă lui Saul într-un mod deosebit, încît ura din inima

lui este înlocuită cu dragoste, devenind astfel un slujitor al Dom-

nului.

Pavel era din cei care a recunoscut că Domnul Isus este Acela

„care m-a iubit şi s-a dat pe Sine însuşi pentru mine." Lui îi

aparţin toate ceasurile din zi şi din noapte. Nimic nu a fost în

stare să-1 despartă de dragostea lui Hristos, care 1-a făcut fericit

cu adevărat. Evreii se bucurau cînd au putut da ceva pentru

Numele Domnului Isus pentrucă făcînd aşa îşi strîngeau o

comoară în ceruri. Mulţi alţii după el şi-au găsit fericirea adevă-

rată pentru viaţa lor vremelnică şi veşnică trăind pentru Domnul

Isus. Ai găsit şi tu această fericire? Dacă nu vino la Domnul

Isus. El te cheamă.

Hristos este CALEA noastră, noi umblăm în El. El este ADE-

VĂRUL, noi îl îmbrăţişăm. El este VIAŢA noastră, noi o trăim

în El. El este Domnul nostru, noi îl alegem să guverneze peste

noi. El este STĂPÎNUL nostru, noi îl servim. El este ÎNVĂŢĂ-

TORUL nostru de care ne lăsăm instruiţi, El este adevărata

VIŢĂ în care rămînem, El este PASTORUL nostru de care ne

lăsăm conduşi, ...

87

19 MARTIE

în ziua DOMNULUI eram în DUHUL. Şi am auzit îna-

poia mea un glas puternic, ca sunetul unei trîmbiţe, care

zicea: Ce vezi, scrie într-o carte. Apoc. 1,10-11.

Cel veşnic i-a îngăduit vrăjmaşului Domnului Isus să-1 scoată pe

apostolul loan din slujba lui. în trup el era despărţit de ceilalţi

credincioşi care formau Trupul Domnului Isus, dar cu duhul era

mereu lîngă ei comunicînd mai ales prin rugăciune.

Noi ni-1 imaginăm pe loan cum zilnic în rugăciune se prezenta în

faţa lui Dumnezeu. O zi a fost deosebită pentru el. In ziua întîi a

săptămînii, loan se gîndea în chip deosebit la Domnul Său care,

in dragostea Lui nemărginită S-a dat pentru noi cei păcătoşi. în

această zi, ziua întîi a săptămînii Domnul nostru a sfîrşit lucrarea

de ispăşire pentru păcatele noastre. începea de-acum o viaţă

nouă: o lucrare nouă dovedită prin învierea Lui din morţi. Nu

era sabatul care vena la om după osteneală. Toată osteneala şi

truda a fost luată de Domnul Isus pentru a da alor Săi odihna şi

pacea. loan avea ca toţi ceilalţi credincioşi, Duhul Sfînt, dar el

se lăsa condus de El. Şi prin Duhul asculta Cuvîntul Domnului

referitor la revenirea Lui pe pămînt îmbrăcat în slavă. (loan

14.26; 16.13-14).

El avea totdeauna Duhul lui Hristos, dar în această zi, care era

„ziua Domnului" era „în Duhul" şi Domnul a găsit cu cale ca, în

această stare de suflet, să-i descopere tainele vremurilor viitoa-

re. Exilarea lui nu a putut să tulbure comuniunea dintre el şi

Domnul; iar pentru Domnul Isus a fost terenul duhovnicesc fa-

vorabil pentru a-i descoperi lucrurile care se vor întîmpla în

curînd.

Cîţi oameni credincioşi au primit din Apocalipsa lucruri însem-

nate pentru ei, dar pentru necredincioşi este cartea în care-şi

citesc osînda care-i aşteaptă. Noi nu mai primim o altă Apoca-

lipsa, pentrucă nu mai e nevoie, dar ar trebui să fim mereu ca

loan în Duhul."

Dacă inima este plină de fiinţa lui Isus atunci cîntări de laudă se

vor vărsa din ea ca ceva foarte firesc.

20 MARTIE

Dar Roboam a lăsat sfatul pe care i-1 dădeau bătrînii, şi

s-a sfătuit cu tinerii care crescuseră cu el şi care erau

împrejurul lui. 1 Reg. 12,8.

Roboam era fiul împăratului Solomon, care prin proverbele lui

s-a adresat tuturor fiilor cu cuvinte foarte sănătoase. Desigur că

lui Roboam nu-i lipsea mustrarea din partea tatălui său, Solo-

mon. De aceea el la început se deprinse să se sfătuiască cu bătrî-

nii ori de cîte ori avea nevoie, pentrucă ei au o anumită expe-

rienţă a vieţii care le lipseşte tinerilor.

Tinerii pot avea un bagaj de conoştinţe, dar care nu depăşeşte

experienţa personală de legătură cu Domnul Hristos, dobîndită

în timp.

Dar mai tîrziu nu a mai vrut să asculte de ei şi a ascultat sfatul

tinerilor care au crescut cu el. El nu a vrut să fie „robul poporu-

lui" aşa cum l-au sfătuit bătrînii, ci a vrut să stăpînească peste

popor cu autoritate şi mare putere. Din nefericire, găsim această

pornire rea şi în zilele noastre, nu numai la copiii lumii acesteia

dar şi între copiii lui Dumnezeu. Mulţi nu mai apreciază sfatul

bătrinilor. Adeseori se vorbeşte cu ironie despre ei, căci mulţi în

tinereţea lor nu au putut urma la şcoli care acum sînt atît de

necesare.

Se uită însă faptul că mulţi dintre bătrînii credincioşi a au fost în

şcoala superioră a lui Dumnezeu şi au primit o educaţie care nu

se primeşte în nicio academie omenească.

Chiar şi sfatul părinţilor în zilele noastre este adeseori ignorat.

Ar trebui ca fraţii şi surorile tinere să se gîndească bine la acest

lucru. Dacă tinerii nesocotesc acum sfatul bun al părinţilor şi

bătrînilor vor vedea mai tîrziu că nu au făcut bine şi că asculta-

rea şi supunerea este spre binele şi suportul tuturor binecuvîntă-

rilor.

„Tot aşa şi voi tinerilor, fiţi supuşi celor bătrîni. Şi toţi în legă-

turile voastre, să fiţi înpodobiţi cu SMERENIE. Căci Dumne-

zeu stă împotriva celor mîndri, dar celor smeriţi le dă har." (1

Petru 5.5).

„Copii ascultaţi ÎN Domnul de părinţii voştri" (Efes. 6.1).

89

21 MARTIE

Lumina luminează în întunerec, şi întunerecul n-a biru-

it-o, loan 1,5.

Poporul ales de Dumnezeu, poporul Israel a decăzut, a intrat în

umbra morţii. Dar prin harul lui Dumnezeu are posibilitatea să

vadă o mare lumină. (Isaia 9.2). Domnul Isus a venit pe pămînt

ca lumina adevărată pentruca fiecare om să fie luminat. Cine

vine la lumină se recunoaşte păcătos, îşi mărturiseşte starea de

păcat şi se pocăieşte de faptele făcute în întuneric, devine prin

„lumina lumii" care este Domnul Hristos, o „lumiă" pentru cei

din lume. Sînt puţini, care au ieşit din întunerec şi au devenit

lumini, cei mai mulţi au rămas în întunecimea păcatului şi în

umbra morţii. Păcatele lor cele multe şi grele (egoismul, păcate-

le în ascuns, ura, neadvărul) fac imposibilă pătrunderea lumi-

nii.

Aşa cum într-o noapte cu ceaţă deasă milioanele de particole de

apă nu lasă să treacă lumina cea puternică, la fel este inima

omului plină de tot felul de păcate. în inima aceasta nu este loc

pentru lumina adevărului. Dar prin harul Lui, Dumnezeu îşi

îndreaptă lumina adevărului Evangheliei spre oameni, aşa cum

era de exemplu în Fapte 24.25 cazul lui Felix. Acest om a fost

cuprins de frică, dar înainte de a primi lumina adevărului a vrut

să îndepărteze el singur răul, să se judece singur, dar n-a putut

cu propria-i putere să facă ceva. El era înfăşurat de „pofta firii

pămînteşti, pofta ochilor şi lăudăroşia vieţii"şi lumina lui Dum-

nezeu nu a putut pătrunde în el.

Noi sîntem în vremea harului dumnezeesc. El ne dă TOTUL,

fără bani şi fără plată. Vrei să pierzi vremea harului? Nu întot-

deauna va lumina Lumina. Primeşte-o prin credinţă şi ascultare

şi va fi a ta.

Ceea ce îţi dă viaţa veşnică e CREDINŢA în Fiul lui Dumne-

zeu, în Domnul Isus Hristos, asta înseamnă a-L primi ca pe

Domnul vieţii tale. Credinţa în El îţi dă viaţa veşnică, iar necre-

dinţa în El, tăgăduirea Lui, sfidarea Lui, dispreţuirea Lui atră-

gînd asupra ta mînia lui Dumnezeu.

90

22 MARTIE

El mă paşte în păşuni verzi, şi mă duce la ape de odihnă.

Ps. 23.2

Recunoaşterea Domnului Isus ca Păstorul cel Bun al turmei Lui,

îi dă credinciosului liniştea sufletească, încrederea în El, sorbi-

rea dragostei şi a harului Său. Recunoaşterea Lui este însăşi

viaţa veşnică iar cunoaşterea lucrării Lui desăvîrşite de la cruce

este pentru credincios pacea desăvîrşită.

EL MĂ PAŞTE. în aceste cuvinte este princina de linişte pro-

fundă, de odihnă plăcută sub ocrotirea Lui. Iată ce a pregătit

Bunul Păstor pentru oiţele Lui pe care vrea să le ducă la păşune.

Dar vor ele să fie conduse de El? Uneori oiţele umblă pe izlazuri

cu păşune rea, nesănătoasă şi se îndreaptă spre ape repezi şi

tulburi. De unde vine starea aceasta?

Cauzele din exterior pot fi diferite, dar cauzele din interior sînt

mai dăunătoare (cum ar fi preocuparea cu „eul", privirea la

împrejurări, şi altele).

Domnul nostru, Păstorul cel Bun vrea ca toate oiţele Lui, bizu-

indu-se pe El, să fie eliberate de povara îngrijorărilor şi nelini-

ştei de pe pămînt. El în dragostea Lui cea mare se îngrijeşte de

fiecare credincios şi se gîndeşte la fiecare din ei în parte, chiar şi

la cea mai slabă oiţă. Să ne uităm deci ţintă la Cel ce este cre-

dincios Cuvîntului Său, să ne bizuim pe Cel care a spus: „Te voi

sfătui şi judeca cu ochii îndreptaţi asupra ta." în altă parte Cu-

vîntul Domnului spune: „Nicidecum nu te voi părăsi." De aceea

putem spune că turmei Lui nu-i lipseşte nimic. Cînd turma mică

trece prin pustiul lumii acesteia Domnul Isus îi spune: „Nu te

teme turmă mică." Şi chiar dacă de multe ori calea este anevo-

ioasă şi adesea datorită răutăţilor oiţele sînt ostenite, toţi care se

bizuie pe făgăduinţele scrise în Cuvîntul lui Dumnezeu, ştiu că

sînt ocrotiţi de mîinile puternice ale Lui, iar toiagul şi nuiaua Lui

le mîngîie.

Cu Dumnezeu greutatea unui munte nu înseamnă nimic; iar fără

El, chiar şi un fulg ne zdorbeşte.

91

23 MARTIE

A omorît pe un Egiptean groaznic la înfăţişare, care avea

o suliţă în mînă; s-a pogorît împotriva lui cu un toiag, a

smuls suliţa din mîna Egipteanului, şi 1-a omorît cu ea.

2. Sam. 23,21.

Ultimile cuvinte ale lui David sînt o arătare a faptelor de vitejie,

care-1 apărau întotdeauna în război în perioada cînd el era lepă-

dat şi părăsit. Devotamentul şi ataşamentul faţă de împărat ara-

tă cum omul după voia lui Dumnezeu rămîne totdeauna lingă

Stăpînul său şi luminează ca o făclie aprinsă. Iar la marea jude-

cată se va vedea cum am lucrat noi în vremea cînd Domnul Isus

a fost părăsit, alungat, neprimit de lume. Benaia a acţionat fără

teamă faţă de duşmanul poporului. De aceea îngrozitoarea figu-

ră a egipteanului nu 1-a înfricoşat şi nu a trecut cu vederea răul,

văzînd în acest om un duşman al poporului. Acestea sînt aver-

tismente serioase şi pentru vremurile noastre, deoarece şi azi

egipteanul - lumea - caută adesea să ne înfricoşeze, alte ori vrea

să ne atragă prin amăgire.

Recunoaştem şi noi în el marele duşman al poporului lui Dum-

nezeu, sau ne lăsăm orbiţi de frumeseţea lui sau speriaţi de groa-

za lui în casele noastre sau în Adunare?

Benaia a acţionat imediat; 1-a omorît. în această situaţie reţine-

rea de la o acţiune de nimicire imediată, în dorinţa unei rezol-

vări printr-o influienţă duhovnicească, nu este indicată. „Priete-

nia cu lumea este vrăjmăşie cu Dumnezeu."

Aşa cum vedem la Benaia, devotamentul şi acţiunea hotărîtă

împotriva răului poate să ne ocrotească de suliţa egipteanului

(lumii) care are numai intenţii rele.

Chiar dacă lumea se arată mai frumoasă, are totdeauna suliţa în

mînă ca să ne omoare sau să ne facă prizonieri. Numai cînd stăm

de partea Domnului Isus putem recunoaşte lumea în TOATĂ

profunzimea grozăviei ei.

„De aceea, omorîţi mădularele voastre care sînt pe pămînt: cur-

via, necurăţia, patima, pofta rea şi lăcomia/care este o închinare

la idoli. Din pricina acestor lucruri vine mînia lui Dumnezeu

peste fiii neascultării... Dar acum lăsaţi-vă de toate aceste lu-

cruri. .." (Co. 3.5-10).

92

24 MARTIE

Iată vieţuitoarele, pe care să le mîncaţi dintre toate cele

ce sînt în ape. Să mîncaţi din toate cele ce au înotătoare şi

solzi, şi care sînt în ape, fie în mări, fie în nuri.

Lev. 11,9.

Dumnezeu nu ia din lume pe omul care se pocăieşte, ci îl lasă

aici şi îl pune deoparte. Domnul spune despre ucenicii Săi: „nu

sînt din lume" şi-L roagă pe Tatăl: „Nu te rog să-i iei din lume ci

să-i păzeşti de cel rău." (loan 17.14-15). Aşa sînt credincioşii,

orice poziţie socială şi orice vîrstă ar avea - sînt în lume dar nu ai

lumii. Dar acest fapt nu este de mică însemnătate, dacă ne gîn-

dim că potrivnicul caută să distrugă fericirea copiilor lui Dum-

nezeu şi să destrame mărturia lor. Cum să ne păzim de toate

acestea? Legea cu privire la animalele curate ne dă o învăţătură

de preţ. Animalele curate trebuia să fie înzestrate cu solzi şi

înotătoare. Cu ajutorul înotătoarelor peştele putea să înnoate

contra curenţilor; un peşte bolnav sau mort este dus de curenţii

apei.

Lafel este cu credinciosul. El trebuie să se împotrivească duhu-

lui vremii pentru a înnota contra curenţilor; cu nimic nu are voie

să părăsească temelia credinţei şi să se încline către ceea ce cere

temeiurile lumii. Inima credinciosului trebuie să fie aţintită spre

Isus. Tebuie să se despartă şi să se deosebească de cele pămîn-

teşti. Iată ce vrea să ne înveţe nevoia solzilor care apără partea

lăuntrică de ceea ce este în exterior. Peştii aveau posibilitatea de

apărare de ce venea din afară. Dacă ne lipseşte energia credinţei

pentru a lupta împotriva răului înconjurător, atunci cu mare

uşurinţă ne ia duhul vremii cu curenţii lui. De aceea rugăciunea

noastră să fie ca Domnul să ne păzească de duhul vremii pentru

ca acesta să nu intre în inimile noastre, nici în casele noastre şi

nici în strîngerile noastre laolată.

93

25 MARTIE

Un om care va fi necurat, şi nu se va curaţi, va fi nimicit

din mijlocul adunării, căci a spurcat sfîntul locaş al DOM-

NULUI fiindcă n-a fost stropită peste el apa de curăţire,

este necurat. Num. 19.20.

Sfinţenia lui Dumnezeu cere curăţirea Casei Lui. Pentru starea

murdară a unii suflet în timpul mersului prin pustie, a fost dată

posibilitatea de spălare. în vechime - apa de curăţire - trebuia

să fie stropită pe cel murdar. în zilele de azi Cuvîntul lui Dum-

nezeu ne arată că: „Dacă ne mărturisim păcatele, El este credin-

cios şi drept ca să ne ierte păcatele şi să ne curăţească de nele-

giuire." (1 Ion 1.9).

Deci prin recunoaştere, prin mărturisirea păcatului, sîntem cu-

răţiţi de El prin harul şi îndurarea Lui.

In vechime cine nu preţuia curăţirea dată de Dumnezeu pentru

El personal, nu putea să aibă comnuniune (părtăşie) cu Dumne-

zeu în mijlocul poporului Său. El trebuia să fie nimicit. Şi cît de

uşor putea să devină omul necurat! Dacă treceai peste un mor-

mînt sau dacă te atingeai de un os deja îngălbenit, sau dacă

intrai, într-un cort în care era un mort, chiar dacă nu ştiai, erai

soctit necurat.

La fel de uşor devine omul azi necurat prin atingerea, chiar fără

voie a răului, prin vorbiri cu dublu înţeles, sau prin bancuri, care

în fond sînt minciuni sau minciuni din politeţe, etc... Cît de

repede se pierde sensibilitatea cugetului pe care un credincios

trebuie să o aibă ca să poată fi într-o- comuniune permanentă cu

Dumnezeu.

Domnul să facă să preţuim adevărul pe care ni L-a dăruit. Cînd

primim harul Lui nemărginit de mare pe care vrea să ni-1 desco-

pere mereu, nu vom mai fi abătuţi de la calea bună de către

Satan cel furios. Să-i mulţumim Domnului pentru rugăciunea pe

care a făcut-o către Tatăl pentru noi. Laudă şi mărire Tatălui şi

Dumnezeului nostru pentru puterea Lui cu care ne ocroteşte şi

ne călăuzeşte spre ţintă.

Moartea lui Hristos ne dă pacea: viaţa Lui ne dă puterea.

94

26 MARTIE

Ci să-L căutaţi la locaşul Lui, şi să mergeţi la locul pe

care-1 va alege DOMNUL DUMNEZEUL vostru, din

toate seminţiile voastre, ca să-Şi aşeze acolo Numele Lui.

Deut. 12,5.

A dat Dumnezeu copiilor Lui libertate de a lucra aşa cum vor în

privinţa strîngerii laolaltă? Este tot una să fi în comuniune per-

sonală cu El şi să fi împreună cu ceilalţi credincioşi? Nu ne-a dat

El oare răspuns concret la acesta întrebare? Dumnezeu ne

iubeşte prea mult şi este prea intim cu noi ca să ne lase în

necunoştinţă şi în această privinţă. Poate lăsa El ORGANIZA-

REA strîngerilor laolaltă în mîinile noaste? Desigur că NU. El

ne-a lăsat TOTUL, dar absolut totul scris în Sfînta Scriptură.

Cît de precis spune El poporului Său Israel ca la toate strîngerile

lor să nu se închine altor dumnezei în afară de El şi să nu se

abată de la poruncile Lui călăuzindu-se după firea lor

pămîntească. „Voi să nu faceţi aşa faţă de Domnul Dumnezeul

vostru! Ci să-L căutaţi la locaşul Lui..." (Deut. 12.4-5). Acesta

este un cuvînt foarte clar.

Cît de precis este Cuvîntul Domnului pentru noi: „Unde sînt doi

sau trei adunaţi PENTRU Numele Meu şi Eu voi fi în mijlocul

lor." Noi nu stăm azi pe temelia poruncilor ci pe a harului.

Atunci să nu mai ţinem seama de voia şi gîndurile lui Dumne-

zeu? Tocmai din cauză că sîntem mîntuiţi prin har, să-I arătăm

dragostea noastră prin supunere şi ascultare. „ASCULTAREA

face mai MULT decît JERTFELE." Să ne gîndim mereu la mîn-

tuirea noastră prin har şi să-I aducem slavă prin viaţa noastră.

Trebuie să ne aşteptăm la greutăţi şi încercări în Adunare pen-

trucă ea este singurul şi adevăratul lucru dumnezeiesc de pe

acest pămînt. Diavolul va desfăşura toate puterile sale ca să ne

alunge de pe acest teren sfînt şi adevărat. El va încerca răbdarea

fiecăruia, temperamentul fiecăruia, va răni sentimentele, va

căuta să facă rău în mii de feluri, cu alte cuvinte va întrebuinţa

tot ce-i stă în putinţă, ca să ne facă să uităm Adunarea lui Dum-

nezeu.

95

27 MARTIE

Cei ce samănă cu lăcrămi, vor secera cu cîntări de veselie.

Ps. 126,5.

Fără să sameni nu poţi să strîngi recoltă. Prima trebuie să fie

înaintea celeilalte. Osteneala însămînţării este urmată de bucu-

ria secerişului, căci avem făgăduinţa că nu va înceta seceratul şi

semănatul. Dar întotdeauna semănătorul nu este lipsit de

griji.

Frigul şi gerul poate să afecteze creşterea plantei, dar chiar şi în

timpul secerişului poate să fie vreme nefavorabilă care să influ-

enţeze recolta, indiferent de grija şi truda agricultorului.

La fel este şi cu scumpa sămînţă cerească: Cuvîntul lui Dumne-

zeu. „Cel ce umblă plîngînd cînd aruncă sămînţa, se întoarce cu

veselie, cînd îşi strînge snopii." (Psalm 126.6). Semănătorul de-

săvîrşit al Cuvîntului lui Dumnezeu este Domnul Isus Hristos.

El însuşi a venit în această lume cu sămînţa Evangheliei şi a

plîns în timpul însămînţării. Venind pe pămînt a luat trup de om

şi în harul Lui a luat parte la slăbiciunile noastre. Mergînd mult

pe pămîntul acesta, în lucrarea Lui minunată, El obosea, flămîn-

zea, şi avea nevoie de odihnă. în afară obosit, în interior întris-

tat, aşa a trăit şi a lucrat Domnul nostru pe acest pămînt. El

semăna sămînţa bună dar în acelaşi timp duşmanul semăna ne-

ghina. Necredinţa poporului Său îl îndurera şi îi umplea ochii de

lacrimi. împietrirea evreilor îi făcea adesea să ofteze. El plîngea

Ierusalimul care nu voia să se pocăiască şi ofta pentru el.

Ţinta noastră este să trezim inimile adevăraţilor creştini ca să

preţuiască adevărul şi să-şi simtă răspunderea pe care o au de

a-L mărturisi cu îndrăzneală. Dorim să vedem ridicîndu-se o

ceată de oameni la sfîrşitul acestor din urmă clipe ale istoriei

Adunării pe pămînt, care să pornească plini de putere duhovni-

cească şi să vestească prin puterea Duhului adevărurile de mult

uitate ale Cuvîntului lui Dumnezeu. Domnul să bată la cît mai

multe inimi şi cît mai multe să-I deschidă!

96

28 MARTIE

Şi nu numai ea, dar şi noi, care avem cele dintîi roade ale

Duhului, suspinăm în noi, şi aşteptăm înfierea, adică răs-

cumpărarea trupului nostru. Rom. 8,23.

Ca urmare a căderii omului în păcat, toată creaţia suferă. Pe

Golgota Domnul Isus a săvîrşit răscumpărarea, pe cînd mîntu-

irea trupurilor noastre va avea loc cînd va veni Domnul în

văzduh şi va slobozi întreaga făptură.

Pînă atunci întreaga creaţie suspină şi aşteaptă schimbarea tutu-

ror lucrurilor, înnoirea lor cînd toată creaţia va fi scăpată de

blestemul nelegiuirii. Dar şi noi copiii lui Dumnezeu suspinăm

pînă va fi descoperirea înfierii noastre. Noi sîntem aceia care am

primit înfierea prin Duhul Sfînt pe care ni L-a dat Dumnezeu,

chiar înainte de a se împlini prorocia din Ioel unde spune că „voi

turna Duhul Meu peste orice făptură." Aceasta se va întîmpla în

viitor. De aceea spune Iacov (1.18) de noi că sîntem ca un fel de

pîrgă a făturii Lui." în împărăţie va fi atît pîrga cît şi recolta

întreagă. Aceştia care au primele roade ale Duhului, care sînt

întîi născuţi au în Evrei 12.23 denumirea de „Adunarea celor

întu născuţi."

Această scurtă expunere ne arată ce valoare însemnată şi cît de

preţuită este Adunarea lui Dumnezeu. Să facă Domnul să avem

gînduri duhovniceşti despre Adunarea Lui ca în zilele de acum

să rămînem ocrotiţi de tot ce este rău. Să vedem clar că locul

nostru nu este pe pămîntul acestei lumi, şi să aştetăm şi noi

suspinînd înfierea, adică izbăvirea de trupul slăbiciunii noastre,

în rest fiind deja făcuţi desăvîrşiţi de Domnul Isus pe crucea

Golgotei.

Se spune adesea că deşi avem Sfînta Scriptură, totuşi sînt atîtea

secte, confesiuni, biserici, etc. Dar de ce? Fiindcă nu vor să se

supună Cuvîntului lui Dumnezeu. Iată taina întregii încurcături

şi izvorul tuturor sectelor care sînt ruşinea creştinismului.

CALENDAR BIBUC Bg. 4

97

29 MARTIE

Şi cine luptă la jocuri, nu este încununat, dacă nu s-a lup-

tat după rînduieli. 2. Tim. 2,5.

Era o vreme cînd nu puteam să luptăm, pentrucă eram încătu-

şaţi de cel Rău. Dar Domnul Isus prin harul Lui ne-a smuls şi

ne-a făcut vrednici pentru a-I sluji Lui. O fericire mai mare ca

aceasta nu se putea pentru noi. Sclavii Domnului Hristos au o

slavă mai mare decît domnul puterii văzduhului adică diavo-

lul.

Şi acum noi sîntem chemaţi să luptăm pentru El. în versetul 4

vedem chipul unui ostaş care caută să-i placă Domnului său. în

versetul de azi vedem chipul unui luptător într-o arenă. Cununa

este pregătită pentru învingător. Cel care vrea să intre în arenă

trebuie să se înfrîneze de la toate, cum spune în 1 Cor. 9.25.

După aceea trebuie să respecte regulile jocului. Aceasta înseam-

nă pentru noi, o luptă duhovnicească ca să ne supunem voiei

Lui. Aşa cum a luptat Evodia şi Sintichia împreună cu Pavel şi

cu mulţi alţii pentru propăşirea Evangheliei (Filip. 4.2-3) trebu-

ie să luptăm şi noi. Ei s-au rugat şi au adus înaintea lui Dumne-

zeu pe fraţii care erau în lucrarea lui Dumnezeu, făcînd o slujbă

dumnezeiască. Cuvîntul lui Dumnezeu este viu, nu are nevoie

de mijloace lumeşti de care în majoritatea cazurilor se foloseşte

Satana.

Expresia „luptă după rînduială" nu înseamnă numai mîntuirea

păcătosului ci să cunoşti îndeaproape gîndurile şi voia lui Dum-

nezeu, în Efesani 4.15 ne spune să fim credincioşi adevărului în

dragoste, dacă noi respectăm rînduielile fără dragoste, sau dacă

dragostea nu este adevărată atunci rînduielile respectate nu sînt

. dumnezeieşti. „Staţi gata dar avînd mijlocul încins cu adevărul şi

cu platoşa neprihănirii." (Efes. 6.14).

îmi întrebuinţez eu dibăcia şi iscusinţa pe care o am, pentru

interesele adevăratei Adunări a lui Dumnezeu, sau ca să împo-

dobesc o lume nelegiută şi fără Dumnezeu? O de-am cîntări cu

toţii cum se cuvine acest adevăr însemnat şi practic! Cu cît vom

pătrunde mai mult în cunoaşterea harului cu atît mai mult ne

vom alipi de El.

98

30 MARTIE

Cînd vei înceta să plîngi...? Umple-ţi cornul cu untde-

lemn, şi du-te; te voi trimite la Isai Betleemitul, căci pe

unul din fiii lui Mi l-am ales ca împărat. 1. Sam. 16.1

Ce întrebare serioasă: „Cînd vei înceta să plîngi pe Saul?" întris-

tarea noastră este alinată atunci cînd sorbim din izvoarele dra-

gostei Tatălui nostru şi ne odihnim în El. Golul şi lipsa lăsată de

durere în inima noastră se umple cînd luăm cu credinţă copilă-

rească ce spune El: „Căci Mi l-am ales." Aceasta reglementează

totul, şterge lacrima, este un balsam pentru inima noastră întris-

tată, pansează rana şi nivelază golurile.Dar nu este uşor să te

transpui în locul celui întristat. A trecut un timp chiar şi la

Samuel pînă cînd fără şovăire a împlinit porunca lui Dumnezeu

cu ascultare.

Dumnezeu îi spune: „Du-te" dar el răspunde: „Cum să mă duc?

Saul are să afle şi mă va ucide." în îndurarea Lui, Dumnezeul

cel milostiv se apleacă la glasul omului îndoielnic şi puţin credin-

cios şi fără nici un cuvînt de mînie îi arată calea. „Să iei cu tine

un viţel şi să zici: vin să aduc o jertfă Domnului."

între copiii lui Isai se găseau unii dotaţi cu frumuseţe şi putere

firească. Astfel cînd vine Eliab spre Samuel, vedem că acesta îl

primeşte gîndindu-se: „Negreşit unsul Domnului este aici înain-

tea Lui." Dar nu era aşa, căci Domnul nu se uită la înfăţişarea şi

puterea omenească. Şi aşa au venit au venit pe rind toţi cei,

şapte fii ai lui Isai în faţa lui Samuel, fii cu un fizic desăvîrşit, dar

fără preţ.

Din fire omul firesc nu poate sta înaintea lui Dumneuzeu, nu

poate face ceva pentru El. Dumnezeu se uită la inimă nu la

exterior. Cît de des sîntem şi noi în primejdie să preţuim ce este

în exterior ca şi Samuel şi să ne lăsăm influenţaţi aşa de uşor de

exterior.

Creştinii despărţiţi de zadarnica religie a lumii dau pentru Hris-

tos o mărturie pe care nu o pot da atîta timp cît sînt uniţi cu

ea.

99

31 MARTIE

.. .ca să le deschizi ochii, să se întoarcă de la întunerec la

lumină, şi de supt puterea Satanei la DUMNEZEU; şi să

primească, prin credinţă în Mine, iertare de păcate şi

moştenirea împreună cu cei sfinţiţi. Fapt. 26,18.

Fariseul Saul şi-a propus să izgonească şi să omoare pe toţi cei ce

urmau pe Isus din Nazaret. El credea că făcînd aşa îi slujeşte lui

Dumnezeu. El nu ştia că vechiul sistem ebraic fusese îndepărtat

şi că omul poate fi mîntuit numai prin Isus Hristos şi prin lucra-

rea lui de la curce. Pe drumul spre Damasc i-a ieşit în întîmpi-

nare arătîndu-i-se în măreţia lui cerească. Cînd a înţeles Saul că

acest Isus este Fiul lui Dumnezeu pe care-L răstignise împreună

cu poporul lui, a ascultat glasul care-i vorbea şi din clipa aceea

viaţa lui a luat un alt curs.

Cînd el întreabă: „Cine eşti, Doamne?" Domnul îi răspunde:

„Eu sînt Isus pe care-L prigoneşti." De atunci face din Saul solul

Lui care mai tîrziu devine Pavel propovăduitorul Evangheliei

harului Domnului faţă de întreaga lume. Această însărcinare a

fost îndeplinită de Pavel prin puterea lui Dumnezeu într-o supu-

nere întradevăr rar întîlnită.

Versetul de azi ne oglindeşte patru puncte esenţiale:

- mîntuirea

- iertarea păcetelor

- moştenirea

- sfinţirea prin credinţă

Mîntuirea înseamnă să iei prin credinţa iertarea păcatelor şi să

primeşti o putere nouă ca să întorci spatele vieţii din trecut plină

de întuneric şi păcat. Dumnezeu răspunde cu iertarea păcatelor

celor care se recunosc păcătoşi şi cred în Fiul Lui. Prin credinţă

un asemenea om primeşte fire (natura) dumnezeiască şi o moş-

tenire cerească şi veşnică şi tot prin credinţă devine un om sfin-

ţit, adică pus deoparte pentru Dumnezeu.

Stimate cititor, eşti încă nemîntuit? îndreaptă-te acum spre izvo-

rul Vieţii. El te aşteaptă. VINO!

100

APRILIE

1 APRILIE

Ba mai mult, ne bucurăm chiar şi în necazurile noastre.

Rom. 5,3.

Lauda omnului natural (firesc) este în floare, fie pentru puterea

sa, fie pentru bogăţia sa (Ier. 9.23). Dar aceasta este ceva ne-

plăcut lui Dumnezeu. Iacov ne scrie că toată lauda este rea.

Omul lumesc se laudă cu lucrările sale pe care le face în inde-

pendenţa sa faţă de Dumnezeu; dar fiecare independenţă necin-

steşte şi întristează pe Dumnezeu.

Dar cu ce se laudă credinciosul? El se laudă cu acele lucrări pe

care Dumnezeu i le dăruieşte prin har. El are pacea cu Dumne-

zeu. Calea creştinului aduce cu sine şi necazuri. Apostolul Pavel

spune în Fapte 14.22 „că în împărăţia lui Dumnezeu trebuie să

intrăm prin multe necazuri" şi el însuşi a avut parte de multe

necazuri.

Nu-i de mirare cînd, creştinul se laudă cu lucruri de care omul

lumesc se teme? La fel omul lumesc se deosebeşte de creştin

prin faptul că unul fuge de ceea ce celălalt caută: distracţiile şi

anturajele. Ceea ce unul savurează, pe celălalt îl întristează,

ceea ce unul numeşte viaţă pentru celălalt este moarte. Răbda-

rea creştinului în necazuri aduce biruinţa şi biruinţa aduce nă-

dejdea. Ce însemnată este deci îmbărbătarea din Romani 12.12:

„Bucuraţi-vă în nădejde. Fiţi răbdători în necaz; stăruiţi în rugă-

ciune.

Pe calea supunerii, credinciosul învaţă să înfrunte necazurile,

dar mai învaţă şi îndurarea Domnului său care va găsi în curînd

împlinire.

Ori de cîte ori se aşează greutăţi între inima creştinului şi între

Domnul, negreşit că nu se poate bucura de starea de faţă a

Domnului, ci suferă în faţa greutăţilor ce-1 năpădesc, după cum

un nor, care vine în dreptul Soarelui, ne lipseşte pentru cîtva

timp de razele lui. Norul însă nu face Soarele să nu mai lucească,

ci ne face doar să nu-1 mai vedem. La fel se întîmplă cînd ne

întristăm din pricina necazurilor, greutăţilor şi piedicilor, care

ne acoperă de strălucirea feţei Tatălui nostru. Pentru Dumne-

zeul nostru nici-o greutate nu este prea mare, la El totul este

posibil.

102

2 APRILIE

Care... a făcut curăţirea păcatelor, şi a şezut la dreapta

Măririi în locurile prea înalte, ajungînd cu atît mai pe sus

de îngeri. Evr. 1,3.4.

Noi ştim că în ierarhia creaţiei, oamenii au o poziţie inferioară

faţă de îngeri. Să încadrăm oare pe Domnul Isus în postură ega-

lă cu a îngerilor? Niciodată! Duhul Sfînt nu ne lasă în necunoş-

tinţă, ca să nu se nască vreun gînd de înjosire la adresa Domnu-

lui nostru. El ne mărturiseşte că „după ce a făcut curăţirea păca-

telor şi a şezut la dreapta Măririi în locurile prea înalte, ajungînd

cu atît mai pe SUS de îngeri." Domnul Isus a devenit „cu atît

mai pe SUS" deoarece El avea un NUME „mai minuat" decît

toată creaţia cerească. La fel şi mărturia lui Ştefan este în favoa-

rea Domnului Isus, care acum este în slava lui Dumnezeu. Isus a

fost „făcut pentru puţină vreme mai pe jos de îngeri" din cauza

suferinţelor şi a morţii, dar acum „este încununat cu slavă şi

cinste", în faţa Lui închinîndu-se toţi îngerii şi toate fiinţele ce-

reşti. Dar tot odată cu această descriere a înălţării Lui în slavă şi

cinste, Duhul Sfînt ne descoperă prin Cuvîntul lui Dumnezeu,

adevărul Numelui Său şi al Persoanei Sale. Numele Domnului

este mai presus de orice nume.

Fiul a devenit „mai pe sus ca îngerii" nu numai pe temelia răs-

cumpărării veşnice, ci mai mult prin temelia a ceea ce este El

însuşi în sinea Sa, în comparaţie cu toţi îngerii. Isus a moştenit

un Nume mai minunat decît ei. întemeiat pe poziţia Lui perso-

nală şi proprie a primit Numele de FIU. Fiul este oglindirea

slavei lui Dumnezeu, El este întipărirea Fiinţei Lui, El ţine toate

lucrurile, a făcut curăţirea păcatelor şi sade la dreapta lui Dum-

nezeu. De aceea Fiul este mai presus de toate şi în Numele Lui

trebuie să se închine toată creaţia.

Cea mai frumoasă dovadă despre o lucrare cu adevărat duhov-

nicească, este că ea caută să înalţe pe Hristos. Oriunde a strălu-

cit lumina Duhului în pustiul acestei lumi, ţinta acestei lumini a

fost să înalţe Numele lui Isus. Orice a fost făcut de Duhul Sfînt,

orice s-a spus sau scris, TOTUL a avut ca scop slava Mîntuito-

rului nostru binecuvîntat.

103

3 APRILIE

Ce vorbe sînt acestea pe care le schimbaţi între voi pe

drum? Şi ei s-au oprit, uitîndu-se trişti. Luc. 24,17.

Doi, din cei ce-1 urmau pe Domnul Hristos, au mers în ziua

învierii Lui spre Emaus. Pe drum au discutat despre înspăimîn-

tătoarele lucruri care s-au petrecut în Ierusalim şi ai căror mar-

tori au fost şi ei. Cei doi au văzut în Domnul trimisul lui Dum-

nezeu, Mesia lui Israel, împlinitorul proorociilor, „Izbăvitorul

lui Israel." Gîndurile lor erau îndreptate spre binecuvîntările

pămînteşti ale lui Israel, care credeau că vor scăpa de duşmanii

lor. Dar acum Domnul a murit şi cu El s-a dus în mormînt toată

nădejdea lor. Complet dezamăgiţi, mai ales că unele femei le-au

spus că au găsit mormîntul gol, ei nu ştiau ce să creadă din toate

aceste lucruri şi astfel profund întristaţi mergeau pe drumul lor.

Dar Domnul s-a gîndit la ei - căci este imposibil ca El să lase

inimile întristate şi singure. încontinu El este prezent acolo unde

ai Lui au nevoie de El. Isus poate să-i facă fericiţi. Ochiul Său

priveşte tot timpul cu profundă dragoste spre ai Săi şi unde vede

pe unul întristat, nefericit sau posomorit este imediat gata de a-1

îmbărbăta şi de a-i aduce fericirea în inimă.

Orice întristare ai avea în inima ta, în orice timp poţi să te duci la

Domnul Isus şi vei vedea milostenia şi dragostea Lui. Cunoaşte-

rea acestui adevăr umple inima de pace şi fericire.

Cîtă îmbărbătare pentru copiii lui Dumnezeu, care sînt încercaţi

şi ispitiţi, loviţi în tot felul şi înjosiţi, să se gîndească la faptul că

Dumnezeu nu-i vede decît purtaţi în inima lui Isus! înaintea lui

Dumnezeu ei strălucesc neîncetat în lumina fără seamăn a lui

Hristos; ei sînt îmbrăcaţi cu o frumeseţă dumnezeiască. Lumea

nu-i poate vedea astfel, dar Dumnezeu aşa îi vede şi aici e marea

deosebire. Lumea nu poate vedea pietrele scînteietoare pe care

iubirea lui Dumnezeu a săpat numele celor răscumpăraţi.

104

4 APRILIE

învăţătorule, ce să fac ca să moştenesc viaţa vecinică?

Luc. 10,25.

Cu această întrebare a încercat un învăţător al legii pe Domnul

Isus. „S-a sculat" -aşa găsim scris- şi prin aceasta dădea notă că

recunoaşterea de sine însuşi şi smerenia era complet departe de

el. Domnul Hristos i-a arătat prin pilda samariteanului că un om

pe jumătate mort nu poate face nimic, ci trebuie ca altul să facă

în locul lui. Celălalt nici nu întreabă, ca învăţătorul legii, cine-i

aproapele său, ci pune mîna şi e gata să ajute din dragoste pe

oricine are nevoie de ajutor. în acest samaritean vedem pe în-

suşi Domnul Isus Hristos. Ca să-1 ajute pe învăţătorul legii la

recunoaşterea de el însuşi şi să-şi cunoască povara păcatului,

Domnul îl îndeamnă să facă la fel. Prin aceasta devin toţi oame-

nii ca „aproapele tău." îndemnul de a iubi pe alţii ca pe sine

însuşi, trebuia să-i deschidă ochii şi să-1 îndemne la pocăinţă,

în Marcu 10.17 vedem pe tînărul bogat, dornic să aibă viaţa

veşnică. A pus aceiaşi întrebare. S-a ostenit să ţină legea, dar

într-o singură direcţie nu a împlinit-o, în aceea de a-şi iubi

aproapele ca pe sine însuşi. Şi acest om nu a găsit pacea cu

Dumnezeu, deoarece inima lui a fost legată de avuţiile pămîn-

teşti.

La fel şi temnicerul din Filipi (Fapte 16.29-30) a pus aceiaşi

întrebare către Pavel şi Sila, dar el nici nu „s-a sculat" nici „nu a

alergat" ci a „sărit înăuntru" şi „tremurînd de frică s-a aruncat la

picioarele" celor doi.

In Matei 11.12 este scris că: „împărăţia cerurilor se ia cu năvală,

şi cei ce dau năvală pun mîna pe ea."

Temnicerul a găsit iertare şi pace cu Dumnezeu, el şi casa Lui.

Vrei să ai şi tu parte de această fericire. Atunci întoarce-te ca

fiul risipitor din Luca 15, care s-a pocăit şi a găsit iertarea păca-

telor. Pacea lui Dumnezeu este pregătită şi pentru tine!

Vrei să o primeşti acum?

„Vă las pacea, vă dau pacea Mea. Nu v-o dau cum o dă

lumea."

105

5 APRILIE

Eu sînt a iubitului meu, şi el doreşte de mine.

Cînt. 7,10.

în „Cîntarea Cîntărilor" tema principală este starea de vorbă

dintre mire şi mireasa pămîntească (Israel). Se referă deci, în

primul rînd la vremea viitoare, cînd va apărea rămăşiţa credin-

cioasă a poporului Israel.

Dacă unul dintre cei credincioşi a fost reabilitat şi a fost iertat

deplin, mai are totuşi nevoie de ajutorul frăţesc în dragoste,

pentru a-şi recîştiga legătura intimă frăţească. Cît de des ni se

întîmplă ca şi miresei care la început a spus: „Prea iubitul meu

este al meu şi eu sînt a lui." (cap. 2.16). Intîlnim cîte un credin-

cios care spune: „Isus e al meu, nu mă las de El" şi după ani de

smerenie şi experienţă trebuie să spună: „Isus nu mă lasă în veci,

aceasta este nădejdea mea." La fel spune şi mireasa mai tîrziu:

„Eu sînt a iubitului meu şi el doreşte de mine."

Lăsînd să lumineze lumina Cuvîntului lui Dumnezeu cu privire

la situaţia legăturii noastre cu Domnul, nu vom vorbi aşa de

lesne despre dragostea noastră faţă de El. Ceea ce El vrea să

aibă este inima noastră căci pe aceasta o doreşte. Duhul vremii

de azi vorbeşte mult despre dragostea noastră pentru El. Dar

numai acele fapte pot să-i fie plăcute, care izvorăsc din legătura

intimă cu El. Sînt şi fapte ascunse care au fost făcute spre slava

Lui aici pe pămînt şi care vor ieşi la iveală la tronul de judecată a

lui Hristos. Va veni în curînd, căci dorinţa Lui este mai mare

decît a noastră. De aceea să nu căutăm slujba ci pe El însuşi şi să

nu vorbim despre dragostea noastră către El, ci de dragostea Lui

faţă de noi.

Să luăm seama ca adorarea noastră să nu fie despărţită de lu-

crarea de la cruce. Hristos să fie temelia şi Duhul Sfînt puterea

în slujba de adorare în faţa lui Dumnezeu şi nicidecum sculptu-

ra, muzica, pictura şi orice ar fi în lume, lucruri care se găsesc în

bisericile lumii. Uneltirile ascunse ale ei sînt greu de descoperit

deoarece sînt adîncimi ale Satanei.

106

6 APRILIE

David a zis lui Saul: Nimeni să nu-şi piardă nădejdea din

pricina Filisteanului acestuia! Robul tău va merge să se

bată cu el. 1. Sam. 17,32.

David a stat în faţa lui Saul, împăratul Israelului, a cărui obliga-

ţie era de a întîmpina pe acel duşman aprig al poporului - Goliat

- şi de a face să ia sfîrşit cele patruzeci de zile de ocări aduse

poporului şi Dumnezeului Celui Viu. Starea intimă, înaltă, a

credinţei lui David se vede din răspunsul lui către Saul: „Nu pot

să merg cu armătura aceasta, căci nu sînt obişnuit cu ea." David

nu putea să-1 înfrîngă pe Goliat cu propria sa putere, dar Dum-

nezeul Cel Viu, pe care se bizuie în toată credinţa, poate să

biruie. în faţa ochiului său duhovnicesc stătea Acela, care odi-

nioară era în faţa zidurilor Ierihonului cînd Iosua a trebuit să

lupte. Această „căpetenie a oştirilor lui Dumnezeu" mai este şi

azi în acţiune. Lupta lui Israel în acele zile era o luptă a lui

Dumnezeu, la fel ca atunci cînd soarele şi luna trebuiau să se

oprească din mersul lor, ca Iosua să judece pe canaaniţi cu jude-

cata lui Dumnezeu.

Nimic nu ne dă fermitate şi dîrzenie în luptă ca adevărul că

acţionăm pentru Dumnezeu şi că El este cu noi. Avînd convin-

gerea că stăm de partea lui Dumnezeu nimic nu ne poate abate

de la calea slujbei pentru El. Pavel putea să spună: „Pot totul ÎN

Hristos care mă întăreşte" (Filip. 4.13). Cel mai slab credincios

poate totul prin Hristos. David a cunoscut puterea prezenţei lui

Dumnezeu în pustietate şi singurătate, înainte de a ieşi la iveală.

Acolo Dumnezeu 1-a scăpat din ghiarele leului şi din laba ursu-

lui, şi acum El îl poate scăpa din mîna filisteanului. Aceasta este

credinţa adevărată: care în orice împrejurare se alipeşte de

Dumnezeu.

Raymond Lull, nobil spaniol, strălucit profesor universitar din

sec. 13, fiind omorît cu pietre, a spus: NUMAI ISUS.

107

7 APRILIE

Căci printr-o singură jertfă El a făcut desăvîrşiţi pentru

totdeuna pe cei ce sînt sfinţiţi. Evrei 10,14.

Credinciosul are în Mîntuitorul său o stare desăvârşită. El este

curăţit şi salvat prin sîngele lui Isus primind o natură (fire) nouă.

Dumnezeu vede pe cel mîntuit - care acum este copil şi moşte-

nitor al Său în valoarea nemărginită a lucrării şi a persoanei

Mîntuitorului. El ne spune: „Acum dar, nu mai este nici o osîn-

dire pentru cei ce sînt în Hristos Isus." Dumnezeu a împlinit o

lucrare desăvârşită: „Şi voi PRIN El sînteţi în Hristos Isus. El a

fost făcut de Dumnezeu pentru noi înţelepciune, neprihănire,

sfinţire şi răscumpărare." (1 Cor. 1.30).

în ceea ce priveşte umblarea şi starea creştinului există un pro-

gres şi o creştere. Lucrarea lui Dumnezeu pentru creştin este

desăvârşită datorită mîntuirii sale veşnice, pe cînd lucrarea lui

Dumnezeu în credincios încă nu a luat sfîrşit. Creştinul trebuie

să se întărească duhovniceşte, să crească intern, să ajungă la

maturitate şi în toate să se asemene Mîntuitorului său. Aceasta e

şi dorinţa oricărui credincios adevărat. Cu fidelitate un astfel de

creştin ascultă de glasul Păstorului. El se roagă şi umblă în frică

de Dumnezeu. Creştinul ştie că sfînta lui chemare este ca să

trăiască pentru Cel care a murit în locul lui.

Abia atunci cînd credinciosul va vedea pe Domnul său, va fi în

vecii vecilor ca El. De aceea, să rămînem credincioşi promisiuni-

lor Lui pînă ne va lua la El în împărăţia Sa.

Sînt mulţi inşi care în loc să privească la Hristos şi la moartea Sa,

se uită la ei înşişi. Se uită mai mult la putinţele lor decît la ce li

s-a dat în afară de ei şi astfel sînt înlănţuiţi într-o stare de nesi-

guranţă, de plîns şi de aceea nu-şi pot lua locul de închinători

fericiţi. Ei se roagă şi cer mîntuirea, în loc să se bucure că o au.

Privesc la faptele lor slabe în loc să privească la Hristos, care a

făcut o ispăşire desăvârşită.

108

8 APRILIE

Vă las pacea, vă dau pacea Mea. loan 14,27.

Sînt două feluri de pace, care ne sînt prezentate în textul nostru

de bază. După ce Domnul Isus a împlinit lucrarea cea mare de

mîntuire, a venit în mijlocul ucenicilor Săi ca cel înviat cu salu-

tul: „Pace vouă." „Ucenicii s-au bucurat cînd au văzut pe Dom-

nul" (loan 20). El a venit să propovăduiască pacea pe care El a

făcut-o: „făcînd pace prin sîngele crucii Lui" (Col. 1.20). Sem-

nele cuielor în mîini şi coasta Sa străpunsă erau semnele de netă-

găduit, că El a fost în mormînt şi acum este pacea între Dumne-

zeu şi păcătos, care în credinţă se închină în faţa Sa. Sîngele Său

este TEMELIA păcii. Prin credinţa în acest sînge am primit

„pace cu Dumnezeu, prin Domnul nostru Isus Hristos" (Rom.

5.1). Aceasta e pacea de care vorbeşte Domnul Isus: „Vă las

pacea". El însuşi a făcut această pace la crucea de pe Golgata.

După aceea auzim de o altă pace, pe care Domnul o numeşte:

„pacea Mea". E pacea pe care o savura Domnul nostru cînd

umbla pe acest pămint în deplină dependenţă şi întimă comuniu-

ne cu Dumnezeu şi Tatăl Său. Această pace, care depăşeşte

orice înţelepciune, care este nepreţuit de valoroasă, Domnul

vrea să ne-o dăruiască tot timpul pribegiei pe acest pămînt. Pa-

cea cu Dumnezeu o primim prin credinţă în sîngele vărsat pen-

tru noi de Domnul Hristos, pe cînd pacea Lui o gustăm prin

comuniunea (părtăşia) cu El şi cu Dumnezeu Tatăl nostru.

Ce valoros şi binecuvîntat este să fi preocupat cu Acela care e

pacea noastră! (Efes. 2.14) Domnul să ne binecuvinteze ca pri-

virea noastră să fie tot timpul ţintită spre El, ca să savurăm tot

mai mult dragostea Sa şi să umblăm tot mai mult în pacea

Lui.

Tertulian, mare scriitor creştin, a scris despre pacea şi statorni-

cia martirilor: „Arşi pe rug, legaţi la jumătatea unui stîlp, aceas-

ta este înfăţişarea biruinţei noastre; aceasta este haina împodo-

bită a izbînzii noastre; pe un astfel de podium ne sărbătorim noi

biruinţa."

109

9 APRILIE

Ajungînd cu atît mai pe sus de îngeri, cu cît a moştenit un

Nume mult mai minunat decît al lor. Evrei 1,4.

Care este minunăţia sau superioritatea Numelui acesta de „Fiu"

care-I revine Domnului Isus? în gîndul de creaţie al lui Dumne-

zeu şi îngerii au fost numiţi „fiii lui Dumnezeu" (Iov. 2.1).

Puternici în întemeierea lor, ca şi în inteligenţa lor ei, sînt „du-

huri slujitoare". în Ps. 103.20 sînt numiţi „tari în putere" Dar

Domnul Isus este FIU şi aceasta înseamnă o înălţare pe care

îngerii nu o au. „Căci căruia dintre îngeri i-a zis vreodată: „Tu

eşti FIUL Meu, astăzi te-am născut?" (Evrei 1.5). Rugăm citi-

tororul să observe deosebirea dintre „Fiu" cum este numit Dom-

nul Isus şi „fii" cum au fost numiţi îngerii în Iov. 2.1. Iată o

mărturie pe care este bine să o reţinem. Dumnezeu vorbeşte

despre Fiul Său cu toată preţuirea pe care a avut-o din veşnicie.

Niciodată nu a vorbit de o fiinţă creată, astfel de lucruri cum a

vorbit de Fiul. Fiul nu se deosebeşte numai în rang de îngeri, aşa

cum se deosebesc arhangheli de mulţimea îngerilor; deosebirea

nemărginită constă în faptul că El este Cel veşnic, Fiul necreat.

Situaţia Sa veşnică rămîne neschimbată, chiar dacă pentru un

timp foarte scurt a fost aşezat mai prejos decît îngerii din pricina

morţii Lui. De aceea merită să-I aducem toată adorarea, lauda

şi mărirea acum şi în vecii vecilor.

Formele pot să-şi facă loc şi în adunările creştinilor, în rugăciu-

nile mereu aceleaşi, în legăturile cu fraţii pe care îi salutaţi prin

luarea în deşert a Numelui cel scump, în obişnuinţa de a veni la

o adunare, nu pentru ţinta arătată în Scriptură, ci pentru a se

face mai răi, prin secte sau grupări care nu sînt altceva decît

„taberi" în care s-au statornicit formele. Dacă vrem să mergem

cu un Hristos lepădat, trebuie să fim lepădaţi de lume. Dacă

Stăpînul nostru a „suferit dincolo de poartă" nu putem să ne

aşteptăm să domnim dincoace de poartă. El este: „afară din

tabără." Oh, să ieşim la El, iubiţi creştini.

110

10 APRILIE

Aceasta este porunca Mea: să vă iubiţi unii pe alţii, cum

v-am iubit Eu. loan 15,12.

Cei mîntuiţi de Domnul Isus trebuie să se iubească unii pe alţii

cu o iubire „fierbinte, dintr-o inimă curată." Este o poruncă a

Domnului de a ne iubi unii pe alţii aşa cum ne-a iubit El. Dacă

ne preocupăm cu această dragoste a lui Hristos, ale cărei raze

pornesc de la crucea Golgotei spre noi atunci aceasta va lucra în

noi dragostea sfîntă. Cînd dragostea lui Hristos este motorul

inimilor noastre nu se poate ca să nu iubim pe fraţii noştrii.

Domnul Isus ne iubeşte pe toţi, indiferent de slăbiciunule, lipsu-

rile şi păcatele noastre. Dragostea Sa faţă de noi L-a trimis la

moarte. Nici apele văii morţii nu au putut îndepărta sau orpi

iubirea Lui. El însuşi S-a dat pentru noi. Domnul Isus este pen-

tru noi modelul desăvîrşit de urmat. Să nu ne iubim atunci unii

pe alţii cum ne-a iubit El? „Noi am cunoscut dragostea Lui prin

aceea că El şi-a dat viaţa pentru noi; şi noi deci trebuie să ne

dăm viaţa pentru fraţi." (1 loan 3.16). „Prea iubiţilor să ne

iubim unii pe alţi, căci dragostea este de la Dumnezeu. Şi oricine

iubeşte este născut din Dumnezeu şi cunoaşte pe Dumnezeu."

(1 loan 4.7). Adevărata dragoste este izvorul naturii dumneze-

ieşti, care se revarsă şi care îi umple pe ceî mîntuiţi. Ea se des-

copere în diferite feluri. Poate uneori trebuie să şi mustre, să

arate greşelile sau chiar trebuie să sancţioneze. Şi Domnul Isus

la fel procedeză cu cei care îi îmbracă cu iubirea Sa veşnică.

Oamenii zilelor din urmă se caracterizează după 2 Tim. 3.2 ca

fiind iubitori de sine. Dacă mai este în fiecare mîntuit această

tendinţă păcătoasă, avem nevoie de har deosebit ca să pricepem

dragostea Sa.

Dacă umblăm pe urmele Domnului Isus şi dacă ne lăsăm pă-

trunşi de Duhul Său cel bun, vom primi har să arătăm în mijlo-

cul unei lumi moartă în păcate, ce înseamnă dragostea lui Dum-

nezeu. Orice acţiune a dragostei este dirijată de sus, de la Dum-

nezeul şi Tatăl nostru.

111

11 APRILIE

Pe cine dă cu bucurie, îl iubeşte DUMNEZEU. Şi DUM-

NEZEU poate să vă umple cu orice har, pentruca avînd

totdeauna în toate lucrurile din destul, să prisosiţi în orice

faptă bună. 2. Cor. 9,7.8.

în Elveţia, la o întîlnire a misionarilor care lucrau în afara ţării,

un vorbitor amintea de un mare bogătaş, care an de an dona

pentru misiune o sumă însemnată de bani. Vorbitorul a încheiat

discursul cu următoarea frază: „Atîta timp cît mai există astfel

de bogătaşi, misionarii nu o să ducă lipsă."

Apoi s-a ridicat administratorul unui orfelinat şi a spus că el are

să spună o istorisire. „La fratele său a venit un om îmbrăcat

într-un costum mai uzat care a spus că vrea să doneze pentru

misiune o mică sumă de bani. Fratele 1-a întrebat din ce grupare

de credincioşi face parte. Dar omul a spus că suma nu e de la nici

o grupare ci e de la el personal. „Dar cine sînteţi dumneavoas-

tră?" a întrebat casierul, voind să completeze actele necesare.

„Eu sînt cioban a răspuns cel întrebat „şi suma pe care o dau

este salariul anual pe care-1 primesc de la stăpîn. Stăpînul a hotă-

rît să-mi dea de mîncare şi atunci am adus banii aici."

Vorbitorul a încheiat discursul cu cuvintele: „Atîta timp cît mai

există astfel de păstori nu va fi lipsă nici în orfelinate şi nici în

misiune."

Domnul Isus lucrează chiar şi prin cei care în aparenţă sînt fără

mare valoare, dar care şi-au pus inima şi punga la dispoziţia

Mîntuitorului. Domnul ne-a pus doar ca adminstratori peste ve-

niturile noastre. Suma nu-1 interesează pe El, ci dragostea şi

slobozenia cu care efectuăm această lucrare. Atft celor bogaţi cît

şi celor săraci care doresc să dea pentru lucrare le este dată

promisiunea: „Cine seamănă mult, mult va secera." (2 Cor.

9.6). Să fim atenţi că se are în vedere ce are omul, nu ceea ce nu

are.

112

12 APRILIE

Niciun ostaş nu se încurcă cu treburile vieţii, dacă vrea să

placă celui ce 1-a scris în oaste. 2. Tim. 2,4.

Odinioară eram robii Satanei deoarece făceam voia şi pofta lui.

Dar cînd prin dragostea şi lucrarea Duhului Său am venit la

pocăinţă, am fost smulşi din această putere a întunericului şi

strămutaţi de partea lui Dumnezeu. Noi sîntem acum prea iubi-

ţii, răscumpăraţi cu un preţ mare de Domnul. El vrea să ne

bucurăm de dragostea, harul şi binecuvîntările pe care ni le-a

dat. El vrea ca să fim luptători ai sfintei cauze a credinţei. în faţa

propăşirii Evangheliei, a creşterii credincioşilor, în lucrarea de

supunere cu fidelitate, stau mari şi mulţi împotrivitori. De aceea

este necesar să avem toată armătura lui Dumnezeu şi să ve-

ghem. Ce ar fi cu un mercenar (soldat plătit) dacă l-ar preocupa

cele de acasă şi toată ziua ar scrie scrisori? Dacă toţi ar face

astfel s-ar putea gîndi cineva la victorie? Cei 300 de ostaşi ai lui

Ghedeon care au băut din picioare apa, putînd să vegheze dacă

vine duşmanul, au fost apţi pentru luptă. Cei care s-au aplecat

jos ca să bea, să guste ceea ce este pămîntesc, NU au fost apţi

pentru luptă. Numai cei 300 de ostaşi au fost apţi să spargă

ulcioarele, să ia în mînă făcliile, să sune din trîmbiţă şi să cîştige

victoria. Noi toţi sîntem chemaţi să luptăm. Dar pentru această

luptă noi trebuie să fim pregătiţi, şi aceasta vrea să o facă Cuvîn-

tul lui Dumnezeu. Dacă mai ascultăm ce ne şopteşte duşmanul

cel viclean sau chiar mai facem unele lucrări de ale lui, atunci

NU sîntem vrednici luptători ai Domnului.

Toţi slujitorii lui Dumnezeu au fost mai întîi învăţaţi în şcoala lui

Dumnezeu. Cei care au înţeles mai bine ţinta şi însemnătatea

creşterii lor au devenit cei mai tari şi mai stăruitori în slujba lor

între oameni. Cei care au fost numai nişte scîntei aprinse de

oameni, nu au avut în ei nici adîncime, nici puterea de a stărui,

nici adevăr.

113

13 APRILIE

Şi aşa eraţi unii din voi! Dar aţi fost spălaţi, aţi fost soco-

tiţi neprihăniţi, în Numele DOMNULUI ISUS HRIS-

TOS, şi prin Duhul DUMNEZEULUI nostru.

1. Cor. 6,11.

Ce erau unii din credincioşii din Corint? în versetele 9 şi 10 se

enumera unele lucruri în care trăiau unii din ei odinioară. Nici

un om nu se poate sustrage de la cercetarea lui Dumnezeu. „Nu

este niciunul care să facă binele, nici unul măcar." (Rom. 3.12).

Dar credinciosul poate spune cu inima plină de mulţumire: „Dar

am fost spălat, am fost sfinţit, am fost socotit neprihănit în Nu-

mele Domnului Isus." Aceasta era şi partea corintenilor credin-

cioşi. Nu numai că cel credincios a fost spălat dar este şi sfînt

-aceasta înseamnă că este pus deoparte, el nu mai este din lume

şi a fost făcut părtaş de a sluji Marelui şi Veşnicului Dumnezeu.

Credinciosul este socotit şi neprihănit prin credinţă. Domnul

Isus a fost dat pentru nelegiuirea noastră pentru a ne curaţi de

toate păcatele şi din cauza neprihănirii care am primit-o prin

această jertfă am fost sfinţiţi. Am „fost socotiţi neprihăniţi în

Numele Domnului Hristos şi prin Duhul Dumnezeului nostru."

Dumnezeu spune celor care au crezut în Domnul Isus: „Şi nu-Mi

voi mai aduce aminte de păcatele lor, nici de fărădelegile lor."

(Evrei 10.17). Ce HAR minunat!

De ce oare le aminteşte apostolul Pavel la corinteni ceea ce au

fost odinioară? Vai, şi noi uităm adesea de unde am fost scoşi şi

ce lucrare a trebuit să facă Domnul Isus pentru noi. A privi la

dragostea Dumnului Isus este partea credinciosului. Amintirea

lucrării desăvîrşite de mîntuire şi marea dragoste a Domnului

nostru este motorul laudei şi mulţumirii în adunarea de adorare

ca şi tot timpul vieţii noastre.

A avea o cunoştinţă temeinică despre originea cerească a Adu-

nării lui Dumnezeu, înseamnă a avea cea mai bună apărare îm-

potriva învăţăturii stricate.

114

14 APRILIE

Voi toţi cei însetaţi, veniţi la ape, chiar şi cel ce n-are

bani! Veniţi şi cumpăraţi bucate, veniţi şi cumpăraţi vin şi

lapte, fără bani şi fără plată! Isaia 55,1.

în lumea aceasta fiecare marfă are un preţ; dar nu acelaş lucru

este în ochii lui Dumnezeu. El socoteşte pe păcătosul care se

pocăieşte, neprihănit, fără plată din cauza harului, şi a răscum-

părării prin sîngele lui Isus Hristos. Prin har sîntem mîntuiţi,

prin credinţă, şi acesta este DARUL lui Dumnezeu.

Simion vrăjitorul, din Faptele Apostolilor, credea că darul Du-

hului Sfînt se poate cumpaăra cu aur. La fel şi Naaman, căpete-

nia oştirii împăratului Siriei care era lepros, a venit cu zece

talanţi de argint, 6000 de sicii de aur şi zece haine de schimb să

plătească pentru vindecarea lui, dar le-a adus degeaba. Fiind un

om de seamă credea că i se va face o ceremonie, dar proorocul

Elisei trimite numai un slujitor să-i spună să se scalde de şapte

ori în apa Iordanului şi atunci se va curaţi. Un astfel de leac aşa

de ieftin nu i-a fost pe plac lui Naaman.

La fel se poate întîmpla şi cu tine. Te străduieşti de timp înde-

lungat, printr-o umblare bună, prin rugăciune şi citirea Bibliei

să-L satisfaci pe Dumnezeu şi crezi că prin aceasta vei cîştiga

pacea. La fel a crezut şi Cain că poate satisface pe Dumnezeu cu

roadele pămîntului. Dumnezeu poate să ia ca răsplată a păcate-

lor NUMAI şi NUMAI măreţul sînge al Fiului Său Isus Hristos,

deoarece NUMAI unica Sa jertfă a fost sfîntă, curată şi dreaptă,

şi ea a satisfăcut pe deplin pe Dumnezeu. Numai sîngele Mielu-

lui dumnezeiesc putea să ierte păcatele şi să le îndepărteze.

Dacă tu negi, sau nu primeşti aceasta ca dar fără plată, vei pieri

în vecii vecilor. „Celui ce îi este sete, să vină, cine vrea să ia apa

vieţii fără plată." (Apoc. 22.17).

în NIMENI altul nu este mîntuire decît în Domnul Hristos.

115

15 APRILIE

DUMNEZEU stă împotriva celor mîndri, dar celor sme-

riţi le dă har. 1. Pet. 5,5.

Ce mare diferenţă între aceste două stări! Dumnezeu trebuie să

se împotrivească celor mîndri. Dacă omul îşi ocupă locul său,

atunci Dumnezeu nu găseşte nimic căruia trebuie să i se împo-

trivească. Orice obstacol de împotrivire a harului binecuvîntări-

lor este îndepărtat şi fluviul binefacerilor Lui poate să se reverse

în inima smerită. Poate să fie slăbiciune, sărăcie şi nimic atrăgă-

tor în inima respectivă, dar Dumnezeu poate să locuiască în

astfel de inimi şi aceasta e destul. Acolo unde este mîndrie,

aroganţă, îngîmfare, putem fi siguri că Dumnezeu nu este pre-

zent. Astei de om poate fi mîntuit dar el nu savurează adevărata

fericire de a locui Dumnezeu cu el. Cunoaştem noi această feri-

cire în viaţa noastră acum, în timpul marilor îngîmfări? „Căci

aşa vorbeşte Cel Prea înalt, a cărui locuinţă este veşnică şi al

cărui Nume este sfînt. Eu locuiesc în locuri înalte şi în sfinţenie,

dar sînt cu omul zdrobit şi smerit, ca să înviorez duhurile smerite

şi să îmbărbătez inimele zdorbite" (Isaia 57.15). „El ridică pe

sărac din ţarină şi înalţă pe cel lipsit din gunoi." (Ps. 113.7).

Toate iniţiativele de autoînalţare sînt o scîrbă înaintea lui Dum-

nezeu. El înjoseşte pe cei mîndri.

Domnul nostru să păzească pe toţi ai Lui în har de orice fel de

îngîmfări, mîndrie sau înălţare şi El să ne călăuzească pe calea

smereniei. în zilele noastre avem nevoie de a ne ruga pentru şi

mai multă smerenie şi supunere faţă de voia lui Dumnezeu ca nu

cumva să ne murdărim de mîndria lumii acesteia, care în zilele

noastre nu cunoaşte limite.

Diavolul lucrează asupra sărmanei noastre inimi, ca să facem

din slujba noastră şi din adevărul lui Dumnezeu, o pricină de

laudă pentru noi, aşa că gîndurile noastre se învârtesc mereu în

jurul nostru. Nu este de mirare atunci că Domnul nu se mai

slujeşte de noi; căci, cum poate El să se mai servească de aceia

care nu-I dau slava cuvenită? Să ne smerim adînc la picioarele

Lui, şi El ne va folosi în lucrarea Sa.

116

16 APRILIE

Prin urmare, a trebuit să Se asemene fraţilor Săi în toate

lucrurile, ca să poată fi, în ce priveşte legăturile cu DUM-

NEZEU, un mare preot milos şi, vrednic de încredere, ca

să facă ispăşire pentru păcatele norodului. Evr. 2,17.

în ce priveşte legăturile cu Dumnezeu avem nevoie de un mare

Preot. Isus, Fiul lui Dumnezeu este acest Mare Preot al mărtu-

risirii noastre. El a venit de la Dumnezeu şi ne-a descoperit în

mod desăvîrşit pe Dumnezeu; şi dacă-L privim ca Marele nostru

Preot ajungem prin El la Dumnezeu. Pentru aceasta era nevoie

de o lucrare de ispăşire. După Levitic 16 în Israel marele preot a

mers în sfînta sfintelor în ziua cea mare a ispăşirii pentru păca-

tele poporului. Această lucrare trebuia să se facă an de an şi

marele preot trebuia să o facă în primul rînd pentru el, deoarece

el însuşi era un om păcătos şi pentru păcatele lui trebuia adusă o

jertfă. Cu totul altfel e cu credincioşii. Marele nostru Preot nu

este un om de pe pămînt. Numele Său de „Isus" ne spune despre

venirea lui pe pămînt, că El trebuia să se facă asemenea fraţilor.

Dar El era şi „Fiul lui Dumnezeu" - deci corespundea slavei şi

sfinţeniei cortului ceresc: sfînt, fără vină, fără cusur. Prin jertfa

Sa, El a adus ispăşirea păcatelor poporului Său. El a isprăvit

totul, toate cerinţele neprihănirii, sfinţeniei şi slavei lui Dumne-

zeu. Marele nostru Preot a fost milos faţă ne noi, care nu ne

puteam salva singuri, şi a adus El jertfa de ispăşire. Domnul a

fost credincios în a face voia lui Dumnezeu şi în a proslăvi pe

Tatăl. Ceea ce El a făcut este desăvîrşit şi are valabilitate veşni-

că; nu are nevoie de o repetare. Calea spre Dumnezeu ne este

deschisă: toţi care se apropie prin credinţă au intrare slobodă în

prezenţa lui Dumnezeu. Şi acest Dumnezeu este totodată şi Ta-

tăl lor prin Isus.

în Domnul Isus era puterea Duhului şi astfel se simţea mereu ca

Slujitorul lui Dumnezeu ridicat deasupra influienţei acelora cu

care avea de a face.

117

17 APRILIE

Dacă vine cineva la Mine, şi nu urăşte pe tatăl său, pe

mamă-sa, pe nevastă-sa pe copiii săi, pe fraţii săi, pe suro-

rile sale, ba chiar însăş viaţa sa, nu poate fi ucenicul Meu.

Luc. 14,26.

în aceast verset ne este prezentată o ură pentru cei mai apropi-

aţi, dar acesta nu în felul cum o găsim în această lume. Domnul

însuşi a fost supus părinţilor Săi, chiar dacă a trebuit să le spună,

ca fiu, la doisprezece ani: „Oare nu ştiaţi că trebuie să fiu în casa

Tatălui Meu?" Cuvîntul Său ne învaţă de nenumărate ori cum

trebuie să ne comportăm în familie şi cum în general să se com-

porte copiii faţă de părinţi. în cuvîntarea Sa de pe munte a dat

indicaţii clare şi precise pentru cei ce vor să-L urmeze şi tot ce

poate să-i despartă de El. Mulţimea nu s-a gîndit să îl urmeze,

dar pentru fiecare personal rămîne calea deschisă pentru a intra

în ucenicia Sa. Urmarea Domnului trebuie să fie o hotărîre fer-

mă şi neclintită. Apostolul Pavel a înţeles şi a transpus lucrul

acesta în practică, căci pentru el lumea era răstignită, Legăturile

naturale nu le dispreţuia, dar nu se lăsa încătuşat de ele.

Seminţia lui Levi ne dă mărturia în ce priveşte drepturile lui

Dumnezeu: „Levi a zis despre tatăl său şi despre mama sa: „Nu

i-am văzut!" Şi despre fraţii lui: „Nu vă cunosc!" Iar de copii n-a

vrut să mai ştie." Căci ei prăzesc Cuvîntul Tău, şi ţin legămîntul

Tău;" (Deut. 33.9).

Ura de care ne vorbeşte textul nostru de bază se referă la lucru-

rile rele, lumeşti, necredincioase, pe care poate le practică tatăl,

mama, copiii, sau soţia celui credincios De acestea nu trebuie să

ne lăsăm încătuşaţi cu niciun chip, chiar dacă trebuie să suferim

ocara.

Inimile noastre sînt pornite mereu să se depărteze de mărturia

lămurită a Cuvîntului. Sîntem gata să primim păreri fără să le

cercetăm în linişte la lumina mărturiilor lui Dumnezeu. Din

această princină nu se deosebeşte întunerecul de lumină.

118

18 APRILIE

DOMNUL să te mustre, Satano! DOMNUL! să te mus-

tre, El care a ales Ierusalimul. Zah. 3,2.

Dumnezeu amintea de locuirea Sa în Ierusalim şi de comunita-

tea cu poporal Său. Dar.cum era posibil acest lucra? Dumnezeu

este sfînt, dar poporul nu era sfînt şi, mai mult, era sclav, iar

Ierusalimul era în mîinile duşmanilor lui Dumnezeu. Iosua »ma-

rele preot, reprezentantul poporului în faţa lui Dumnezeu, stă-

tea în faţa îngerului lui Dumnezeu. Satana stătea la dreapta lui

ca să-1 pîrască. El, domnul acestei lumi avea o vorbă de spus cu

privire la Iosua şi la tot Israelul. De altfel ţara Canaan ^moşte-

nirea poporului lui Dumnezeu, era în posesia satanei. în Luca

4.6 noi vedem cum satana vrea^ să-I dăruiască Domnului Isus

toate bogăţiile pămîntului. „Ţie îţi voi da toată stăpînirea şi sla-

va acestor împărăţii căci mie îmi este dată, şi o dau oricui

voiesc."

Prin păcat omul este despărţit de Dumnezeu şi a ajuns sub stă-

pînirea acestui duşman al lui Dumnezeu, încă de la naştere Toa-

te încercările de scăpare au eşuat. Sfîrşitul este moartea. Dar

Dumnezeu nu vrea moartea păcătosului ci vrea ca să primească

viaţa veşnică. Aşa vedem şi în versetul nostru de bază, că Dom-

nul intră în primul rînd şi ia cuvîntul pentru apărarea lui Iosua:

„Domnul să te mustre, satano." Satana trebuia să tacă, gura i-a

fost închisă. Isus Hristos 1-a învins pe cel puternic chiar pe cru-

cea de pe Golgota! Şi pentru tine ia cuvîntul ca să nu rămîi o

jertfă a satanei. Nu, Dumnezeu ar vrea să te salveze şi să te

aducă în comuniune cu El, în veşnica siguranţă. Dar este foarte

important cum te comporţi cu această dragoste a lui Dumnezeu:

o primeşti sau o respingi. Hotărîrea este o problemă a ta perso-

nală. Decide-te azi şi primeşte-L pe Domnul Isus Hristos ca

Mîntuitoral şi Salvatorul tău!

Pe pămînt există oameni care afirmă că totul se reduce numai la

pămînt, la ceea ce poţi apuca aici, că totul se reduce numai la

materie. în ziua judecăţii vor vedea contrariul, dar va fi prea

tîrziu.

119

19 APRILIE

Pomenirea celui neprihănit este binecuvântată.

Prov. 10,7.

Sîntem adeseori mişcaţi de acest cuvînt cînd stăm în faţa unui

mormînt, al unui copil al lui Dumnezeu. Ne întrebăm uneori

dacă acest verset se adevereşte pentru cel adormit. Răspunsul se

va da adesea după cum a avut umblarea. Pomenirea celor ador-

miţi în Domnul este binecuvântare şi îmbărătare. „Să ne aducem

aminte de sfîrşitul vieţii lor şi să le urmăm credinţa." (Evrei

13.7).

„Pomenirea celui neprihănit este binecuvântare." Cît de mult

putem să învăţăm. Am avut părinţi tari în credinţă? Atunci să nu

uităm ceea ce ei au arătat şi au făcut în umblarea lor - prin

puterea Domnului.

Să fim tot timpul cu ochii aţintiţi la Marele nostru Model care tot

timpul a umblat spre slava lui Dumnezeu. El L-a proslăvit în

chip desăvârşit. Este şi cerinţa inimi noastre de a deveni aseme-

nea Lui? El este Acela care ne vine în ajutor prin Duhul Sfînt ca

să ne facă asemenea chipului Său.

Dacă privim pe Moise ca persoană putem descifra două puncte

de vedere. Moise a fost şi sub disciplina morală a lui Dumnezeu

şi sub harul dumnezeesc. Disciplina morală a lui Dumnezeu a

oprit pe Moise să intre în ţara făgăduită. El a vorbit necugetat cu

buzele sale. Greşise şi nu a proslăvit pe Dumnezeu în faţa adu-

nării la apele Meriba. Faptul acesta să-1 cîntărim bine. Fireşte că

trebuie să vorbim cu foarte mare băgare de seamă de greşeala

unuia din slujitorii de frunte a lui Dumnezeu, dar această

greşeală a fost scrisă pentru învăţătura noastră şi să nu uităm că

deşi sîntem sub har sîntem sub cînnuirea morală a lui Dumne-

zeu. Faptul că iubirea lui Dumnezeu este partea noastră veşnică

şi neschimbată ar trebui să ne îndemne să dăm cea mai mare

atenţie cîrmuirii morale a lui Dumnezeu.

Este o mare bucurie cînd putem vedea că din mijlocul nostru au

plecat credincioşi care au lăsat în urma lor un bun exemplu, ei

au fost oameni care s-au supus de bună voie lui Dumnezeu. Noi

ce lăsăm în urma noastră?

120

20 APRILIE

înaintea Feţei Tale sînt bucurii nespuse, şi desfătări veş-

nice în dreapta Ta. Ps. 16,11.

Gustînd marile bucurii care sînt înaintea lui Dumnezeu, Dom-

nul Isus a umblat pe acest pămînt ca Om desăvîrşit în dependen-

ţă de Dumnezeul şi Tatăl Său. Harul lui Dumnezeu ne-a adus

prin credinţa în El pe aceeaşi cale de fericire. Şi noi avem posi-

bilitatea prin Duhul Sfînt să avem comunitate cu Tatăl şi cu Fiul.

Noi putem spune ca David: „Paharul meu este plin de dă peste

el." Deşi lumea aceasta rămîne în continuare o vale a morţii, o

expresie a durerii şi un teritoriu al satanei, Duhul lui Dumnezeu

ne întinde o masă în faţa potrivnicilor noştri. Nimeni nu a fost

confruntat cu puterea răului şi a durerii lumii acesteia cum a fost

Domnul Isus. El a fost „Omul durerii şi al suferinţei" dar inima

Lui se odihnea totdeauna în pace pe deplin. Dacă noi prin cre-

dinţă şi dependenţă umblăm pe urmele lui Isus, atunci chiar

dacă trecem prin vreo durere voin putea spune: „Bucuraţi-vă

totdeauna în Domnul." (Fii. 4.4). în curînd va veni clipa cînd

vom fi pentru veci în prezenţa Domnului unde sînt bucuri nes-

puse şi desfătări veşnice. Atunci nu ne va stingheri nimeni. Dar

nu slava, care e legată de bucuriile şi persoana noastră o să ne

încleşteze inimile, ci însuşi Persoana Sa. Ea o să fie aceea care

ne mişcă la o laudă veşnică, la admiraţie şi adevărată închinare.

Şi această bucurie este veşnică. Atunci în jurul nostru vor fi pe

veci numai bucurii, durerile şi necazurile au luat sfîrşit pentru

totdeauna.

învăţăturile curate şi scumpe ale Sfintei Scripturi, laptele curat

al Cuvîntului Evangheliei despre harul lui Dumnezeu şi despre

slava lui Hristos au fost socotite neîndestulătoare, ca să atragă

adunări mari şi să le ţină grămadă. însă toţi adevăraţii slujitori ai

lui Hristos să ţină cu tărie la învăţătura jertfei Domnului Isus,

care pentru mulţi şi-a pierdut farmecul. Toţi care am înţeles voia

lui Dumnezeu să ridicăm şi mai sus stindardul pe care e scris

sfîntul Nume a Domnului Isus şi să-L adorăm tot mai mult.

121

21 APRILIE

ÎNSĂ EU SÎNT TOTDEUNA CU TINE Ps. 73,23.

O femeie care de ani de zile iubea pe Domnul Hristos şi se ştia

iubită de El, dar care nu totdeauna a fost liniştită, a povestit

odată următoarele: „Cu cîteva zile în urmă am spus soţului meu

că dacă are treabă mai multă în oraş şi dacă nu vine nimeni pe la

mine să mă viziteze, atunci nu mai pot sta acasă. Simt nevoia să

fac o vizită. Trebuie să văd pe cineva în jurul meu şi să vorbesc,

căci singurătatea mă plictiseşte. Ce credeţi că a răspuns soţul

meu? Răspunsul mi-a dat mult de gîndit. „Draga mea, dacă

simţi că te plictiseşti singură şi simţi nevoia să vorbeşti cu cineva,

atunci ia Biblia deschide-o şi citeşte în ea. Atîta timp cît citeşti

vorbeşte Dumnezeu cu tine şi cine poate să vorbească ca El? Şi

dacă te simţi obosită de citire, închide cartea, pune-o deoparte şi

atunci vorbeşte tu cu Dumnezeu. Dacă faci cum ţi-am spus eu nu

te vei plictisi niciodată. Am urmat acest sfat şi am constatat că a

fost un sfat bun."

Stimate cititor al acestor rînduri, dacă te simţi într-o astfel de

situaţie, atunci urmează acest sfat. Vei observa că pentru o ini-

mă neliniştită nu există leac mai bun ca acest sfat. Asaf la fel a

fost tare preocupat cu necazurile sale şi atîta timp cît nu şi-a

ridicat privirea a văzut în jurul său numai rău. Aceasta a fost

pentru el o mare primejdie. Dar cînd şi-a ridicat privirea inima

lui s-a liniştit. El ştia pe cine are în cer şi ridicîndu-şi privirea a

putut vorbi cu Dumnezeu cum vorbeşte un copil cu tatăl său.

Aceasta face inima fericită.

Scriptura cuprinde TOT ce-i trebuie omului lui Dumnezeu,' ca

să-1 facă destoinic pentru orice lucrare bună. Şi ce e adevărat

pentru fiecare om al lui Dumnezeu este adevărat şi pentru Adu-

narea lui Dumnezeu în întregimea ei. Ce am face dacă am fi

lăsaţi în voia tradiţiilor şi învăţăturilor omeneşti? Ce încurcătură

ar fi!

122

22 APRILIE

După ce şi-a scos toate oile, merge înaintea lor; şi oile

merg după el, pentrucă îi cunosc glasul. Nu merg deloc

după un străin; ci fug de el, pentrucă nu cunosc glasul

străinilor. loan 10,4-5.

Una din caracteristicile cele mai însemnate ale oilor este că merg

după păstor, dar nu numai că îl urmează ci şi ascultă de glasul lui

cel cunoscut. Tonul glasului păstorului e foarte cunoscut pentru

oi. Din pricina aceasta pe altul nu-1 urmează. Cînd aud glasul

străinului ele fug. Nu ne este permis să ne orpim şi să ascultăm

glasul străinului ci trebuie să ne îndepărtăm în grabă. Siguranţa

noastră constă în afitgi de această primejdie. Este un mare peri-

col a asculta glasul străinului. Să ne gîndim ce i s-a întîmplat

Evei.

Dacă noi urmăm Păstorul care ne conduce, atunci El ne adăpos-

teşte de orice primejdie. El însuşi se preocupă cu situaţile noas-

tre. Noi nu vedem calea de la început, dar îl vedem pe El. Noi cu

siguranţă putem să-L urmăm fără să ne interesăm de primejdiile

care ar putea să ne lovească pe calea aceasta. „Cine Mă urmează

pe Mine nu va umbla în întuneric, ci va avea lumina vieţii."

(loan 8.12).

Păstorul cel bun şi-a dat viaţa pentru turmă. Oare să-i lase la

voia întîmplării pe cei care i-a răscumpărat prin sîngele Său cel

scump? Sau îi va lăsa în stăpînirea unui străin? Noi putem să ne

bazăm în orice împrejurare pe El. Nu-i putere pe acest pămînt

care ar putea să ne fure din mîna Sa. Chiar dacă Satana încearcă

să ne cearnă, nimic nu ne poate leza. Si chiar dacă ar încerca cu

putere să ne smulgă din mîna Lui, puterea Tatălui este fără mar-

gini ca să ne apere. De aceea nimic nu ne poate despărţi de

dragostea şi harul Său.

Domnul Isus este UNICUL Păstor. Este şi al tău? Sau mai eşti

păstorit de oameni cu ideile lor?

123

23 APRILIE

El a purtat păcatele noastre în trupul Său! 1 Pet. 2,24.

Privirile noastre sînt atrase spre Domnul Isus care a fost judecat

ca Miel al lui Dumnezeu. Fără vărsare de sînge nu există mîntuire

- aceasta o demonstrează deja jertfele Vechiului Testament.

Trebuia ca moartea să intre în acţiune, deoarece ea este plata

păcatelor. Cît de importante sînt învăţăturile versetului de as-

tăzi. El ne arată că Domnul Isus a purtat toată povara păcatelor

pe cruce. El nu a purtat-o în Gheţimani, deşi acolo Satana i-a

prezentat în faţa ochilor groaza morţi. Cît de mult a dorit să-L

abată de la această lucrare.

Domnul Isus a trebuit să fie dat din pricina păcatelor noastre; El

a venit să ducă mulţi sfinţi la împărăţia slavei Sale, şi pentru

aceasta a trebuit să ducă povara păcatelor lor. Pe cruce a purtat

El păcatele noastre. „Hristos ne-a răscumpărat din blestemul

Legii făcîndu-se blestem pentru noi, fiindcă este scris: Blestemat

este oricine e atîrnat pe lemn." (Gal. 3.13). Tot în acelaşi timp

se poate spune despre Domnul Isus: „Cu cît mai mult sîngele lui

Hristos, care prin Duhul cel veşnic, S-a adus pe Sine însuşi jert-

fă fără pată lui Dumnezeu" (Evrei 9.14).

în tot timpul pribegiei Sale pe acest pămînt nu a făcut nici o

abatere şi în gura Sa nu s-a găsit vicleşug. Astfel a putut El

corespunde dreptăţii lui Dumnezeu de a fi o jertfă desăvîrşită în

curăţenie, fără cusur şi mulţumind cerinţele sfinte.

Noi putem să ne ridicăm ochii spre această lucrare desăvîrşită de

la cruce şi plini de credinţă putem spune: „Hristos de asemenea

a suferit odată pentru păcate, El Cel neprihănit pentru cei

nelegiuiţi ca să ne aducă la Dumnezeu." (1 Petru 3.18). Nu

avem cuvinte destule pentru a descrie această dragoste a Mîntu-

itorului nostru, dar inima noastră tresaltă de bucurie şi îl ado-

ră.

Slavă, Ţie, Doamne Isuse, căci ai făcut TOTUL în locul meu!

124

24 APRILIE

Cuvîntul care le-a fost propovăduit, nu le-a ajutat la ni-

mic, pentrucă n-a găsit credinţă la cei ce l-au auzit.

Evr. 4,2.

O ţară în care va curge lapte şi miere a fost promisă poporului de

către Dumnezeu. Ce ţel măreţ în comparaţie cu robia Egiptului.

Drumul ducea, după înţelepciunea lui Dumnezeu prin pustie.

Dar şi pustia a fost parcursă. Acum ţara le era în faţă şi Moise îi

îmbărbătează spunînd: „Suie-te, ia-o în stăpînire cum ţi-a spus

Domnul Dumnezeu." (Deut. 1.21). Aici s-a arătat ca şi în multe

cazuri anterioare necredinţa poporului. Norul de foc era o dova-

dă a prezenţei lui Dumnezeu în mijlocul lor, şi totuşi poporul,

nu a crezut. Au trimis oameni ca să iscodească ceea ce a promis

Dumnezeu (Deut. 1.22). Dumnezeu acceptă şi aceasta dar ur-

mările sînt tragice. Toţi cei care au ieşit din Egipt au trebuit să

moară în pustie afară de Iosua şi Caleb.

„Căci şi nouă ni s-a adus o veste bună" (Evrei 4.2) numai că ţelul

nostru este ceresc, mult mai preţios decît ţara pămîntească. Dar

fără credinţă este imposibil astăzi de a intra în odihna şi sfinţenia

Sa. Noi toţi am fost sclavi ai păcatului şi ai Satanei şi tu vei

rămînea mai departe în această stare dacă nu vei veni la Domnul

Isus cu povara ta. „Pe El Dumnezeu L-a rînduit să fie, prin

credinţa în sîngele Lui, o jertfă de ispăşire ca să-Şi arate nepri-

hănirea Lui." (Rom. 3.25). Crede ceea ce a spus Dumnezeu:

„Nu este nici un om neprihănit, nici unul măcar." (Rom.

3.10).

Crede în Domnul Isus care a spus: „Pe cel ce vine la Mine nu-1

voi izgoni afară." (loan 6.37). Nu te bizui nici pe creşterea ta

aleasă în familie de credincioşi şi nici pe mărturisirea ta religioa-

să. O mărturisire religioasă avea şi Israelul şi totuş nu i-a folosit

la nimic. VIAŢĂ din Dumnezeu trebuie să ai, viaţă veşnică prin

credinţa în Domnul Isus ca să poţi intra în odihna veşnică,

în nimic nu este viaţa veşnică decît în Domnul Isus.

125

25 APRILIE

Blîndeţea voastră să fie cunoscută de toţi oamenii. DOM-

NUL este aproape! Fii. 4,5.

Crezi tu că oamenii care te înconjoară zi de zi în activităţile tale

cred despre tine că umblarea ta este cerească cînd te văd aşa de

strîngăreţ pentru lucrurile pămînteşti? Niciodată.

Dar dacă tu umbli în smerenie şi supunere, atunci lumea obser-

vă repede că inima nu este îndreptată spre ea şi lucrurile ei.

Blîndeţea şi smerenia sînt două vlăstare foarte rare şi ele cresc

pe mormîntul îngîmf arii. în toate aceste lucruri Domnul nostru a

fost un exemplu desăvîrşit. El a trăit o viaţă de totală atîrnare

faţă de Dumnezeu pe acest pămînt. El a fost smerenia desăvîrşi-

tă, cu toate suferinţele Lui. A fost pismuit, a suferit, nu s-a

împotrivit, El însuşi predîndu-se Celui ce judecă cu dreptate.

Domnul Hristos ne-a lăsat un exemplu, ca şi noi la rîndul nostru

să umblăm pe urmele Sale. Ce uşor ni se întîmplă nouă să cădem

şi prin aceasta să necinstim pe Domnul nostru. Ce absolută ne-

voie avem de aceste cuvinte de îndemnare: „Blîndeţea voastră

să fie cunoscută de toţi oamenii." Este destul de uşor să fi blînd

faţă de oamenii blînzi, dar cum reacţionezi dacă stai în faţa unui

tiran?

„Domnul este aproape" şi răspalata Sa vine cu El, pentru a răs-

plăti pe fiecare după lucrarea sa. Cei care aici nu-şi caută drep-

tul, îl vor găsi în ziua arătării Sale în slavă şi putere. De-am fi şi

noi în tot impui călătoriei ca Mefiboşet care la înşelătoria lui

Ţiba a vorbit cu împăratul David astfel: „Ce drept mai pot avea

eu şi ce am să cer eu împăratului?" Da, el nădăjduia în chip

desăvirşit în Domnul său.

Domnul să facă ca învăţăturile Lui scumpe să fie săpate de însuşi

Duhul Sfînt adînc pe tăbliţele inimilor noastre, pentruca felul

nostru de a fi să fie plăcut lui Dumnezeu, iar purtarea şi drumul

nostru prin lumea aceasta să ne fie călăuzite numai de El.

126

26 APRILIE

Ba încă, nici eu însumi nu mă mai judec pe mine.

1. Cor. 4,3.

Acest verset are temelia în legătura apostolului cu corintenii şi

prin aceasta are o însemnătate specială. Dar permiteţi-mi să fo-

losesc acest cuvînt pentru a arăta tendinţa unor credincioşi, a

unor copii ai lui Dumnezeu. Unii cred că atunci cînd vorbesc de

rău persoana lor proprie fac plăcere Domnului. Cine a isprăvit

cu el însuşi se bucură că nu mai trebuie să vorbească şi să se

gîndească la persoana sa. Un astfel de credincios vrea să priveas-

că numai la Hristos şi să arate în umblarea pe acest pămînt viaţa

şi caracterul Său.

Dacă am greşit cu ceva, atunci se înţelege că trebuie să mă ocup

cu mine, lăsînd să mă lumineze lumina lui Dumnezeu şi să mă

judec; dar nu aceasta este starea normală a unui credincios. Este

foarte rău cînd omul vorbeşte despre sine cu cuvinte rele, pentru

a apare în ochii altora cît e de smerit. Dacă înţelegem şi savurăm

starea noastră clară în faţa lui Dumnezeu atunci nu ne mai gîn-

dim la noi.

Dumnezeu nu ştie nimic mai mare decît pe Hristos şi este tot

timpul preocupat să ne ţintească privirea spre El; în Hristos

însuşi Dumnezeu are deplină desfătare din cauza frumuseţii şi

ascultării Sale. Este un har deosebit că lumina ne-a luminat încîţ

putem să recunoaştem şi să vedem prin această lumină slava lui

Dumnezeu şi prezenţa Domnului. Aceasta aduce cu sine o

serioasă responsabilitate. Domnul, pe care noi îl privim cu „faţa

descoperită" a trimis razele luminii Lui peste noi ca să luminăm

în această lume întunecată şi să reflectăm slava Lui. Dar cine e

preocupat numai cu sine însuşi nu mai poate face această lucrare

minunată. Rugăciunea mea este: „Dă putere ca fiecare inimă să

se îndrepte spre Tine şi fiecare să reflecteze slava Ta."

Avem încredere că Dumnezeul cel Viu va face prin Duhul Său

ca inima şi duhul cititorului creştin să se folosească de adevărul

Său de preţ şi să-1 pună în slujba Sa.

127

27 APRILIE

Gura celui neprihănit vesteşte înţelepciunea, şi limba lui

trîmbiţează dreptate. Legea DUMNEZEULUI său este

în inima lui. Ps. 37,30.31.

Am citit odată despre un om din Orient care a tăiat pentru oas-

petele său un miel şi 1-a întrebat care parte din miel ar vrea să o

mănînce. Oaspetele a răspuns: „cea mai bună." Atunci au fost

servite inima si limba. A doua zi, cînd i-a fost pusă aceeaşi între-

bare, a rămas mirat cînd i s-a servit din nou inima şi limba. La

întrebarea sa, gazda i-a răspuns că acestea sînt părţile cele mai

bune dar şi cele mai rele. Deosebirea constă doar în direcţia în

care sînt folosite.

Această înţeleaptă concluzie cît şi răspunsul acesta sînt în con-

cordanţă cu Cuvîntul lui Dumnezeu. Limba noastră este un

translator foarte bun şi clar al gîndurilor şi simţurilor noastre.

De ceea ce este plină inima, despre aceea vorbeşte gura. Dacă

inima noastră este plină de frica de Dumnezeu şi dacă este

călăuzită de Duhul lui Sfînt, al adevărului, atunci nu o să spu-

nem decît adevărul şi din gura noastră nu o să iasă „nici un

cuvînt stricat". Cuvintele care ne vor ieşi din gură vor fi „pentru

zidire, după cum e nevoie, ca să dea har celor ce-1 aud." (Efes.

4.25.29). Numai astfel va fi proslăvit Hristos în noi. El să devină

tot mai mult subiectul inimilor noastre ca să putem cînta cu psal-

mistul: „Cuvinte pline de farmec îmi clocotesc în inimă şi zic:

lucrarea mea de laudă este pentru împăratul! Ca pana unui scrii-

tor iscusit să-mi fie limba." (Ps. 45.1).

De-ar da Domnul să ne lăsăm călăuziţi întotdeauna de Cuvîntul

Său şi atunci cînd vorbim să-L proslăvim pe El, iar atunci cînd

tăcem să fim ca Isus în faţa lui Pilat. Dacă nu poţi să-L proslă-

veşti în discuţiile tale atunci mai bine TACI. Dar niciodată să

nu-ţi fie ruşine ca să-L proslăveşti, pe Marie tău Mîntuitor.

Hristos este CREŞTINISMUL şi RELIGIA noastră.

128

28 APRILIE

Şi poporul a vorbit împotriva lui DUMNEZEU şi împo-

triva lui Moise: Pentruce ne-aţi scos din Egipt, ca să mu-

rim în pustie? Căci nu este nici pîine, nici apă, şi ni s-a

scîrbit sufletul de această hrană proastă. Num. 21,5.

Patruzeci de ani a hrănit Dumnezeu poporul Său cu pîine

cerească. Dar întotdeauna, deşi întreg poporul a jurat să ţină

legămîntul (Exod 19.8), s-a arătat necredincios, neascultător şi

împotrivitor. Mana nu este numai o imagine a Cuvîntului scris

ca hrană pentru suflet, ci a însuşi Domnului Isus adevărata pîine

din cer care s-a făcut trup (loan 6.32 şi 1.14). Israeliţii n-au ştiut

acest lucru, dar Dumnezeu a ştiut şi de aceea îngîmfarea lor a

fost pedepsită cu moartea prin şerpi de foc. De fapt s-a văzut

clar că e judecata bine meritată a lui Dumnezeu şi cu toate insis-

tenţele lui Moise, şerpii nu au fost îndepăraţi. Cel Veşnic a găsit

o cale mult mai bună care corespunde caracterului Său. Unde

păcatul e pe cuhnile cele mai înalte, Dumnezeu are o cale de

har, dar numai pentru credinţă. Moise a trebuit să facă un şarpe

de aramă şi să-1 înalţe astfel ca oricine privea spre el să fie vin-

decat.

La fel cum în vechime poporul a lepădat mana, a lepădat şi

adevărata Pîine a vieţii din cer, pe Fiul lui Dumnezeu. Dar

mînia lui Dumnezeu va judeca aspru această respingere. Acum

harul sărbătoreşte triumful: Fiul Omului a fost înălţat pe o cruce

ca să dăruiască viaţa tuturor care cred în El. Ce trist este pentru

un credincios dacă în călătoria lui prin pustia acestei lumi nu

iubeşte mana cerească, dacă strîngerile laolaltă în Numele Dom-

nului Isus afară din tabără îi devin plictisitoare şi greoaie. De

aceea prea iubiţilor, să iubim cu toţii valoarea darului ceresc, să

nu-1 micşorăm cu niciun chip ca să nu cădem în aceeaşi greşeală

ca cei din trecut.

O ascultare depună este scutul cel mai bun împotriva uneltirilor

vrăjmaşului.

CALENDAR BIBLIC Bg. 5 129

29 APRILIE

Este ceasul să vă treziţi în sfîrşit din somn; căci acum mîn-

tuirea este mai aproape de noi decît atunci cînd am cre-

zut. Rom. 13,11.

Lipsa Soarelui neprihănirii înseamnă noapte pentru întreaga

lume. Mai este încă noapte pentru lume cîtă vreme nu luminea-

ză acest Soare. Omul fără Dumnezeu merge drumul său pro-

priu, în noaptea păcatului. Dar pentru cel ce crede se luminează

de ziuă, a răsărit deja luceafărul dimineţii, pe cînd lumea zace

mai departe în întunerec. Deşi noaptea este foarte înaintată,

lumea zace într-un somn adînc. Sufletele veghetoare văd de pe

acum Luceafărul dimeneţii; în curînd se îmbracă haine de sărbă-

toare anunţînd venirea Domnului, adică răsăritul Soarelui drep-

tăţii. Inima vede în lumina zilei descoperirea slavei viitoare. In

calitate de credincioşi noi am isprăvit cu lucrurile întunericu-

lui.

Fiindcă noi avem „nădejdea aceasta" că „vom fi ca El, pentrucă

îl vom vedea aşa cum este" ne curăţim după cum El este curat"

de orice întinăciune a cărnii şi a duhului pentru a duce pînă la

capăt sfinţenia în frica lui Dumnezeu. Noaptea a înaintat mult

de tot, dar şi ziua cea mare s-a apropiat mult de tot. De-am

lumina cu lumina ce ne-a fost dată în această lume întunecată şi

cuprinsă de cel Rău. Să vestim cu toată seriozitatea Cuvîntul

Domnului, chiar dacă unii oameni nu vor să primească. Să nu ne

facem vinovaţi că nu le-am împărtăşit din marea bucurie în

Domnul şi Mîntuitorul nostru. Cunoscînd frica de Domnul să

căutăm să încredinţăm pe oameni despre marele har a lui Dum-

nezeu. (2 Cor. 5.11). Să nu obosim niciodată în această lucra-

re.

în vechime erau „cetăţi de scăpare." Acum singura SCĂPARE

este NUMAI în Domnul Isus. îndrepţi tu privirile celor pierduţi

spre acest Mare Mîntuitor? Nu da înapoi de la această lucrare"

binecuvântată şi sfîntă. Dacă ai pe inimă acest lucru El însuşi îţi

va oferi ocazii minunate ca să poţi arăta semenilor tăi mmtuirea

cea sfîntă.

130

30 APRILIE

Prin El, să aducem totdeuna lui DUMNEZEU o jertfă de

laudă, adică, rodul buzelor cari mărturisesc NUMELE

LUI. Evr. 13,15.

Credincioşii sînt însărcinaţi să aducă jertfă de laudă Domnului.

Acest adevăr să nu-1 uităm niciodată. Marele nostru Preot duce

jertfele noastre de laudă şi mulţumire în faţa lui Dumnezeu. Cît

de mult ne îmbărbătează chiar acest verset: „Să aducem o jertfă

de laudă adică rodul buzelor care mărturisesc Numele Lui." Şi

aceasta cu atît mai mult cu cît ne este spus: „Astfel dar, fraţilor,

fiindcă prin sîngele lui Isus avem o intrare slobodă în locul Prea

Sfînt, pe calea cea nouă şi vie, pe care ne-a deschis-o El prin

perdeaua dinăuntru, adică trupul Său şi fiindcă avem un Mare

Preot pus peste casa lui Dumnezeu, să ne apropiem cu o inimă

curată, cu credinţă depună" (Evrei 10.19-22). Chiar dacă jertfe-

le noastre sînt uneori slabe, incomplete şi nedesăvîrşite, noi

avem un Mare Preot care are putere să deosebească binele de

rău. El ia aceste jertfe şi le prezintă lui Dumnezeu ca un miros

plăcut al Persoanei şi a lucrării Sale. Fiecare mişcare a inimii

către El, orice lucru cît de mărunt ar fi, fiecare dar făcut cu

bucurie, totul se înalţă spre Dumnezeu, dezbrăcat de orice slă-

biciune şi nedesăvîrşire, dar îmbrăcat cu chipul Celui care neîn-

cetat stă pentru noi în faţa lui Dumnezeu. Acestea ne amintesc

de placa de aur curat pe care Aaron trebuia să o poarte şi despre

care citim: „Ea să fie pe fruntea lui Aaron şi Aaron va purta

fărădelegile săvîrşite de copiii lui Israel cînd îşi aduc darurile lor

sfinte; ea va fi necurmat pe fruntea lui înaintea Domnului, pen-

tru ca ei să fie plăcuţi înaintea lui." (Exod 28.38).

De-am cerceta şi mai mult ţinuta noastră în viaţa de toate zile-

le.

Dumnezeu s-a descoperit prin Isus Hristos. La cruce adevărul şi

îndurarea s-au întilnit. Păcatul a fost dat la o parte prin sîngele

Lui. De aceea îmi plec capul şi nu pot face altceva decît să-I

mulţumesc.

131

MAI

1 MAI

Qnd veţi înălţa pe Fiul omului, atunci veţi cunoaşte că Eu

sînt, şi că nu fac nimic de la Mine însumi, ci vorbesc după

cum M-a învăţat Tatăl Meu. loan 8,28.

Dumnezeu a prezentat poporului Său pe Fiul Său ca Mesia. El

s-a revelat ca Acela care prin Cuvîntul şi prin semnele pe care

le-a făcut a dovedit că este Mesia şi că nimeni, nici înaintea Lui,

nici după El nu a făcut lucrările pe care le-a făcut El. Dar iudeii

L-au lepădat şi ura lor către Dumnezeu a mers aşa de departe că

au răstignit pe Domnul Isus pe cruce. Ei n-au vrut să-L

recunoască ca pe Cel trimis de Dumnezeu, adică ca pe Mesia.

Pentru ei Cuvîntul Lui nu avea valoare. Odată le va părea rău de

ceea ce au făcut, dar atunci El nu L-i se va mai arăta ca

Mesia.

După ce ei îşi vor revărsa toată mînia vor recunoaşte că El a fost

şi că, cuvintele rostite către ei au fost cele spuse de Tatăl Său.

A doua oară găsim acest cuvînt: „înălţare" în loan 3.14-15 unde

vedem necesitatea înălţării Sale pe cruce pentru mîntuirea omu-

lui.

A treia oară citim acest cuvînt „înălţat" în loan 12. 32-33. „Şi

după ce voi fi înălţat de pe pămînt voi atrage la Mine pe toţi

oamenii". Vorbind astfel, arăta cu ce moarte avea să moară."

într-adevăr se poate vedea puterea mare care se arată de la

cruce. Răstignitul este Acela care îi atrage pe toţi la El, indife-

rent că sînt dintre iudei sau dintre neamuri. El este singurul

punct de atracţie. O suflete drag, dacă vrei să fi atras şi tu la

venirea Lui ca să-şi ia Mireasa, atunci trebuie să ai în tine mate-

vria necesară atragerii şi aceasta este CREDINŢA în El, căci tot

ce a suferit, a suferit şi pentru tine.

Omul trebuie să se înnoiască pînă în cele mai depărtate adîncuri

ale fiinţei sale morale, dacă vrea să fie un vas al dragostei dum-

nezeieşti. Toţi trebuie să stăm la pîndă împotriva iubirii de sine

care caută să ne înfăşoare.

133

2 MAI

FIŢI TREJI, ŞI VEGHEAŢI! 1. Pet.5,8.

Avem mare nevoie să fim treji. Să fim veghetori cu toată abne-

gaţia cu privire la toate lucrurile şi să judecăm tot ce izvorăşte

din firea pămîntească. Totodată trebuie să ne gîndim întotdeau-

na la adevărul că sîntem ÎN Isus. El să cuprindă inima noastră, şi

să fie conducătorul vieţii noastre în aşa fel ca tot caracterul vieţii

noastre să fie insuflat de aşteptarea venirii Sale. De aceea să

păstrăm un cuget curat şi să judecăm tot ceea ce împiedecă în

noi lucrarea credinţei, tot ceea ce ne opreşte de la predarea

definitivă pentru Domnul, ceea ce caută să ne împiedece de la

citirea Cuvîntului, de la rugăciune, şi de la ceea ce nu facem

dintr-un cuget curat în prezenţa Domnului.

Este pentru binele nostru dacă ocolim toate lucrurile şi antura-

jele pentru care nu putem să-I mulţumim lui Dumnezeu sau care

pun în umbră în gîndurile noastre despre Dumnezeu, Hristos,

venirea Sa, tronul de judecată, etc... Să ne cercetăm pentru a

nu merge nici odată undeva unde nu putem avea pe Dumnezeu

lîngă noi, sau să fim găsiţi undeva unde nu-I putem sluji aşa cum

ne cere Cuvîntul Său. Noi avem de umblat zi de zi cu un cuget

curat prin pustia acestei lumi. Dacă aici pe pămînt trecem prin

pustia plină de încercări, avem totuşi o mare bucurie care constă

în „părtăşia noastră cu Tatăl şi cu Fiul Său, Isus Hristos."

Dacă această dragoste conduce inimile noastre şi această părtă-

şie este arătată în viaţa noastră în chip practic, atunci vom fi

feriţi de mii şi mii de capcane, ne vom bucura de o pace care

întrece orice gîndire şi vom fi plini de nădejdea fericită a apro-

pierii venirii Domnului Isus.

Să nu judecăm niciodată pînă nu avem destule dovezi şi martori.

Nepăzirea acestei reguli are urmări rele totdeauna. N-ar trebui

să facem niciodată o judecată decît pe spusele a doi sau trei

martori. Oricîtă încredere ne-ar insufla un martor el nu poate fi

o temelie îndestulătoare pentru rostirea unei judecăţi. Ar fi bine

ca regula aceasta să fie aplicată de fiecare creştin şi de Adunarea

lui Dumnezeu.

134

3 MAI

Prin credinţă au trecut ei marea Roşie ca pe uscat, pe cînd

Egiptenii, cari au încercat s-o treacă, au fost înghiţiţi.

Evr. 11,29.

Aceeaşi mare prin care au trecut israeliţii ca pe uscat, a fost

pentru egipteni o capcană în care şi-au găsit moartea. Aşa este şi

cu moartea Domnului Isus Hristos şi cu învierea Sa. Ele sînt

dovezi, pe deoparte că judecata tuturor celor credincioşi a luat

sfîrşit şi pe de altă parte că judecata rămîne peste această lume.

Hristos cel înviat este chezaşul tuturor credincioşilor înaintea lui

Dumnezeu, dar va fi tot odată judecător pentru toţi cei care în

această vreme a harului nu au crezut în El. Şi cîţi nu sînt ascunşi

în această mare de aşa numiţi creştini care au auzit de lucrarea

lui Hristos (de moartea şi învierea Lui) dar care nu au trăit nici

pocăinţa şi nici întoarcerea adevărată la Dumnezeu. O simplă

alipire de unele orînduieli creştine NU are valoare înaintea lui

Dumnezeu. Trebue să primeşti prin credinţă sinceră pe Domnul

Isus Hristos, Fiul lui Dumnezeu. Numai aşa poţi fi împăcat cu

Dumnezeu şi astfel să ai viaţa veşnică. Ce puţin se gîndesc

oamenii la lucrul acesta, mergînd cu paşi repezi spre o judecată

inevitabilă, deoarece nu numai că au păcătuit, dar trec cu atîta

indiferenţă peste dragostea Domnului Isus pe care a arătat-o pe

cruce.

Dumnezeu crează omului posibilitatea de a fi mîntuit. în Cuvîn-

tul Său citim: „Cine VREA poate să vină să ia apă fără plată."

De-ar asculta cît mai mulţi glasul harului de azi pentru a se hotă-

rî şi pentru a păşi pe calea mîntuirii.

în sec. al treilea, Ciprian, arhiepiscop al Cartaginei îi scria prie-

tenului său Donatus: „Lumea aceasta este rea, neînchipuit de

rea! Dar în mijlocul ei am descoperit nişte oameni liniştiţi şi

sfinţi, care au aflat un mare secret. Ei sînt stăpîni pe sufletele

lor. Ei sînt creştini." Eşti şi tu un astfel de creştin?

135

4 MAI

Poporul se risipea şi o strîngea, mana, o măcina la rîşniţă,

sau o pisa într-o piuă; o fierbea în oală, şi făcea turte din

ea, şi gustul ei era ca al unei turte cu untdelemn.

Num. 11,8.

Zi de zi, în afară de sabat, israeliţii culegeau mana. Ei nu duceau

lipsă de nimic. Aproape doi ani Dumnezeu i-a ocrotit şi le-a dat

tot ce le trebuia, dar totuşi ei plîngeau şi pofteau din nou după

carne. „Nu mai este nimic" au spus ei, „ochii noştri nu văd decît

mana aceasta." (vers. 6). Mana cu însuşirile şi gustul ei nu le mai

satisfăcea dorinţele. De aceea s-au apucat s-o transforme.

Această transformare care se făcea prin măcinare, pisare, fier-

bere sau prin prăjire, se făcea pentru a da hranei alt gust.

Cînd şi-a pierdut gustul ei de turtă cu miere cum a dat-o Dum-

nezeu, mana prelucrată a primit gust de turtă cu untdelemn, dar

totodată prin încălzire a pierdut vitaminele pe care le conţinea

ceea ce deschidea drum anumitor boli deoarece alimentul nu

mai avea valoarea nutritivă dinainte.

Nu se întîmplă la fel şi în zilele noastre în ce priveşte Cuvîntul lui

Dumnezeu? Cîte gînduri şi idei omeneşti abat azi de la calea cea

dreaptă şi sigură a Cuvîntului Sfînt! Chiar şi scindările (grupări-

le) cele multe care se găsesc între copiii lui Dumnezeu nu sînt

oare o mărturie în plus pentru acest lucru? Oare aceste „avita-

minoze" prin care multe adevăruri nu se cunosc sau nu se aplică

în practică nu sînt la fel ca şi cele din poporul Israel?

Dumnezeu să ne ajute să păstrăm Sfîntul Cuvînt aşa cum ni 1-a

dat El! Să veghem şi să nu ne facem răspunzători de călcarea

Cuvîntului lui Dumnezeu aşa cum au făcut israeliţii. Dumnezeu

se poartă cu noi ca şi cu nişte fii „căci Dumnezeu educă (pedep-

seşte) pe cine-1 iubeşte şi bate cu nuiaua pe orice fiu pe care-1

primeşte. Suferiţi educarea (sau creşterea): Dumnezeu se poartă

cu voi ca şi cu nişte fii. Căci, care este fiul pe care nu-1 educă

tatăl?" (Evrei 12.6-7).

136

5 MAI

Nu iubiţi lumea, nici lucrurile din lume. Dacă iubeşte ci-

neva lumea, dragostea Tatălui nu este în El.

I.loan2,15.

Cred că toţi ştim pilda fiului risipitor dela Luca 15. Acolo găsim

un chip minunat a iubirii lui Dumnezeu faţă de noi şi a felului

cum El se îngrijeşte de păcătoşi, cum îi caută ca să se întîlnească

cu ei. Pentru fiul totul este gata.

Pentru el a luat sfîrşit vremea cînd era în zdrenţe, s-a pus capăt

foametei. Partea lui sînt acum cea mai bună haină din casă,

inelul -pecetea tatălui, încălţămintea în picioare şi dragostea ta-

tălui. Putem să ne închipuim acum starea fiului.

Să ne imaginăm că în aceste momente de mare bucurie, ar veni

un sol de la stăpînul unde fiul a fost păzitor al porcilor şi ar

spune: „Iată că vin cu paşi uriaşi după tine, deoarece stăpînul

meu m-a trimis să-ţi spun că-i pare foarte rău de purtarea lui

aspră faţă de tine şi te roagă să vii înapoi unde vei ocupa locul de

frunte între slujitori. Vino te rog înapoi!" Sau să ne imaginăm că

unul din prietenii cu care a risipit banii îl va chema la o viaţă

destrăbălată, dar de data aceasta pe cheltuiala prietenului.

Ce credeţi că va face fiul? Va accepta sau îi va da pe uşă afa-

ră?

Cum ne comportăm noi faţă de căpetenia acestei lumi care vrea

din nou să ne hrănească cu roşcovele ei? Oare mai suspinăm şi

noi, după ce am fost răscumpăraţi prin scumpul sînge a lui Hri-

stos, după „oalele de carne ale egiptenilor"? Ce trist şi ruşinos ar

fi acest lucru!

Să nu facem cum a făcut Dima care din „dragoste pentru lumea

aceasta" şi-a părăsit slujba.

Ceea ce numesc oamenii religie se îmbracă în zilele noastre cu

farmecele cele mai puternice. Aruncînd grosolăniile Evului Me-

diu, ea cheamă în ajutorul ei mijloacele unui gust ales, ale unui

veac cu o cultură înaintată. Aceasta nu este altceva decît religia

lumii.

137

6 MAI

Iată că voi face să vă ploaie pîine din ceruri. Poporul va

ieşi afară, şi va strînge, cît îi trebuie pentru fiecare zi,.. .Şi

casa lui Israel a numit hrana aceasta „mana". Ea semăna

cu bobul de coriandru; era albă, şi avea un gust de turtă

cu miere. Exod. 16,4.31.

Dumnezeu a salvat pe poporul Israel din robia egipteană. Sîn-

gele mielului i-a salvat de judecată. Dar foarte repede după tre-

cerea prin Marea Roşie în ale cărei valuri şi-au găsit sfîrşitul

duşmanii, se arată nemulţumirea lor în gîndul la oalele cu carne

din Egipt. Dar Dumnezeu a purtat poporul cu deplină răbdare,

dîndu-i pentru întreaga călătorie pîine şi carne. Din ceruri a

lăsat să plouă pîine. Israeliţii nu au cunoscut-o şi s-au întrebat

unii pe alţii: „Man hu?" care se traduce: „Ce este aceasta?"

Vitaminele necesare corpului omenesc pentru creştere şi dezvol-

tare, sînt cunoscute de Dumnezeu mai bine decît ar putea cu-

noaşte cel mai iscusit om. Şi credeţi că nu conţinea mana aceasta

vitaminele necesare vieţii?

La fel a făcut Dumnezeu cu toţi cei pe care ne-a scăpat din robia

satanei, prin sîngele Domnului Isus: ne-a dat pentru călătoria

prin pustie, pîinea cerească, CUVÎNTUL SÂU. Gustul pîinii

cereşti pentru Israel era ca turta cu miere. Ieremia a spus: „Cînd

am primit cuvintele Tale şi le-am înghiţit; cuvintele Tale au fost

bucuria şi veselia inimii mele." (Ier. 15.16). Apostolul Petru îi

îndeamnă pe credincioşi în i Petru 2.2: „şi ca nişte prunci născuţi

de curînd să doriţi laptele duhovnicesc şi curat" (adică Cuvîntul

lui Dumnezeu). Pîinea vieţii este Domnul Isus şi El cere ca noi

să-L iubim, să ne hrănim cu El şi să ne bucurăm de dragostea

Lui. întradevăr Cuvîntul Său este un mărgăritar de mare preţ pe

calea prin pustie. De-ar rămîne Cuvîntul Său în inimile noastre

tot timpul la loc de frunte.

Binecuvîntarea stă în legătură cu ASCULTAREA, blestemul în

legătură cu neascultarea.

138

7 MAI

Toate marginile pămîntului îşi vor aduce aminte şi se vor

întoarce la DOMNUL. Ps. 22,27.

Ce binecuvîntate şi măreţe sînt consecinţele lucrării Domnului

Hristos. Harul lui Dumnezeu s-a descoperit în El pe deplin pen-

tru a mîntui pe toţi oamenii care cred în El. Prima dată este

Adunarea lui Dumnezeu „care a cîştigat-o cu însuşi sîngele Său"

(Fapte 20.28). „Hristos a iubit Adunarea şi S-a dat pe Sine pen-

tru ea." Este mireasa Mielului şi prin caracterul ei sînt iniţiate

cele mai strînse legături cu El şi aceasta pentru vecii vecilor. Dar

şi poporul Israel care a rupt legămîntul dintîi va putea găsi în

sîngele „noului legămînt" har şi iertare. Abia atunci va ocupa

locul binecuvîntărilor seminţei lui Abraham pe acest pămînt.

Dar împărăţia de o mie de ani nu se va rezuma numai la poporul

Israel, ci Domnul se va întoarce către toate popoarele. „Toate

marginile pămîntului îşi vor aduce aminte şi se vor întoarce la

Domnul, toate familiile neamurilor se vor închina înaintea Ta."

(vers. 27).

Ce minunat va fi cînd toate marginile pămîntului îl vor cunoaşte

şi îl vor slăvi, aici unde odinioară a fost lepădat. El va birui şi va

stăpîni: „Toţi cei puternici de pe pămînt vor mînca şi se vor

închina şi ei; înaintea Lui se vor pleca toţi cei ce se pogoară în

ţarină, cei ce nu pot să-şi păstreze viaţa" (vers. 29). Toţi îl vor

slăvi şi îl vor recunoaşte „căci Domnul este împăratul" şi El a

făcut toate aceste lucruri.

„Dar după ce îşi va da viaţa ca jertfă pentru păcat va vedea o

sămînţă de urmaşi, va trăi multe zile şi lucrarea Domnului va

propăşi în mîinile Lui, va vedea rodul muncii sufletului Lui şi se

va înviora. Prin cunoştinţa Lui, Robul Meu cel neprihănit va

pune pe mulţi oameni într-o stare după voia lui Dumnezeu şi va

lua asupra Lui povara nelegiuirilor lor. De aceea îi voi da partea

Lui la un loc cu cei mari şi va împărţi prada cu cei puternici."

(Isaia 53.10-12)

139

8 MAI

Au aprins un foc în mijlocul curţii şi au şezut jos. Petru s-a

aşezat în mijlocul lor. Luc. 22,55.

Petru şedea în mijlocul duşmanilor Domnului Isus şi se încălzea

la focul pe care l-au aprins ei. Această istorisire este scrisă pen-

tru avertizarea noastră. Domnul Hristos îl roagă pe Tatăl: „Nu

Te rog să-i iei din lume, ci să-i păzeşti de cel rău." (loan 17.15).

în Psalmul 145.20 noi citim: „Domnul păzeşte pe toţi cei ce-L

iubesc."

Pentru aceasta e nevoie să fim în prezenţa lui Dumnezeu şi să

umblăm în dragostea Lui. Noi sîntem mereu în atingere cu oa-

menii din lume, fie la serviciul nostru, fie în casă sau în altă

parte, şi este foarte important decă în relaţiile cu ei ne deosebim

printr-un caracter înalt şi sfînt.

Dacă, de exemplu sîntem invitaţi într-o familie la masă, atunci

plecăm capul ca să mulţumim Domnului pentru darurile primite

de la El? Putem să-I mulţumim oriunde şi pentru orice ne-a dat

El? Ce trist dacă acest lucru nu se face din cauza fricii sau a

ruşinii faţă de oameni.

Avem o nevoie imperioasă să ne îmbărbătăm, să ne înştiinţăm

despre feluritele primejdii care se nasc din viclenia şi lucrarea

satanei şi care se arată mai ales în ultima vreme. De-am fi tot

timpul în rugăciune cu psalmistul care se roagă stăruitor: „Aba-

te-mi ochii de la vederea lucrurilor deşerte, înviorează-mă în

calea Ta!" (Psalm 119 37).

Să ocolim casele şi căminele vecinilor noştri unde Numele Dom-

nului Isus nu este slăvit. Chiar şi cei mai apropiaţi cunoscuţi ai

noştrii pot să ne aducă primejdii pentru noi şi copiii noştrii, cînd

cei cu care ne întîlnim nu cunosc frica de Domnul. Este mai bine

singuratic dar în comuniune cu Domnul, decît să fim prieteni cu

lumea.

Cu cît legătura mea cu Tatăl va fi mai adîncă, cu atît voi şti mai

bine ce este lumea. Acesta este felul lui Dumnezeu de a învăţa.

Cu cît vă veţi bucura de dragostea Tatălui, cu atît vă veţi depărta

de lume.

140

9 MAI

Ai puţină putere. Apoc. 3,8.

Trăsătura aceasta „puţină putere" era unul din semnele de recu-

noaştere care se găsea în adunarea din Filadelfia. Această puţi-

nă putere stătea în totală contradicţie cu ceea ce se găsea în

adunarea din Laodicea. în Laodicea găsim laude ale firii pămîn-

teşti: fiecare se credea puternic în sinea lui. Ce stare tristăl

în Filadelfia găsim trăsături care plac lui Dumnezeu şi care de-

osebesc rămăşiţa credincioasă a creştinilor, în timpul de azi al

decăderii de la adevărata credinţă. (Iuda 3).

Dacă avem cunoştinţa că avem „puţină putere" aceasta nu este o

scuză ca să trăim în indiferenţa şi lîncezeala zilelor noastre.

Această „puţină putere" este tot o judecată a lui Dumnezeu

pentru că nu am rămas statornici. Cei credincioşi cu adevărat

ştiu că au puţină putere dar aceasta îi face dependenţi de Dom-

nul şi Cuvîntul Său. Dacă există o astfel de gîndire în adunare,

starea este bună.

Faţă de dezbinările care sînt în creştinism şi faţă de cultul per-

sonalităţii care a cuprins pe mulţi creştini noi ne manifestăm

tristeţea, dar vrem să stăm în starea filadelfiană ţinîndu-ne stnns

de ceea ce a fost la început şi nu vrem cu niciun chip să înfru-

museţăm strîngerile noastre laolaltă aşa cum ar fi gata firea pă-

mîntească să ne dicteze. Fiecare personalitate şi independenţă

este în contradicţie cu ceea ce Domnul a găsit în Filadelfia. Se

poate întîmpla ca cei care vor să meargă pe cale cu seriozitate în

supunere şi smerenie după Cuvîntul lui Dumnezeu, să fie numiţi

de ceilalţi că sînt mîndri şi că vor să se înalţe mai presus, dar este

foarte important dacă Dumnezeu nu găseşte aceste păcate în

viaţa lor. (1 Petru 4.12-16). Şi lui Ghedeon i-a fost spus: „Du-te

cu puterea aceasta pe care o ai" De aceea şi noi să mergem calea

după Scriptură în cunoştinţa că nu putem nimic, dar Domnul

poate totul. A păstra Cuvîntul răbdării Sale şi Numele Său să fie

dorinţa inimii noastre. El vine în curînd.

141

10 MAI

Moise a zis lui DUMNEZEU: Cine sînt eu, ca să mă duc

la Faraon, şi să scot din Egipt pe copiii lui Israel?

Exod. 3,11.

Dumnezeu a hotărît să scoată poporul Său din Egipt. Acum,

după ce 1-a pregătit pe Moise 40 de ani în pustie, îi încredinţează

lui această lucrare. Moise nu a mai avut nici o încredere în per-

soana sa. în urmă cu 40 de ani, cînd nu a avut nici o însărcinare

din partea lui Dumnezeu s-a bizuit pe propria lui putere şi a fost

biruit; fraţii săi nu l-au înţeles, a fost numit tîlhar şi a trebuit să

fugă. Dumnezeu 1-a luat în şcoala Sa şi după 40 de ani de creş-

tere ca păstor în pustie, Dumnezeu a putut să-i arate că fiu mai

are voinţă proprie şi că poate fi folosit ca o unealtă în mîna Sa.

Dar cînd Dumnezeu îl însărcinează cu o lucrare, Moise vede

numai lipsa lui de putere şi trece cu vederea că harul Celui Atot-

puternic poate totul. Dumnezeu îi vine în ajutor. Devotamentul

pentru Dumnezeu este temelia pentru orice cale binecuvântată.

Moise a ales mai bine ocara lui Hristos decît bogăţiile Egiptului

şi mai bine a suferit cu poporul lui Dumnezeu decît să se bucure

de plăcerile de o clipă ale păcatului. Dar atunci încă nu ştia că

Nomul în sinea lui nu este vrednic de nimic, că nu este capabil să

facă o lucrare aşa cum vrea Dumnezeu. Să învăţăm şi din viaţa

lui Moise că puterea, înţelepciunea şi lumina vin de la Domnul

nostru şi numai de la El. Abia atunci vom începe să facem expe-

rienţe preţioase şi vom fi păziţi de înfrîngeri ruşinoase. Abia

atunci vom putea gusta din izvorul nesecat de bucurii, de mîngî-

iere, de putere, de har şi dragoste. Atunci putem birui cînd alţii

nu ne înţeleg, dacă alţii nu ne iubesc noi să-i putem iubi, iar dacă

unii nu înţeleg adevărul noi vom avea putere să le destăinuim

adevărul Domnului şi al Adunării Sale.

Cine păşeşte în public ca să slujească lui Dumnezeu are nevoie

mai întîi să trăiască un timp SINGUR cu Dumnezeu. Trebuie să

treacă printr-o şcoală bogată în experienţe, altfel va fi numai un

om de vorbe.

142

11 MAI

Cei doi ucenici l-au auzit rostind aceste vorbe, şi au mers

după Isus. Isus S-a întors; şi cînd i-a văzut că merg după

El, le-a zis: Ce căutaţi? loan 1,37.38.

Erau doi ucenici a lui loan Botezătorul care, impresionaţi de

cuvintele rostite de învăţătorul lor: „Iată Mielul lui Dumnezeu"

L-au urmat pe Isus. Pe cînd ei se apropiau de Domnul, El îi

întreabă: „Ce căutaţi?" Ei au răspuns: „Rabi unde locuieşti?"

Inimile lor au fost cucerite şi de atunci numai comuniunea cu El,

şederea în apropierea Lui a putut să le dea pace. „Veniţi de.

vedeţi" le-a zis Domnul, plin de bucurie. Şi ei au venit şi au

văzut unde şedea şi din ziua aceea au rămas cu El.

Stimate cititor, tu ce cauţi?

Vrei să fii şi tu acolo unde locuieşte Isus? Atunci, vino şi vezi!

Acum El este sus, la dreapta Tatălui, încununat cu cinste şi sla-

vă. De aceea Cuvîntul ne spune: „să umblaţi (să căutaţi cu înflă-

cărare) după lucrurile de sus, unde Hristos sade la dreapta lui

Dumnezeu." (Col. 3.1). Dar El poate fi găsit şi acolo unde doi

sau trei sînt adunaţi pentru Numele Său. El poate fi găsit în orice

om a cărui inimă bate pentru El: la cei ce vorbesc de El, la cei ce

au bucuria lor ÎN EL. Locul reşedinţei Sale era ascuns pentru

lume. La fel şi astăzi acest loc este ascuns pentru lume, dar ai Săi

îl ştiu, îl cunosc şi vorbesc de el. Aşa cum El era atunci centrul şi

locul tuturor inimilor creştine, tot la fel vrea să fie şi astăzi. El îi

cheamă pe toţi cu acelaşi glas: „Veniţi şi vedeţi." în curînd însă,

vor răsuna iarăşi aceste cuvinte dar în alt sens. El va chema pe

toţi răscumpăraţii Săi în casa Tatălui şi atunci ei vor vedea veş-

nica Lui slavă, acolo unde locuieşte El, din veşnicie în veşnicie.

Suflete drag, nu vrei şi tu să-ţi ocupi locul tău în casa Tatălui?

Gîndeşte-te şi alege chiar acum.

„Pocăiţi-vă dar şi întoarceţi-vă la Dumnezeu, pentru ca să vi se

şteargă păcatele." (F. Ap. 3 19).

143

12 MAI

Dacă voeşte cineva să vină după Mine; să Mă

urmeze. Luc. 9,23.

Un ghid al alpiniştilor a spus: „Dacă vrei să cucereşti Alpii tre-

buie să respecţi următoarele: Mai întîi de toate ia-ţi un ghid

experimentat, după aceea lasă-te călăuzit în toate de el fără nici

o reţinere şi procedează întocmai cum îţi spune el. Calcă pe

urmele lui, opreşte-te atunci cînd se opreşte el, porneşte cînd

ghidul este în faţa ta."

Oare nu este acesta un sfat bun pentru toţi care vor să cucereas-

că ţara slavei? Sînt multe terenuri alunecoase şi multe prăpăstii

pe această cale, dar conducătorul nostru este Domnul Isus şi El

cunoaşte toate aceste primejdii, care caută să ne doboare. El

însuşi poate să ne păzească de orice cădere. Dacă noi îl urmăm

pas cu pas, atunci putem fi în siguranţă pe calea aceasta, care

duce în ţara slavei promisă de Domnul, tuturor celor care îl

urmează.

Multe din catastrofele din munţi se întîmplă din cauză că excur-

sioniştii nu merg după ghid, nu respectă întocmai instrucţiunile

sau nu ascultă sfatul lui vroind să cucerească muntele după bu-

nul lor plac. Oare nu tot la fel se întîmplă şi pe calea credinţei?

Dacă nu-L urmezi pe Domnul Isus şi dacă nu calci pe urmele

Lui, atunci nu poţi să ţi pas cu El şi rămîi pe drum.

Scumpul meu cititor, ai tu „ghidul" pentru această cale care e

atît de primejdioasă? Există numai un SINGUR „ghid" care

poate să te ducă pe culmile cereşti şi acesta este Domnul Isus

Hristos. El cunoaşte bine calea, căci El a venit din slava cerului

pe acest pămînt şi de aici, de jos după lucrarea de pe Golgota,

S-a înălţat iarăşi în cer. Acestui „ghid" poţi să te predai fără nici

o reţinere, căci El te conduce cu siguranţă la ţintă. Pentru ace-

asta trebuie să-1 urmezi. Porneşte chiar acum pe Calea vieţii.

Fiecare om trebuie să aleagă între cele două căi: calea omului şi

calea lui Dumnezeu. Prima este a eforturilor disperate pentru

mîntuire, a doua este a iertării prin credinţă. Pe care din ele vrei

să mergi?

144

13 MAI

DOAMNE, Tu toate le ştii; ştii că Te iubesc.

loan 21,17.

înaintea căderii lui, Petru a vorbit foarte sigur despre el către

Domnul: „Doamne cu Tine.sînt gata să merg chiar şi în temniţă

şi la moarte." (Luca 22.33). Dar acum, după căderea sa, a recu-

noscut că într-un om care a făcut ca el nu poate exista iubire

pentru Isus. El a renunţat la înălţimea încrederii în sine însuşi în

aşa măsură încît nu mai are încredere în inima sa ca să mai

vorbească despre dragostea lui pentru Marele Păstor. De aceea

a şi răspuns Domnului în acest mod: „Tu toate le ştii; ştii că te

iubesc." Cu alte cuvinte: „Doamne, Tu ştii dacă există dragoste

adevărată în inima mea." O, ce judecată lăuntrică trebuie să fi

fost la Petru. Aceasta a fost clipa despre care spunea Domnul

Isus „Şi după ce te vei întoarce să întăreşti pe fraţii tăi."

(Luca 22.32). Acum îl poate folosi Domnul pe Petru pentru a

păzi oiţele Lui. Pe un Petru care era plin de idei şi iniţiative

personale, Domnul trebuia să-1 lase să meargă pe drumul pro-

priu pînă cînd s-a smerit, dar unui Petru care s-a smerit şi care

nu mai avea încredere în el însuşi, Domnul putea să-i dea în

primire răspunderea creşterii turmei. Petru a fost făcut în stare

să primească şi să facă voia lui Dumnezeu.

De fapt, astfel se prezintă situaţia în orice lucru cu privire la

Domnul nostru. Dacă mai avem un gînd de slavă despre noi

înşine înseamnă că nu ne încredem complet în Cuvîntul lui

Dumnezeu, la fel ca Petru care nu a ascultat de avertizarea

Domnului Isus. în toate lucrurile cereşti numai UNUL SINGUR

are conducerea şi acesta este DOMNUL şi NU slujitorul Lui. O,

de-am fi toţi convinşi de acest lucru. Atunci nu ar mai fi nici o

lucrare din iniţiativă proprie ci toate s-ar face sub călăuzirea

Duhului Sfînt, spre slava Marelui nostru Păstor.

Cine ajunge să aibă între oameni o stare care întrece măsura

creşterii lui în ascuns cu Dumnezeu, trebuie să tremure, gîndin-

du-se la soarta care-1 aşteaptă, căci nu va izbuti în mărturia pe

care o dă între oameni.

145

14 MAI

Voi vesti Numele Tău fraţilor mei,... Ps. 22,22.

Aceste cuvinte stau în strînsă legătură cu versetul anterior: „Da,

Tu M-ai scăpat din coarnele bivolului!" care vorbeşte în chip

profetic despre învierea Domnului Isus. în loan 20 găsim împli-

nirea acestei profeţii. Cînd a înviat din morţi Domnul Isus a

vestit Numele lui Dumnezeu, care învie şi morţii. Cînd S-a întîl-

nit cu Maria Magdalena a spus către ea: „Ci du-te la fraţii Mei şi

spune-le că Mă sui la Tatăl Meu şi Tatăl vostru, la Dumnezeul

Meu şi Dumnezeul vostru." (loan 20 17). Niciodată înainte nu a

numit pe ucenicii Săi „fraţi". A mai spus: „Nu Mă ţinea." El nu

avea în vedere acţiunea zidirii împărăţiei. Aceasta o va face mai

tîrziu. Dar avea în plan ceva mult mai măreţ. A vrut să se înalţe

la Tatăl Său şi acum sade la dreapta, ca Acela care a proslăvit pe

Dumnezeu în ce priveşte păcatul. El are o îndoită îndreptăţire să

se afle pe acest loc; mai întîi fiindcă este Fiul lui Dumnezeu şi

apoi fiindcă, El Fiul Omului a efectuat această lucrare. Drepta-

tea lui Dumnezeu i-a conferit locul „la dreapta măririi în ceru-

ri." El poate acum prin puterea lucrării Sale efectuate ca Fiu al

Omului să unească pe fraţii Săi cu El însuşi. în dumnezeirea Sa

rămîne „singurul născut din Tatăl" -noi niciodată nu putem să

fim înălţaţi la această stare dumnezeiască. Dar ca Fiul Omului

uneşte pe toţi fraţii Săi cu El. Le dă în faţa lui Dumnezeu poziţia

slăvită de a fi mădularele unei familii dumnezeieşti. Credinţa se

bucură de pe acum de această stare minunată, de această legă-

tură care s-a înfăptuit. Cu ochiul credinţei îl vedem pe El acolo,

la dreapta Tatălui, dar îl simţim zi de zi cu noi îmbărbătîndu-ne

cu cuvintele Sale. E minunat acest adevăr, că ştim că acolo unde

e El sîntem şi noi şi eu personal şi ceea ce îi aparţine Lui îmi

aparţine şi mie.

Este nevoie să ne împotrivim nu numai relelor din trecut, dar şi

stricăciunii din vremea de faţă, cînd multele abateri ale lumii

păgîne au ajuns la maturitate şi se împodobesc cu haine creşti-

neşti.

146

15 MAI

Dar cel ce m-ascultă va locui fără grijă, va trăi liniştit şi

fără să se teamă de vreun rău. Prov. 1,33.

înţelepciunea dumnezeiască vorbeşte în felul acesta iar credin-

ciosul face bine dacă ascultă glasul ei. Cine o ascultă trebuie să

se desprindă de înţelepciunea sa şi să se încredinţeze (să se supu-

nă) înţelepciunii lui Dumnezeu care ne este revelată în întregi-

me în Cuvîntul Său. Peste toată neliniştea şi frămîntarea acestei

lumi stă Dumnezeul nostru Atotputernic. El se uită la noi, ne

păzeşte şi ne ocroteşte în toate împrejurările noastre. El ordo-

nează fiecare situaţie la momentul potrivit. El nu a spus că nu ne

vor mai atinge dureri, dar la El se găseşte puterea, pentru ca

prin credinţă, să le biruim în aşa fel încît fiecare întristare şi

necaz să conţină o comoară ascunsă pentru omul nostru lăuntric.

Siguranţa înţelepciunii de care vorbeşte textul nostru nu se refe-

ră la scăparea fără excepţie de orice primejdie trupească. Sigu-

ranţa, pacea şi liniştea inimii sînt în directă legătură cu „pacea

LUI Dumnezeu."

„De altă parte, ştim că toate lucrurile lucrează împreună spre

binele celor ce iubesc pe Dumnezeu şi anume spre binele celor

ce sînt chemaţi după planul Său." (Rom. 8.28). Chiar dacă răul

ar veni peste noi ca un val copleşitor şi chiar dacă şi-ar concentra

înzecit forţele, Stînca pe care stau copiii lui Dumnezeu nu va

putea fi niciodată clintită. Ei pot să fie siguri, deoarece siguranţa

lor este dată de dragostea atotbiruitoare asupra tuturor puterilor

şi instrumentelor folosite de satana.

„Şi cînd se rup temeliile, ce ar putea să mai facă cel neprihănit?

Domnul este în Templul Lui cel sfînt, Domnul îşi are scaunul de

domnie în ceruri" (Ps. 11.3-4).

Oare se poate zdruncina scaunul de domnie al lui Dumnezeu

prin ceva de pe pămînt? Niciodatăl

Sîntem porniţi să ne depărtăm mereu de la mărturia lămurită a

Cuvîntului. Sîntem gata să primim păreri fără să le cercetăm. Să

ascultăm mai mult de Cuvînt şi vom fi păziţi de orice rău.

147

16 MAI

BUCURAŢI-VĂ TOTDEAUNA ÎN DOMNUL!

Fii. 4.4.

Cînd binecuvîntatul apostol Pavel a scris această epistolă se gă-

sea în închisoarea din Roma, loc de unde, în mod firesc nu se

putea scrie despre bucurie. Dar Domnul a fost cu el, şi în felul

acesta inima lui era plină de bucurie.

Este mult mai uşor în zilele de fericire şi bunăstare să ne bucu-

răm ÎN Domnul ca în zilele de mare necaz, căci necazurile ne

alipesc mai mult de El. Este mai primejdios pentru noi dacă nu

trecem prin necazuri decît atunci cînd avem parte de ele. Bucu-

ria ÎN Domnul este şi îndepărtarea de sub influienţa şi de sub

puterea lucrurilor pămînteşti. Noi nu trebuie să ne încredem în

ajutorul lucrurilor din lume. Să nu ne bazăm pe ele. Dacă sîn-

tem sinceri, vedem uneori că ne-am bazat pe astfel de lucruri; şi

din această pricină, Dumnezeu a luat aceste lucruri de la noi, ca

să ne înveţe că trebuie să ne bazăm NUMAI pe El SINGUR. De

aceea prea iubiţilor, să nu ne mai bazăm pe lucrurile vizuale care

ne înconjoară şi să nu ne mai lăsăm ispitiţi de ele!

Bucuria se măreşte cu cît inima trebuie să treacă prin necazuri şi

încercări. Noi cunoaştem pe „Păstorul cel Bun" şi milostenia Lui

care totdeauna are pentru noi păşuni verzi şi ape de odihnă. Şi

chiar dacă ar fi să pierd legătura cu turma, tot El este Acela care

îmi readuce sufletul înapoi. Dacă trebuie să stau în faţa morţii,

iarăşi nu mă tem căci El este cu mine. Dacă mă înconjoară duş-

mani uriaşi pot să spun: „El îmi întinde o masă înaintea lor!"

Domnul însuşi mă călăuzeşte prin TOATE necazurile şi încercă-

rile şi astfel voi putea spune: „Da, fericirea şi îndurarea mă vor

însoţi toate zilele vieţii mele şi voi locui în Casa Domnului pînă

la sfîrşitul zilelor mele."

(Psalmul 23.6).

Credinciosul are pe Domnul Isus şi puterea sîngelui Său nu-i va

lipsi niciodată. Domnul va aduna şi va pune în siguranţă pe vecie

pe toţi răscumpăraţii Săi. Aceasta generează în toţi credincioşii

o mare bucurie. Tu o ai?

148

17 MAI

Taie-1. La ce să mai cuprindă şi pămîntul degeaba?

Luc. 13,7.

Aici este vorba de un smochin neroditor. Ce pildă tristă ne înfă-

ţişează un pom înalt, frumos, cu multe frunze, dar fără roade!

Ce rost mai are un astfel de smochin? Niciunul. Dimpotrivă

ocupă zadarnic locul unui pom bun, încurcîndu-i şi pe ceilalţi în

creştere. Vierul respectiv în a cărui vie se găsea pomul avea

multă răbdare. Trei ani veneau la rînd şi el căuta roade. La fel şi

Domnul Isus, trei ani la rînd a slujit zi de zi în mijlocul poporului

Său Israel în har, dragoste şi răbdare, mărturisind prin semne şi

minuni că El este Mesia, dar a fost lepădat. Israel a fost nerodi-

tor şi Dumnezeu a orînduit judecata pentru acest popor. Dar

vierul a cerut încă un an de îndurare pentru acest popor. Şi

această osteneală a fost însă în zadar, poporul împotrivindu-se

dragostei dumnezeieşti. Ca urmare Ierusalimul a fost distrus, iar

Israel a fost lepădat ca popor a lui Dumnezeu.

Din ziua Cincizecimii, Dumnezeu se îngrijeşte de un alt popor;

adică de neamuri. Este cutremurător faptul că multora dintre

neamuri care se cred poporul lui Dumnezeu ales, trebuie să li se

spună: „îţi merge numele că trăieşti, dar eşti mort." (Apoc 3.1).

Milioane de creştini au numai numele de creştini şi se mulţu-

mesc numai cu o credinţă exterioară dar nu au o lucrare a lui

Isus în lăuntrul lor, şi niciodată nu sînt pregătiţi să facă pasul

adevăratei credinţe prin pocăinţă şi cu atît mai puţin să fie folo-

sitori Domnului Isus în lucrarea Sa. Ce înveţi tu, stimate cititor,

din toate acestea? Eşti tu de folos Marelui Mîntuitor? Sau tre-

buie să te cutremure versetul: „Taie-1. La ce să mai cuprindă şi

pămîntul degeaba."

Ritualismul, necredinţa, şi credinţa deşartă se răspîndesc mereu

in jurul nostru. în ce situaţie te afli, cititorule? „Socotiţi-vă mor-

ţi" faţă de aceste ispite religioase şi despărţiţi de orice sectă să ne

alipim cu toată tăria de Adunarea lui Dumnezeu a cărei UNIC

CONDUCĂTOR este Isus.

149

18 MAI

Ce^1 s-a întîmplat în zilele lui Noe, se va întîmpla la fel şi în

zilele Fiului omului. Luc. 17,26.

Unii caută să explice că înainte de a se arăta Fiul Omului în

văzduh va îmbrăca pămîntul de la un pol la altul cu haina fru-

moasă a dreptăţii. Ei caută să înveţe că va veni o împărăţie a

dreptăţii şi a păcii ca rezultat al luptei oamenilor pentru colabo-

rare. Dar versetul nostru de azi pune capăt unei astfel de idei şi

de ideal. Cum era în zilele lui Noe? Acoperea dreptatea pămîn-

tul atunci, cum acoperă apa fundul mării? Oare dreptatea lui

Dumnezeu cîrmuia pămîntul? Oare a fost atunci înzestrat pă-

mîntul cu recunoaşterea lui Dumnezeu?

Răspunsul Scripturii este astfel: „Pămîntul era stricat înaintea

lui Dumnezeu, pămîntul era plin de silnicie. Dumnezeu S-a uitat

spre pămînt şi iată că pămîntul era stricat; căci orice făptură îşi

stricase calea pe pămînt." (Genesa 6.11-12). „Tot aşa va fi şi în

ziua cînd se va arăta Fiul Omului." (Luca 17.30). Cît de clar este

acest adevăr! Omenirea merge în mod inevitabil spre destrăma-

re iar civilizaţia şi tehnica nu au posibilitatea de a îmbunătăţii

inima omului. Anticrist se va arăta cu putere dîndu-i-se proslă-

viri. Credinciosul aşteaptă mai întîi pe Domnul Isus din cer pen-

tru slavă. Prin venirea Sa propovăduieşte întregii lumi necesita-

tea pregătirii pentru lucrurile din urmă. îndurarea lui Dumne-

zeu este mîntuire şi de aceea El mai aşteaptă ca şi în zilele lui

Noe. La fel cum a fost în zilele lui Noe, la fel va fi în zilele

noastre pînă cînd se va auzi: „Apoi Domnul a închis uşa după

el." (Gen. 7.16). Ca să scapi de judecată şi să primeşti viaţa

veşnică, VINO AZI la Isus căci El singur poate mîntui.

Albert Einstein a spus: „Religia mea constă din umila admiraţie

a nemărginitului Spirit superior, care se revelează pe Sine în

amănuntele neînsemnate pe care noi sîntem în stare să le price-

pem cu mintea noastră slabă, neputincioasă. Adînca convingere

a prezenţei unei Forţe superioare în Univers formează ideia mea

despre Dumnezeu."

150

19 MAI

Fiindcă şi HRISTOS a suferit pentru voi, Cînd era

batjocorit, nu răspundea cu batjocuri şi cînd era chinuit,

nu ameninţa, ci Se supunea dreptului Judecător.

1. Pet. 2,21-23.

O asistentă de la un spital s-a plîns unui credincios, că pacienţii

sînt nemulţumiţi de ea şi ca urmare o tratează foarte rău. El i-a

răspuns: „Mulţumiţi lui Dumnezeu pentru această situaţie."

„Cum credeţi că aş putea face aceasta?" a întrebat asistenta.

„Dacă transportaţi un vas plin cu un lichid şi vă atinge cineva

s-ar putea să se verse conţinutul. Dacă noi sîntem atinşi de cine-

va, întristaţi, batjocoriţi;.. .atunci se va vărsa ceea ce este în

noi. Dacă sîntem plini de dragostea Domnului Isus vom arăta în

orice împrejurare caracterele Domnului Isus."

Ce chip minunat şi desăvîrşit este Domnul nostru Isus Hristos!

El a fost batjocorit dar nu batjocorea pe nimeni. El a suferit dar

nu ameninţa. El însuşi S-a predat Celui ce judeca drept. Ca să

fim urmaşii Lui trebuie să ne ghidăm după chipul Său şi să-1

imprimăm adînc în inimile noastre. Poate în diferite acţiuni ne

putem stăpînii într-o formă conştientă, dar poate încleştăm

pumnii în buzunare sau strîngem din dinţi. O, de-am arăta chi-

pul minunat al Domnului Isus şi caracterul Său în împrejurul

nostru, ca oamenii să vadă ceea ce este nou în noi. Aceasta o să

aducă mai multe roade decît o frumoasă predică scrisă ori citită.

„Cînd sîntem ocăriţi binecuvîntăm, cînd sîntem prigoniţi, răb-

dăm, cînd sîntem vorbiţi de rău ne rugăm." (1 Cor. 4.12-13).

Păziţi-vă inima cu toată sîrguinţa! Păziţi-vă de orice influienţă

religioasă falsă, de orice formalism! Ţineţi seama că trăiţi într-o

lume a cărei atmosferă este ucigătoare pentru viaţa

duhovnicească. Cu o pătrundere infernală, formată prin cuno-

aşterea inimii omeneşti, în timp de mai bine de şase mii de ani

vrăjmaşul şi-a întins în jurul vostru mrejele şi numai o legătură

neîntreruptă cu Dumnezeu vă poate păzi.

151

20 MAI

DUMNEZEU este dragoste; şi cine rămîne în dragoste,

rămîne în DUMNEZEU, si DUMNEZEU rămîne în el.

1. loan 4,16.

Este un mărgăritar de mare preţ pentru orice suflet care a putut

să recunoască pe Dumnezeu în postura Sa de dragoste. Noi

eram pierduţi şi fără nici o nădejde, eram morţi în păcate şi

nelegiuiri. Aceasta era starea noastră naturală, aşa cum citim în

Efeseni 2. Nu aveam nici cea mai mică înclinaţie spre Dumne-

zeu. „Dar Dumnezeu, care este bogat în îndurare, pentru dra-

gostea cea mare cu care ne-a iubit pe cînd eram morţi în greşelile

noastre, ne-a adus la viaţă împrenauă cu Hristos, prin har sînteţi

mîntuiţi." (Efes. 2.4-5). îndurarea, dragostea şi harul ne întîm-

pinau pe cînd noi eram în starea amintită. Nu ar trebui să ne

copleşească această dragoste? Dacă acest act măreţ ne stă în faţă

şi în adîncă mulţumire ia locul de frunte în inima noastră, atunci

rămînem în dragoste, ÎN Dumnezeu însuşi. în practică nu există

o binecuvîntare mai mare decît să ne odihnim în această măreaţă

dragoste. în felul acesta va fi proslăvit Dumnezeu prin noi şi în

noi. Binecuvîntările prezenţei lui Dumnezeu vor fi puse în prac-

tică acolo unde dragostea Lui va fi recunoscută şi savurată în

întreaga viaţă de credinţă.

Cîtă odihnă, cîtă mîngîiere şi cîtă bucurie avem, cînd ştim şi ne

gîndim că Făcătorul lumii, Acela care o ţine, ne iubeşte veşnic

sufletele, ne iubeşte în totul. Ochiul lui veghează necurmat

asupra noastră, inima Lui e totdeauna îndreptată spre noi şi El a

luat asupra Sa grija pentru nevoile noastre trupeşti şi duhovni-

ceşti! Noi avem totul deplin ÎN Hristos. El este, ca să zicem aşa,

cămara de lucruri scumpe a cerului şi magazia lui Dumnezeu

pentru noi. Să nu-i rănim dar inima iubitoare şi să nu-i necinstim

slăvitul Nume întorcîndu-ne faţa de la El! Să rămînem cît mai

aproape de izvor, să rămînem în dragostea Lui.

152

21 MAI

TATĂ, izbăveşte-Mă din ceasul acesta! loan 12,27.

Ca omul să fie mîntuît a trebuit ca Hristos să stea în locul omului

înaintea lui Dumnezeu. Şi din această pricină, Dumnezeu a tre-

buit să-L părăsească pe Domnul Isus. Numai aşa putea omul

păcătos să fie mîntuit iar păcatele să-i fie îndepărtate. Acest

lucru îl putem înţelege mai bine din strigătul Domnului: „Tată,

izbăveşte-Mă din ceasul acesta." Cît de mari au fost suferinţele

Domnului din partea oamenilor, totuş nu L-au făcut să scoată

un astfel de strigăt. Era în acest strigăt suferinţa din partea lui

Dumnezeu pentru omul încărcat de păcate şi aceasta stătea în

faţa sufletului Său. Domnul Isus a trebuit să fie în „coarnele

bivolului" deoarece a vrut să fie Salvatorul şi Mijlocitorul omu-

lui în faţa lui Dumnezeu. Inima omului era în duşmănie cu

Dumnezeu şi pe acest om, Domnul trebuia să-1 înlocuiască în

faţa judecăţii Lui.

La fel auzim şi strigătul: „Scapă-Mă din gura leului!" DA, pu-

tem să mulţumim Domnului căci după ce a trecut dincolo de

moarte, putea să spună: „Da, Tu m-ai izbăvit din coarnele bivo-

lului." Lucrarea era desăvârşită! TOT ce era împotriva omului a

fost lămurit. înlocuitorul nostru a suportat mînia lui Dumnezeu,

a băut paharul amar, a suportat crucea. El a fost Cel ce a suferit

şi noi sîntem aceia care tragem foloasele. Dreptatea lui Dumne-

zeu este pe deplin satisfăcută. TOATE cerinţele ei sînt îndepli-

nite, de aceea noi, cei ce credem, sîntem slobozi. Pecetea a fost

ruptă, epistola a fost deschisă şi citită iar păcatele noastre au fost

aruncate în marea uitării. Dreptatea dumnezeiască nu mai are

nici un fel de cerinţe şi pe temeiul dreptăţii, Dumnezeu poate să

se apropie de cei ce erau păcătoşi odinioară. Dumnezeu poate

dărui oricui darul fără plată a Fiului Său cel Sfînt. Oricui poate

să-i ierte păcatele, să-1 facă fericit şi să-i dea viaţa veşnică pe

calea cea dreaptă a credinţei în Isus cel răstignit de oameni, dar

înviat în puterea Sa şi a Tatălui.

în Domnul Hristos toţi care cred găsesc TOTUL DEPLIN!

153

22 MAI

El (David) a domnit acolo şapte ani şi şase luni, iar la

Ierusalim a domnit treizeci şi trei de ani. 1. Cron. 3,4.

Hebronul care este la o depărtare de vreo patruzeci de km. de

Ierusalim este astăzi sub stăpînire musulmană. Aici se găseşte

peştera Macpela în ogorul lui Efron unde au fost înmormîntaţi

Avraam, Isaac şi Iacov. Hebronul este locul morţii. Acolo a

început domnia lui David, aşa cum ne aminteşte textul nostru de

azi. Marea majoritate a poporului nu 1-a recunoscut în timpul

acela ca împărat deşi a fost uns de proorocul Samuel. Numai

unii credincioşi s-au strîns în jurul său. Dar a venit şi ziua în care

el a intrat victorios în Ierusalim şi a fost recunoscut de toţi ca

stăpîn, conducător de oşti, împărat. Toate acestea vorbesc des-

pre Acela cu privire la care David era numai o slabă imagine, la

Domnul nostru Isus Hristos. El este împăratul împăraţilor.

Acum se află proslăvit în cer şi în curînd stăpînirea Lui se va

întinde peste tot pămîntul. Acum sînt puţini cei cate îl recunosc.

Pentru lume, El este încă Cel Răstignit, Cel lepădat. Jertfa de la

cruce este punctul de referinţă al tuturor binecuvîntărilor împă-

răţiei, la fel cum Hebronul era punctul acesta pentru David.

Odinioară Domnul Isus a fost lepădat şi înjosit pînă la moarte

dar în curînd va fi „Domn al domnilor şi împărat al împăraţi-

lor." Atunci toţi duşmanii Lui vor fi făcuţi aşternut al picioarelor

Lui.

Stimate cititor al acestor rînduri azi este încă ziua cînd poţi să te

HOTĂRĂŞTI pentru Domnul Hristos, ca apoi să şi domneşti

împreună cu El. Dacă nu vrei să te decizi pentru El, atunci vei

rămînea mai departe un împotrivitor şi un lepădător a lui Dum-

nezeu şi al Fiului Său Prea Iubit. în felul acesta vei fi considerat

un duşman şi astfel vei primi răsplata ca atare.

Toţi care slujesc în Adunarea lui Dumnezeu să aibă grijă să

propovăduiască Cuvîntul în toată curăţenia şi simplitatea lui,

să-1 dea aşa cum l-au primit de la Dumnezeu.

154

23 MAI

Dacă fratele tău a păcătuit împotriva ta, du-te şi mustră-1

între tine şi el singur. Dacă te ascultă, ai cîştigat pe fratele

tău. Mat. 18,15.

David în Psalmii lui spune: „Iată ce plăcut şi ce dulce este să

lucuiască fraţii împreună." (Ps. 133.1). Da, ce lucru plăcut este

ca, într-o lume plină de ură şi pismă, familia lui Dumnezeu să-şi

ocupe locul ei de dragoste şi de curăţie. Dar trăind în această

lume unde locuieşte satana şi păcatul, intervin chiar şi între cre-

dincioşi cîte o defecţiune, cîte o greutate. Intenţile satanei de a

dezbina inimile şi de a distruge mărturia lui Dumnezeu nu ne

sînt necunoscute.

De ce însă să discut cu fratele meu care a păcătuit împotriva mea

despre lipsurile lui? Ca să cîştig pe fratele meu. Pentru a ajunge

la ţelul acesta, este foarte important să mă deplasez la el şi să-1

mustru numai între patru ochi. La Domnul Isus avem pilda cea

mai bună. Oare nu merge El pe urma fiecărui rătăcit şi nu-1

caută pînă-1 găseşte şi îl readuce pe cale? „Du-te şi mustră-1 între

tine şi el." Este foarte interesant că în acest capitol din care e

versetul de astăzi se vorbeşte de osteneala Domnului Isus pentru

oaia rătăcită şi de bucuria găsirii ei. Prin aceasta El vrea să ne

arate ce valoare mare are flecare oaie din turma Sa. Da, El în

dragostea Lui şi-a jertfit viaţa pentru noi. Vedeţi ce plini de

valoare sîntem în faţa Sa? De aceea să ne cufundăm în dragostea

Lui şi în felul acesta nu vom leza nici vreo oiţă din turma Dom-

nului.

Chiar şi în vechime Dumnezeu vorbeşte mult de conlucrare, de

părtăşie, de unitate: „Să nu urăşti pe fratele tău în inima ta, să

mustri pe aproapele tău, dar să nu te încarci cu un păcat din

pricina lui." (Lev. 19.17). Astfel de versete găsim multe în

Vechiul Testament, dar pentru noi creştinii născuţi din nou „le-

gătura frăţească" să fie la înălţimea la care ne-a chemat Marele

nostru Mîntuitor.

Simţămintele omeneşti sînt foarte şubrede şi trebuie să le cerce-

tăm totdeauna foarte deaproape ca să nu ne rătăcim.

155

24 MAI

Suferă împreună cu mine, ca un bun ostaş al lui HRIS-

TOS. Niciun ostaş nu se încurcă cu treburile vieţii, dacă

vrea să placă celui ce 1-a scris la oaste. 2. Tim. 2,3.4.

Călătorim printr-o lume plină de duşmănie şi lipsită de frica de

Dumnezeu. Toţi cei care vor să trăiască cu evlavie simt duşmă-

nia şi mînia acestei lumi. Aceasta a simţit-o în cea mai mare

măsură Domnul Isus. A venit în lumea care-I aparţinea şi care

era proprietatea Lui, în sînul poporului Său prea iubit, dar aces-

ta nu L-a primit. El a venit să mîntuiască ce era pierdut. El a

vestit cea mai minunată solie de har ce se putea propovădui vreo

dată şi şi-a arătat dragostea, puterea şi îndurarea la mii şi mii,

dar oamenii nu s-au liniştit pînă nu L-au răstignit,

în tot timpul istoriei se vede ura înverşunată a omului faţă de

"Dumnezeu şi Cuvîntul Său. în deosebi cei aleşi de Dumnezeu

pentru vestirea Evangheliei şi a Cuvîntului Său divin au fost

ţinta mîniei şi prigoanei. Care era viitorul lui Timotei? Fără

îndoială că întristări de orice natură. De aceea apostolul îl îm-

bărbătează ca să nu dezamăgească, ci să fie tare în credinţă şi să

sufere întristări împreună cu cei întristaţi. Ca un slujitor credin-

cios al lui Dumnezeu şi ca un ostaş bun al lui Isus Hristos, Timo-

tei trebuia să fie înştiinţat de toate necazurile, greutăţile şi îm-

potrivirile. Este un mare privilegiu să stai în slujba Domnului şi

să suferi ocara din pricina Numelui Său. Domnul însuşi este gata

bricînd să întărească pe slujitorii Lui, dîndu-le îmbărbătarea ne-

cesară pentru a nu le scădea moralul şi a nu da înapoi din lupta

în care s-au înrolat pentru Domnul Isus Hristos. O, Doamne

lucrează în conţinu prin Duhul Tău ca nădejdea Ta să ne învio-

reze în fiecare zi.

Nu trebuie să încetăm de a stărui în înfăptuirea a ceea ce este

Adunarea lui Dumnezeu -ca Trup al Domnului Isus în cer. Dacă

uităm lucrul acesta vom alege una din numeroasele secte din

creştinătate. Tristă alegere!

156

25 MAI

Tu pui înaintea Ta nelegiuirile noastre, şi scoţi la lumina

Feţei Tale păcatele noastre cele ascunse Ps. 90,8.

Acest Psalm este o rugăciune a lui Moise, omul după inima lui

Dumnezeu. Pe calea pustiei a putut să cunoască poporul în dife-

rite şi multiple lucrări, dar a cunoscut şi pe Dumnezeu în slava,

dreptatea şi harul Său. A fost o cumpănă serioasă la Cades-

Baran cînd poporul întreg a ascultat iscoadele necredincioase.

Numai Iosua şi Caleb s-au bizuit pe Dumnezeu şi pe promisiuni-

le Lui. Poporul a vrut să-1 ucidă pe Moise cu pietre şi apoi să se

întoarcă în Egipt. Moise, slujitorul credincios a îngenunchiat cu

faţa la pămînt mijlocind pentru popor şi Dumnezeu 1-a auzit.

Dar în temeiul conducerii drepte a lui Dumnezeu trebuia să fie

distruşi toţi care au fost necredincioşi faţă de El. Pe baza aceasta

Moise spune în Psalmul 90.11 despre această judecată astfel:

„Dar cine ia seama la tăria mîniei Tale şi la urgia Ta, aşa cum se

cuvine, să se teamă de Tine?"

Moise nu se înfricoşa. El cunoştea pe Dumnezeu în mila Sa, şi se

ocupa neobosit pentru popor.

La fel şi Domnul nostru mijloceşte în faţa tronului de har pentru

noi. Ca Mare Preot împlineşte slujba în Locul Prea Sfînt pentru

noi, pentru a găsi har la vreme de nevoie şi să fim păziţi de cel

rău. Ca Mijlocitor îşi arată activitatea atunci cînd din neatenţie

am greşit, El ne iartă ca din nou să fim introduşi în părtăşie cu

Tatăl. El ne cunoaşte prea bine şi chiar şi intenţiile noastre şi

lucrurile ascunse îi sînt cunoscute şi El este interesat să ne aducă

în lumina Sa, ca să ne abatem de la rău şi să nu cădem într-o

stare de mulţumire de noi înşine. El doreşte ca să ne vedem

starea noastră în lumina Sa şi să ne judecăm aşa cum ne judecă

El. Ce mare este dragostea Sa care nu cunoaşte odihna pînă cînd

noi nu ne-am predat în totul şi deplin!

Religia neadevărată a căutat totdeauna să fie bine văzută în

lume. Cînd adevărul a strălucit, lumea 1-a dispreţuit.

157

26 MAI

Să nu sameni în ogorul tău două feluri de seminţe.

Lev. 19,19.

Este foarte bine şi important să ştim că prima parte a versetului

nostru corespunde vieţii noastre aici pe pămînt unde e o semă-

nare continuă după care va veni şi strîngerea roadelor. Nu se

poate strînge altceva de pe ogor decît ceea ce s-a semănat.

Aceasta să ne dea şi mai mult de gîndit în umblarea noastră de

toate zilele. Vine RECOLTA! Cîte unuia dintre credincioşi nu

poţi să-i negi credincioşia dar totuş multe din lucrurile care le

face nu sînt la locul lor. Altul are în afară o purtare ca de cre-

dincios, dar în ascuns însămînţează ogorul cu sămînţa cea rea a

păcatului. Oare nu va rodi sămînţa aceasta? Oare nu-1 va ruşina

descoperirea de om bilateral, ca un om jumătate pentru Dum-

nezeu şi jumătate pentru firea păcătoasă? „Nu vă înşelaţi: Dum-

nezeu nu se lasă batjocorit. Ce samănă omul aceea va şi secera"

chiar dacă secerişul vine mai tîrziu. „Cine seamănă în firea lui

pămîntească va secera din firea pămîntească putrezirea, dar cine

seamănă în Duhul va secera din Duhul viaţa veşnică."

(Gal. 6.7-8).

Sămînţa aceasta felurită ne mai vorbeşte şi de „temeiuri ameste-

cate." Aceasta priveşte în mod deosebit pe copii lui Dumnezeu.

Ei aparţin cu duh, suflet şi trup Domnului lor, ei au Duhul Sfînt

şi Cuvîntul lui Dumnezeu. în Domnul Isus avem oglindite te-

meiurile dumnezeieşti după care ne putem ghida viaţa noastră

practică. Cu regrete trebuie să recunoaştem că duşmanul a adus

relele lumii în mijlocul multor copii ai lui Dumnezeu. O simplă

recunoaştere a acestei realităţi nu este suficientă. Noi trebuie să

avem o poziţie clară faţă de acest amestec subtil de temeiuri:

„Oricine rosteşte Numele Domnului, să se depărteze de fărăde-

lege." „.. .Depărtează-te de oamenii aceştia." (2 Tim. 2.19;

3.1-5).

Să nu ne lăsăm robiţi de sistemele şi sectele acestei lumi. Cerul

este patria noastră şi acolo este nădejdea noastră. Noi am fost

scoşi din lume ca să fim lumini în întunerec.

158

27 MAI

Cine este Filisteanul acesta, acest netăiat împrejur, ca să

ocărască oştirea DUMNEZEULUI celui viu?

1. Sam. 17,26.

Timp de 40 de zile Goliat a rostit cuvinte de ocară şi prin aceasta

s-a văzut cît de neputincios eră poporul Israel în timpul acela.

Saul, un om părăsit de Dumnezeu şi chinuit de un duh rău era

incapabil de a se înfăţişa în faţa acestui uriaş. Chiar şi Ionatan,

fiul lui Saul, care odinioară s-a bazat aşa de tare pe faptele cre-

dinţei în Dumnezeu nu a rezistat acestei probe. Totul ducea

către disperarea înfrîngerii cînd a venit tinărul David îmbrăcat în

puterea Aceluia care avea să zdrobească lăudăroşia vieţii

filisteanului. Ce credinţă s-a arătat în el! David recunoaşte sta-

rea slabă şi pună de teamă a oştirii Dumnezeului Celui viu şi

face din această situaţie o problemă a lui Dumnezeu şi a filiste-

anului. Aceasta este o mare învăţătură pentru noi. Pentru ochiul

credinţei nici o împrejurare nu poate să înjosească pe poporul

lui Dumnezeu. David a înţeles acest lucru. El a recunoscut în

bieţii lui fraţi care tremurau înaintea duşmanului, pe aceia cu

care Dumnezeu s-a unit şi care nu trebuia să fie ocăriţi de un

filistean netăiat împrejur. Pentru ochiul credinţei nu era vorba

de armata lui Saul ci de oştirea Dumnezeului Celui viu, care sta

sub conducerea Aceluia cu care a străbătut Marea Roşie, pustia

cea înfricoşătoare şi Iordanul.

Ce puţin este înţeleasă acţiunea credinţei atunci cînd starea po-

porului este decăzută! Aceasta se vede clar în zilele noastre.

Calea îngustă şi simplă a credinţei şi dependenţei de Dumnezeu

este departe de gîndurile şi părerile oamenilor. La fel a fost şi cu

David: cînd a luptat pentru cauza Celui Veşnic a stat singur şi a

trebuit să suporte ocara celor mai apropiaţi ai familiei lui. Să ne

gîndim totdeauna la ce măreaţă lucrare am fost ridicaţi! Nimic

nu este mai presus ca lucrarea de aducere a adorării Tatălui prin

Fiul Său, prin Domnul nostru.

159

28 MAI

S-a încrezut în DUMNEZEU: să-1 scape acum DUMNE-

ZEU, dacă-L iubeşte. Căci a zis: Eu sînt Fiul lui DUM-

NEZEU! Mat. 27,43.

Ce dispreţuitor răsună această ocară a fariseilor care o aduceau

Domnului Isus cînd era pe cruce. Nu era El Fiul lui Dumnezeu?

Acest adevăr a fost demonstrat de El în mare măsură atît prin

cuvînt cît şi prin lucrări. Duşmănia şi lucrarea lor a fost arătată

prin lucrările care le făceau. Fariseii credeau că.şi-au ajuns sco-

pul dacă îl dau la o parte pe Domnul Hristos. Dar Domnul Isus

a mers de bună voie pe această cale, deplin conştient că îşi dă

viaţa ca să o ia iarăş. „NIMENI nu o ia de la Mine, ci o dau de

bună voie. Am putere ca să o dau şi am putere ca să o iau iarăş."

Domnul a adus rugăciuni înaintea Celui care îl putea scăpa de la

moarte. El a fost ascultat dar nu ca să nu moară ci a fost salvat

din moarte. Domnul Isus a trebuit să meargă pe drumul morţii.

Şi în felul acesta a fost ascultător pînă la moarte şi încă moarte

de cruce. Chiar şi ultima încercare a lui sat an: „Dacă eşti Tu Fiul

lui Dumnezeu dă-te jos de pe cruce" nu a avut efect asupra Lui.

El a luat paharul din mîna Tatălui pentru a-1 proslăvi. El a purtat

judecata asupra păcatului şi a gustat moartea ca să ne salveze.

Toate acestea ne îndeamnă pe toţi credincioşii la o adorare în

duh şi adevăr, căci astfel de adoratori doreşte Tatăl. Noi avem

dreptul ca să ne aducem adorarea noastră şi acest lucru îl facem

la Masa Domnului. Aici sîntem strînşi laolaltă ca să aducem

adorarea noastră Mielului junghiat. Cînd sîntem strînşi la aceas-

tă Masă trebuie să înceteze orice daruri. La Masa Domnului

singura ŢINTĂ este NUMAÎ Hristos şi adorarea Lui. Cine

aşteaptă aici să audă pe cineva vorbind frumos sau rugîndu-se

bine, NU cunoaşte ţinta măreaţă a Mesei Domnului şi nu vrea să

ţină seama de locul pe care i 1-a dat Domnul îsuşi. Darurile vor

înceta, dar Mielul junghiat va fi şi în cer ţinta adorării noastre.

(Apoc. 5). Se cuvine să începem de aici această înaltă slujbă de

adoratori.

160

29 MAI

Şi prin faptul că El însuş a fost ispitit în ceea ce a suferit,

poate să vină în ajutorul celor ce sînt ispitiţi. Evr. 2,18.

Cîte o inimă credincioasă priveşte cu multă durere şi necaz în

viitorul apropiat şi aceasta nu numai din cauza lipsurilor mate-

riale în ceea ce priveşte cele necesare corpului, ci mai mult din

cauza ispitelor zilnice care ameninţă omul din lăuntru. Un cre-

dincios care-L urmează pe Domnul Isus cu fidelitate şi supunere

îşi înalţă privirea spre Domnul slavei, care ne-a arătat cea mai

desăvîrşită dependenţă şi a umblat prin această lume plină de

ispite şi dureri. El a fost ispitit în toate ca şi noi dar fără păcat.

Acum El este Marele Preot care are milă de noi şi ori cînd şi în

orice fel poate să ne ajute. Da, El poate să ne ajute. Cît de mult

şi cît de des a fost ajutorul Său în trecut? Poate cineva să enu-

mere? în cîte clipe de necazuri şi de dureri nu ne-a ajutat?

De aceea, stimate cititor te rog să ai ca temelie a vieţii tale

viitoare acest cuvînt: „EL POATE SĂ VINĂ ÎN AJUTOR" şi

lasă acest cuvînt să-ţi fie un îndemn zilnic care să te călăuzească.

El este Acela care înţelege în toate necazurile, cînd ne simţim

fără putere. De aceea să ridicăm ochii ţintă spre Acela care ne-a

chemat în lucrare, care ne-a dat credinţa, căci numai El poate să

ne ajute, să ne întărească. Numai El însuşi este în stare să ne

călăuzească în bune condiţii spre o viaţă de biruinţă. „Să ne

apropiem dar cu deplină încredere de scaunul harului, ca să

căpătăm îndurare şi să găsim har, pentruca să fim ajutaţi la vre-

me de nevoie." (Evrei 4.16).

Suferinţa de pe cruce a Domnului Isus este temelia oricărei

binecuvîntări; ea este slava Domnului Isus Hristos şi a celor

răscumpăraţi. Patimile şi durerile Lui alcătuiesc temelia slavei

Adunării lui Dumnezeu, a binecuvîntării poporului Israel şi a

întregii creaţiuni. Totul atîrnă de suferinţa de pe cruce a Dom-

nului Isus Hristos.

CALENDAR BIBLIC Bg. 6 161

30 MAI

Acest Ezra venit din Babilon: era un cărturar iscusit în

Legea lui Moise, dată de DOMNUL, DUMNEZEUL lui

Israel.. .Căci Ezra îşi pusese inima să adîncească şi să

împlinească Legea DOMNULUI, şi să înveţe pe oameni

în mijlocul lui Israel legile şi poruncile. Ezra 7,6+10.

Ezra era din seminţie preoţească. în el se găsea stimă şi respect

pentru legea lui Dumnezeu. Este foarte lesne de înţeles că ar fi

putut ajuta la scrierea cărţii „CRONICI" care a fost scrisă potri-

vit cu 1 Cronici 9.1 după exilul din Babilon. Se pare că a scris şi

cartea Ezra care îi poartă numele. La fel se crede că ar fi fost

acela care a orînduit cărţile Vechiului Testament. Cunoaşterea

şi umblarea sa a fost exemplară, după Sfînta Scriptură. Aceasta

a fost pricina cuceririi stimei şi respectului din partea împăratu-

lui Artaxerxe: „Artaxerxe, împăratul împăraţilor către Ezra

preotul şi cărturarul iscusit în legea Dumnezeului cerurilor."

Voinţa sa era „să înveţe pe oameni în mijlocul lui Israel legile si

poruncile" care au avut pe vremea aceea o influienţă motrică pe

tot cuprinsul ţării. Dumnezeu a răsplătit cu binecuvântări în tot

timpul fidelitatea şi interesul faţă de Cuvîntul Său. Nu degeaba a

vorbit lui Israel prin Moise astfel: „Porunca aceasta pe care ţi-o

dau eu azi nu este mai pe sus de puterile tale, nici departe de

tine. Dimpotrivă, este foarte aproape de tine, în gura ta şi în

inima ta, ca s-o împlineşti." (Deut. 30.11,14).

Acest Cuvînt este în orice situaţie un ajutor măreţ, o mîngîiere şi

o îmbărbătare pentru toţi cei ce cred în Dumnezeu şi care L-au

primit pe Domnul Isus ca Mîntuitor. Acest Cuvînt sfînt vrea să

fie pentru fiecare om un îndreptar, o candelă, o lumină, un

reazim, un ocrotitor pe drumul acesta mărginit pînă la glorioasa

veşnicie.

Să mergem pe urmele Marelui învăţător pe acest pămînt us-

cat.

162

31 MAI

De ce să se plîngă omul cît trăieşte? Fiecare să se plîngă

mai bine de păcatele lui! Plîn. 3,39.

Care e cauza de se aud atîtea plîngeri printre oameni? Păcatele

şi urmările lor. Binecuvîntat este acel om care şi-a plîns păcatele

în prezenţa lui Dumnezeu. Pe cînd fiul risipitor îşi plîngea păca-

tele sale în prezenţa tatălui său ia fost dăruită iertarea şi pacea.

Cînd oameni credincioşi ca: Ezra, Neemia şi Daniel au recunos-

cut păcatele poporului lor şi s-au făcut una cu ele, aşa cum citim

în capitolul 9 al cărţilor scrise de cei trei, ei au primit un răspuns

dumnezeiesc şi o mare mînguere. Ce diferenţă mare este între

un credincios şi un necredincios chiar şi în felul de a primi neca-

zul. Necredinciosul vociferează, se mînie, sau chiar înjură pe

Dumnezeu. El vorbeşte de un Dumnezeu nedrept. Ce tristă este

starea unei astfel de inimi care în loc să-şi plîngă păcatele îşi

plînge necazurile.

Credinciosul însă prin necazurile prin care trece este un obiect în

mîna lui Dumnezeu pentru educare şi creştere. El poate recu-

noaşte că în toate împrejurările este mîna lui Dumnezeu, Tatăl

său şi poate fi liniştit în conştiinţa sa că şi firele de păr din cap îi

sînt numărate. Acesta este un gînd măreţ, care odihneşte inima

şi o ţine liniştită chiar dacă trebuie să meargă prin furtuni şi el va

face experienţe măreţe pe care psalmistul le redă prin vorbele:

„Şi mi-ai prefăcut tînguirile în veselie, mi-ai deslegat sacul de

jale şi m-ai încins cu bucurie, pentnica inima mea să-ţi cînte şi să

nu stea mută. Doamne, Dumnezeule, eu pururea te voi lăuda!"

(Ps. 30.11-12). Dumnezeu vrea să vadă pe copiii Săi fericiţi şi de

aceea trebuie să le ia ceea ce s-a încleştat de inima lor. Cîte o

dată trebuie să fie foarte aspru cu ei deoarece carnea şi toată

firea este împotriva Duhului Său.

Credinţa stă deasupra împrejurărilor şi se îndreaptă către Dum-

nezeu; necredinţa pierde din vedere pe Cel Atotputernic şi nu se

ocupă decît de împrejurări.

163

IUNIE

1 IUNIE

Dar voi nu credeţi, pentrucă, după cum v-am spus, nu

sînteţi din oile Mele. Oile Mele ascultă glasul Meu; Eu le

cunosc, şi ele vin după Mine. loan 10,26.

O turmă fără păstor se destramă, ea este fără ocrotire şi oricînd

primejdiile o poate nimici. Cu cîtă supunere şi abnegaţie şi-a

făcut Domnul Isus slubja între ai Săi, dar conducătorii poporului

Israel nu L-au recunoscut. Deşi faptele Sale, El le-a făcut în

Numele Tatălui Său, nu le-au folosit ca să vină la credinţă. Din

contră ei spuneau: „Omul acesta nu scoate dracii decît cu Beel-

zebul, domnul dracilor." (Matei 12.24). Dar ce plăcută este vor-

birea Domnului în comparaţie cu a duşmanilor Săi, cînd spune

despre „oile Sale." Acest glas al Păstorului cel Bun este o mare

mîngîiere pentru ai Săi.

Imediat după moartea apostolilor s-au produs mari răvăşiri în

turmă aşa cum prezisese Pavel: „Ştiu bine că după plecarea mea

se vor vîrî între voi lupi răpitori care nu vor cruţa turma."

(F. Ap. 20.29). S-au produs mari pagube prin faptul că turma

s-a destrămat. Dar Păstorul cel Bun ţine seama de toate acestea

şi o adună în jurul Său, o scoate la păşune şi se interesează de

starea ei practică. Pe credincioşii dintre Neamuri care nu sînt din

staulul lui Israel, Domnul i-a adunat la un loc, ca să fie o singură

turmă formată din credincioşi din Israel şi credincioşi dintre

Neamuri, iar El, Domnul să fie Păstorul lor. Din această turmă

care are drept unic Păstor pe Domnul Isus trebuie să facem şi

noi parte. Toate celelalte turme făcute şi îndrumate de mîna

omului nu au nici o valoare în faţa lui Dumnezeu.

Acelaş Miel, care prin mărimea mîniei Sale va umple de groază

toate seminţiile şi toate popoarele pămîntului, va duce cu blîn-

deţe la păşuni verzi şi dealungul apelor liniştite pentru totdeau-

na turma pe care a răscumpărat-o prin sîngele Său.

165

2 IUNIE

DOMNUL a zis lui Samuel: Nu te uita la înfăţişarea şi

înălţimea staturii lui, căci l-am lăpădat. DOMNUL nu se

uită la ce se uită omul; omul se uită la ceea ce izbeşte

ochii, dar DOMNUL se uită la inimă. 1. Sam. 16,7.

Pentru a înţelege acest verset trebuie să cugetăm asupra întregu-

lui capitol. Dumnezeu a acceptat cerinţa poporului: „Să fie un

împărat peste noi ca să fim şi noi ca toate neamurile."

(1 Sam. 8.19-20). Gîndul de a face din acest popor o împărăţie a

fost de mult în inima lui Dumnezeu, dar felul de înfăptuire cît şi

modul întemeierii în gîndul lui Dumnezeu a fost profund diferit

de voia poporului. Poporul ar fi gîndit ca Dumnezeu dacă lăun-

trul inimii lui nu s-ar fi clătinat, dacă ar fi rămas statornic ca în

primele momente ale ieşirii din Egipt. Atunci ei cîntau: „Dom-

nul va împăraţi în veac şi în veci de veci." (Exod 15.18). Păcatul

mare nu consta în faptul că au cerut un împărat ci în faptul că au

vrut un împărat „ca toate neamurile." De aceea Dumnezeu a

trebuit să spună întristat: „Căci nu pe tine te leapădă, ci pe

Mine... Ascultă-le glasul, deci." (vezi 1 Sam. 8.8-9). De aici

şi-au luat avînt un nou şir de pofte. Dumnezeu le-a dat mai întîi

un împărat după inima lor: un om frumos şi mare. După ce Saul

a fost lepădat din cauza neascultării, Dumnezeu a ales un împă-

rat după inima Lui. Cînd Samuel stătea în Betleem ca să ungă

noul împărat era şi el în primejdie de a se uita la „înfăţişarea şi

înălţimea staturii."

Din aceasta putem învăţa, că Dumnezeu la alegerea slujitorilor

Lui se ghidează după alte temeiuri decît oamenii. Este foarte

important să respectăm aceste temeiuri dumnezeieşti deoarece

ele sînt şi astăzi în picioare. Să nu stăm în calea Sa la alegerea,

pregătirea şi la lucrările slujitorilor Lui. Adesea se spune că

înfăţişările exterioare sînt indiferente în faţa lui Dumnezeu dar

lucrul acesta nu este corect. Dumnezeu a aşezat temeiuri foarte

precise în ce priveşte îmbrăcămintea, felul de viaţă, comporta-

rea noastră.

166

3 IUNIE

El a trimes Cuvîntul Său fiilor lui Israel, şi le-a vestit

Evanghelia păcii, prin ISUS HRISTOS, care este DOM-

NUL tuturor. Fapt. 10,36.

Una din cele mai importante întrebări care i se poate pune unui

om este aceasta: „Ai pacea cu Dumnezeu?" Nimeni să nu aibă

linişte pînă ce nu poate răspunde: „DA." Domnul Isus a făcut

pace prin sîngele Său vărsat pe crucea de pe Golgota iar Dum-

nezeu vesteşte pacea prin Isus Hristos. Lucrarea Domnului

Hristos este unica temelie a păcii şi cu cît cineva este mai devotat

acestei lucrări, cu atît va fi mai sigur de pace. Nădejdea în orice

altceva duce la slăbire în credinţă. Şi totuş cît de mulţi sînt aceia

care nu termină cu credinţa lor, cu simţurile lor, cu lucrul lor, în

loc să privească ţintă la Hristos şi în lucrarea Sa, să se odihneas-

că. Ei privesc la experienţele lor în loc să-şi ridice privirea spre

Mîntuitorul cel răstignit şi înviat. La astfel de creştini, de cîte ori

se schimbă sentimentele, se schimbă şi pacea lor. Odată sînt pe

culmile cele mai înalte ca îndată după aceea să fie în cea mai

adîncă prăpastie. Ei sînt plini de nelinişte, de spaimă şi de îndo-

ială, siguranţa dumnezeiască este departe de cunoştinţa lor. Nici

nu se poate să ai siguranţă în astfel de situaţii! Dumnezeu vesteş-

te pacea prin Isus Hristos, NU prin experienţele noastre lăuntri-

ce, dobîndite sau nedobîndite, nici prin simţirile noastre sau prin

alte împrejurări religioase. Cunoaşterea acestui mare adevăr

poate da în mod sigur pacea. Şi ce bine că a fost în planul lui

Dumnezeu să ne dea o pace deplină, dumnezeiască şi statornică.

Dacă El ne-a trimis vestea aceasta de pace, să fim siguri că era

absolut necesară pentru noi. Această pace pe care El vrea s-o

sădească în inimile noastre este chiar lucrarea Sa de pe cruce,

este pacea CU Dumnezeu. Pacea LUI Dumnezeu o primim în

urma umblării noastre în gîndurile şi cerinţele Domnului Isus.

Această pace poate fi tulburată printr-o umblare nepotrivită a

credinciosului, pe cînd pacea CU Dumnezeu nu poate fi nicio-

dată tulburată căci e de la Domnul Isus Hristos.

167

4 IUNIE

Nimqni n-a văzut vreodată pe DUMNEZEU: singurul

Lui Fiu, care este în sînul Tatălui, Acela L-a făcut cunos-

cut, loan 1,18.

în Evrei 3 sîntem îndemnaţi să privim ţintă spre Apostolul măr-

turisirii noastre. Există mulţi apostoli în Noul Testament, dar

numai lui Isus i s-a dat apostolia într-un mod deosebit căci El

este TRIMISUL lui DUMNEZEU. S-a coborît din cer ca să ne

reveleze cu Dumnezeu. „Ştim că Fiul lui Dumnezeu a venit şi

ne-a dat pricepere să cunoaştem pe Cel ce este adevărat." (1

loan 5.20). Dacă îl privim pe Domnul nostru Isus în Evanghelie

îl vedem înfăţişat prin Duhul Sfînt în curăţia Lui desăvârşită şi

plin de mîngîiere în statornicia Lui, în iubirea Lui. El exprima

dorinţa Tatălui prin cuvînt şi prin faptă şi cînd se apropie de om,

acesta nu poate spune decît: „Iată, El este Dumnezeul adevărat

şi viaţa veşnică.

Dacă îl urmărim pe căile vieţii Sale şi-L vedem cum făcea bine şi

vindeca pe toţi care erau sub robia satanei, sau pe cei îngreuiaţi

de felurite boli, dacă îl vedem cum vindeca lepra, deschidea

ochii orbilor şi urechile surzilor, cum da hrană celor înfometaţi,

cum ştergea lacrimile văduvelor, dacă auzim glasul lui plin de

duioşie şi plînsetul Lui la mormîntul lui Lazăr şi privim apoi în

clipa cînd porunceşte morţii să-şi elibereze prada, atunci putem

spune: „Cuvântul S-a făcut trup şi a locuit printre noi plin de har

şi de adevăr. Şi noi am privit slava Lui, o slavă întocmai ca slava

singurului născut din Tatăl." (loan 1.14).

Toate lucrurile care se reflectă în viaţa şi slujba Apostolului

mărturisirii noastre sînt expresia în întregime de ceea ce este

Dumnezeu. Era „oglindirea slavei Lui şi întipărirea Fiinţei Lui."

De aceea să-L privim cît mai mult, pentru ca desfătarea noastră

în El să crească spre slava lui Dumnezeu care ne-a dat „slava

harului Său" cu care ne-a binecuvântat, aducîndu-ne în strînsă

legătură cu El însuşi şi cu Fiul dragostei Sale.

168

5 IUNIE

DUMNEZEU a zis lui Iacov: Socoală-te suie-te la Betel.

' Gen. 35.1.

Dacă noi facem o greşeală sau ne-am îndepărtat de Dumnezeu

atunci Domnul ne duce în urmă acolo unde a început căderea.

„Adu-ţi dar aminte de unde ai căzut; pocăieşte-te şi întoarce-te

la faptele tale dintîi." (Apoc. 2.5). Aceasta este temelia reabili-

tării. Sufletul trebue readus înapoi, acolo unde a încetat măsura

dumnezeiască şi a început măsura omenească. Domnul nu a zis:

„Adu-ţi aminte unde eşti" ci „Aduţi aminte de unde ai căzut."

Numai pe această cale învăţăm cît de mult ne-am îndepărtat.

Dacă sîntem readuşi pe această cale la măsura sfîntă, dumneze-

iască, abia atunci putem compara în ce mare mocirlă a păcatului

am fost căzuţi; numai pe această cale putem vedea dragostea

care se ocupă în orice moment de noi.

în familia lui Iacov s-a acumulat mult rău fără să fie judecat de

el, pînă cînd sufletul lui a fost trezit de strigătul: „Scoală-te,

suie-te la Betel." Sihem nu era lucul în care putea să judece răul.

Atmosfera în locul acela era atît de îmbîcsită cu lucruri murdare

încît era imposibil ca acolo să recunoască caracterul răului. în

momentul în care Iacov a auzit strigătul să meargă spre Betel a

spus casei lui: „Scoate-ţi dumnezeii străini care sînt în mijlocul

vostru, curăţiţi-vă şi schimbaţi-vă hainele ca să ne sculăm şi să ne

suim la Betel, căci acolo voi ridica un altar Dumnezeului, care

m-a ascultat în ziua necazului meu şi care a fost cu mine în

călătoria pe care am făcut-o." (vezi vers. 2şi 3). Cînd a auzit de

Casa lui Dumnezeu sufletul patriarhului s-a pus în mişcare, adu-

cîndu-şi aminte de starea care era în urmă cu 20 de ani. Aceşti

ani au fost plini de succes pentru Iacov. Nu în Sihem ci în Betel a

învăţat cine este Dumnezeul cel viu. De aceea a trebuit să se

întoarcă înapoi de unde a plecat şi acolo să ridice un altar lui

Dumnezeu. Numai în locul prezenţei Domnului Isus poţi să

aduci adevărata adorare care I se cuvine Lui din toată inima. Şi

El e prezent acolo unde sînt doi sau trei adunaţi pentru NUME-

LE Său.

169

<f IUNIE

Tu mă înconjori pe dinapoi şi pe dinainte, şi-Ţi pui mîna

peste mine. Ps. 139,5.

Tot timpul sîntem în mîna lui Dumnezeu pentru veşnica noastră

ocrotire, dar şi pentru creşterea noastră în educarea vieţii dum-

nezeieşti. Aceasta o simţim mai ales în timpurile marilor neca-

zuri. Dacă El trebuie să ne mustre atunci să nu ocolim mîna Lui.

Lucrarea Lui de mustrare trece totdeauna prin inima Sa de Tată

comportîndu-Se cu noi ca şi cu nişte fii. Această legătură fami-

liară stă la baza educării noastre. El poate să stoarcă lacrimi de

la o inimă de piatră şi poate să îngenuncheze pe un împotrivitor.

Nu numai carnea poate suferi ci El poate împlînta sabia şi în

sufletele noastre.

Cei cărora astăzi le merge bine să aibă milă de cei în suferinţă şi

încercaţi, căci mîine s-ar putea ca necazul să-şi găsească o portiţă

şi la ei. Niciodată să nu se găsească în gura şi inima noastră o

judecată rea cu privire la cei care trec prin necazuri, căci acestea

sînt lucruri între Tatăl ceresc şi fiecare individ de pe pămînt.

Dacă sîntem un timp în suferinţe şi întristări, atunci să avem

unica dorinţă ca Dumnezeu să-şi îndeplinească intenţile cu noi

în binecuvîntare şi spre slava Sa. Dumnezeu are numai gînduri

de dragoste şi pace cu noi toţi. Ce repede poate El să îndepăr-

teze toate suferinţele de la noi. „Ci cînd mîhneşte pe cineva, se

îndură iarăş de el, după îndurarea Lui cea mare, căci El nu

necăjeşte cu plăcere, nici nu mîhneşte bucuros pe copiii oame-

nilor." (Plîngeri 3.32-33). Să nu dispreţuim faptul că sîntem în

şcoala Domnului şi să nu obosim niciodată. Să nu ne supărăm

niciodată pe El, deoarece El cunoaşte începutul şi sfîrşitul, mă-

sura şi greutatea TUTUROR suferinţelor, El cunoaşte ce este

necesar pentru progresul nostru în credinţă.

Părăsirea unei răspunderi dată de Dumnezeu nu este niciodată

dovada smereniei; dimpotrivă smerenia cea mai adîncă se va

arăta cînd rămîi la locul tău în atîrnare de Dumnezeu. La fel este

şi cînd vrem să părăsim şcoala încercărilor.

170

7 IUNIE

Să nu părăsim adunarea noastră, cum au unii obicei; ci să

ne îndemnăm unii pe alţii, şi cu atît mai mult, cu cît vedeţi

că ziua se apropie. Evr. 10,25.

Vizitam odată împreună cu un frate pe o soră mai în vîrstă.

Drumul nostru trecea pe o vale lungă, apoi printr-o pădure şi la

urmă printr-o luncă. Cu acest prilej sora ne-a spus următoarele:

„Odinioară în acest sat a mai locuit o soră care acum este la

Domnul. Ea vizita adunarea cu regularitate şi cu multă seriozi-

tate, fără să dea înapoi de la drumul lung şi greoi. îmbătrînind

drumul a devenit tot mai greu. Dar şi în această stare avea o

satisfacţie sufletească deosebită să fie acolo unde Domnul strîn-

ge pe ai Săi în jurul Său. Ea lua un taburet cu ea şi din cînd în

cînd se mai odihnea uşurînd astfel din greutatea drumului. Fă-

cea acest efort cu dorinţa sinceră să fie părtaşă la binecuvîntările

Cuvîntului lui Dumnezeu."

Iubiţii noştri, valorificăm noi în întregime măreaţa şi înalta co-

muniune frăţească? Este lumea aceasta mai presus decît întîlni-

rea cu fraţii care se adună numai şi numai pentru Numele Dom-

nului Isus? Sau luăm ca scuză indispoziţia noastră sau cea mai

mică greutate? Ceea ce împiedecă pe mulţi să ia parte la aduna-

rea în Numele Domnului Isus este starea lăuntrică a inimii. Tre-

buie să fie clar că apostolul insuflat de Duhul Sfînt cînd vorbeşte

de „adunarea noastră" nu s-a gîndit la secte, partizi şi grupări

modelate şi întreţinute de mîna omului care au luat naştere mai

tîrziu şi care au rămas pînă astăzi spre ruşinea creştinismului, ci

el se referă la Adunarea lui Dumnezeu, născută şi condusă prin

Duhul Său. în această adunare Domnul Isus vrea să audă cîntă-

rile noastre de laudă, cererile noastre, aici vrea să ne binecuvin-

teze şi să ne întărească tot mai mult pe drumul pustiei acestei

lumi.

Să cumpănim bine aceste lucruri în prezenţa lui Dumnezeu şi să

nu pierdem nici-o ocazie de a fi în prezenţa Sa în strîngerea

laolaltă a copiilor Săi.

171

8 IUNIE

.Căci jugul Meu este bun, şi sarcina Mea este uşoară.

Mat. 11.30.

Aceasta nu se putea spune cu privire la legea care Dumnezeu a

dat-o poporului Israel pe muntele Sinai. Cînd unii bărbaţi evrei

au încercat să infiltreze legea în creştinism, adică să oblige pe

credincioşii dintre Neamuri să ţină legea în ceea ce priveşte tăie-

rea împrejur, şi cerinţele legi, Petru a spus: „Acum dar de ce

ispitiţi pe Dumnezeu şi puneţi pe grumazul ucenicilor un jug pe

care nici părinţii noştri, nici noi nu l-am putut purta."

JUGUL LEGII NU PUTEA DUCE PE NIMENI LA ODIH-

NĂ. Conţinutul legii era tocmai cerinţele concrete ale lui Dum-

nezeu, dar omul era fără putere ca să le împlinească. De aceea a

trebuit să vină Domnul Isus în chip de om. El a satisfăcut pe

Dumnezeu pe deplin prin ascultarea Sa în tot ceea ce priveşte

legea. „Căci Hristos este SFÎRŞITUL legii, pentru ca ORICINE

crede în EI să poată căpăta neprihănirea" (vezi Rom. 10.4).

Această neprihănire vrea să ţi-o dăruiască şi ţie. Domnul ţi se"

adresează ţie cînd te cheamă: „Veniţi la Mine toţi cei trudiţi şi

împovoraţi, şi Eu vă voi da odihnă (Matei 11.28). Nu te teme,

căci Domnul care din dragoste a murit pentru păcătoşi, va duce

la îndeplinire toate proorociile Cuvîntului Său şi te va ajuta şi pe

tine să mergi calea aleasă cu El. El nu este un „om aspru" cum îl

denumeşte robul cel viclean şi leneş. (Mat. 25.24). El este un

Domn bun care te îndeamnă să iei jugul şi sarcina Lui care este

uşoară. A purta jugul Lui înseamnă a avea aceleaşi ţeluri şi gîn-

duri ca şi El. Este în folosul nostru să cunoaştem pe acest Domn,

să fim legaţi de El şi să parcurgem cu El calea care se va termina

în slava veşnică. Pentru aceasta trebuie mai întîi să-i aduci toate

păcatele tale într-o pocăinţă sinceră şi adevărată. Dacă vei face

acest lucru vei fi liber de orice păcat care pînă acum te mustra.

Vino chiar acum la acest Izvor de pace care este Domnul Isus

Hristos. El este gata să te primească. Nu amina pînă mîine căci

s-ar putea să fie prea tîrziu.

. 172

9 IUNIE

Şi a şezut la dreapta Măririi în locurile prea înalte.

Evr. 1,3.

Aceasta este poziţia Domnului Isus în prezent. Aici în cap. 1 din

Evrei vedem maiestatea Fiului lui Dumnezeu. „A şezut la

dreapta măririi" ne arată imensitatea slavei personale a Domnu-

lui Hristos. El este într-adevăr Creatorul, El este oglinda şi înti-

părirea slavei lui Dumnezeu şi El ţine şi păstrează toate lucrurile

prin Cuvîntul Său. El este jertfa de ispăşire a păcatelor. Noi

putem înţelege că această prezentare a slavei lui Hristos, fie că

este vorba de slava Sa personală fie că este vorba de poziţia Sa,

leagă deja de acum inimile tuturor credincioşilor cu cerul, acolo

unde este El. El este Dumnezeu. El a coborît din cer şi S-a

înălţat după lucrarea înfăptuită pe deplin. Prin aceasta şi în locu-

rile cereşti a moştenit un Nume care este mai minunat decît al

îngerilor.

Ce Domn minunat avem noi în El, care ocupă locul cel mai înalt

şi mai însemnat, locul de cinste care este numai al Lui. De aceea

să-I mulţumim tot timpul căci El este Salvatorul nostru. A Lui să

fie lauda, mărirea şi adorarea! De aceea în toată adunarea să nu

se audă altceva decît o îmbărbătare continuă în această direcţie.

Dar şi ca persoane individuale să-i aducem laudă pentru dragos-

tea Sa. în Ps. 22.25 scrie: „în adunarea cea mare Tu vei fi prici-

na laudelor mele şi-mi voi îndeplini juruinţele în faţa celor ce se

tem de Tine."

Duhul Sfînt nu împinge niciodată pe un suflet să privească la el

însuşi sau la lucrarea lui, ci ÎNTOTDEAUNA îndreaptă orice

privire numai la HRISTOS. A cunoaşte pe Hristos este viaţa

veşnică, şi descoperirea Fiului de către Tatăl prin Duhul Sfînt

alcătuieşte temelia Adunării. învăţătura cea mai duhovnicească

va fi totdeauna aceea, care înfăţişează neîncetat şi pe deplin pe

HRISTOS. Duhul nu se poate opri decît la Isus. Aşa dar, dacă

cineva slujeşte prin puterea Duhului lui Dumnezeu, va vorbi

totdeauna mai mult despre HRISTOS decît despre alte lucru-

ri.

173

.10 IUNIE

Binecuvîntat să fie DUMNEZEU, Tatăl DOMNULUI

nostru ISUS HRISTOS, Părintele îndurărilor şi DUM-

NEZEUL oricărei mîngîieri. 2. Cor. 1,3

Apostolul Pavel a trecut prin multe necazuri şi dureri. Din afară

trebuia să sufere prigoană şi dureri trupeşti, iar în lăuntru era

măcinat de griji pentru starea de decădere care se făcea simţită

în adunarea din Corint.

Dar îndurările şi mîngîierile pe care le-a primit erau mai valo-

roase pentru el. Chiar în clipele de întristare noi învăţăm să

cunoaştem mai bine pe „Tatăl îndurărilor şi al mîngăierilor." în

vremuri bune noi îl putem cunoaşte ca Dăruitorul tuturor

darurilor şi putem să-I mulţumim pentru binecuvîntările Sale,

dar în necazuri ne apropiem mai mult ca oricînd de inima Lui şi

putem simţi mai profund dragostea Lui şi harul Său nemărginit

-fapt care nu se întîmplă în clipe de bunăstare. •

Prin aceste încercări putem să fim şi noi o binecuvîntare pentru

alţii şi putem spune ca apostolul care mîngîie pe „cei întristaţi

precum am fost şi noi mîngîiaţi de Dumnezeu." Să învăţăm tot

mai mult aceste lucruri în şcoala lui Dumnezu. Dacă am învăţat

bine lecţia, atunci sîntem în stare să mîngîiem şi pe alţii îndepli-

nindu-ne slujba în chipul cel mai vrednic. Dacă cineva a trecut

prin necaz şi prin întristare poate cel mai bine să simtă şi să-i fie

milă pentru cel ce este în necaz, avînd cuvîntul potrivit pentru

mîngîierea inimii. Un slujitor al Domnului care a participat la

înmormîntarea unei fetiţe a fost întrebat de tatăl acesteia: „Dvs.

aţi pierdut vreodată un copil care vă era scump?" „Nu" a fost

răspunsul celui întrebat. „S-a putut simţi asta din cuvintele dum-

neavoastră." Dacă am gustat din amarul durerilor şi al necazu-

rilor vom putea înţelege şi simţi cu cel care este în astfel de

situaţii.

174

11 IUNIE

De aceea, fraţi sfinţi, cari aveţi parte de chemarea cereas-

că, aţintiţi-vă privirile la Apostolul şi Marele Preot al

mărturisirii noastre, adică ISUS! Evr. 3,1.

Ce important este de a răspunde la această chemare scrisă în

acest Cuvînt. El care a primit Numele de „ISUS" ca om şi care

acum este proslăvit în cer, este Alfa. şi Omega mărturisirii cre-

dincioşilor. Numai cei care mărturisesc în adevăr sînt „fraţi

sfinţi", părtaşi ai chemării cereşti şi ei sînt în situaţie de a slăvi

Capul lor ceresc. Ei îl cunosc mai întîi ca „Apostolul" adică

trimisul lui Dumnezeu, căci este scris: „Dumnezeu, în adevăr

n-a trimis pe Fiul Său în lume ca să judece lumea, ci ca lumea să

fie mîntuită prin El." (loan 3.17). Ce mare osteneală a avut

Domnul în mijlocul iudeilor pentru a le arăta adevărul: „Mă

cunoaşteşteţi şi Mă ştiţi de unde sînt! Eu n-am venit de la Mine

însumi, ci Cel ce M-a trimis este adevărat şi voi nu-L cunoaş-

teţi." (loan 7.28). El era Apostolul credincios care S-a coborît

din cer şi care a putut să spună: „Am venit să fac nu voia Mea, ci

voia Celui ce M-a trimis." (loan 6.38).

Ei trebuiau să-L recunoască deoarece: „cel trimis de Dumnezeu

vorbea, vorbele lui Dumnezeu" şi „învăţătura Mea nu este a

Mea, ci a Celui ce M-a trimis pe Mine." (loan 7.16). Nu numai

vorbele au dat această dovadă ci şi faptele au dovedit acest lu-

cru: „Căci lucrurile pe care Mi le-a dat Tatăl să le săvîrşesc,

tocmai lucrurile acestea pe care le fac Eu mărturisesc despre

Mine că Tatăl M-a trimis." (loan 5.36). „Lucrarea pe care o cere

Dumnezeu este aceasta: să credeţi în Acela pe care L-a trimis

El." (loan 6.29) ca astfel să putem să-L privim şi să-L adorăm ca

pe Apostolul şi Marele nostru Preot.

Hristos e SINGURUL centru al Adunării lui Dumnezeu. Şi nu e

deajuns? Ne este prea deajuns pentru noi să fim „un singur duh

cu El" (1 Cor. 6.17). De ce să mai adăugăm ceva la El?

175

12 IUNIE

Au ajuns la Mara; dar n-au putut să bea apă din Mara,

pentrucă era amară.. ..DOMNUL i-a arătat un lemn, pe

care 1-a aruncat în apă. Şi apa s-a făcut dulce.

Exod. 15,23.24.

Poporul Israel a intrat sub ocrotirea norului şi a stupului de foc

cu o cîntare de laudă pe buze. Acum, Dumnezeu a început să

încerce credinţa lor, ca să cunoască pe fiecare om din popor cu

ce are în inima lui, dacă este gata să se lase condus de legile lui

Dumnezeu în căile Iui. Dar, vai prima încercare a scos Ia iveală

la acest popor o stare rea a inimii. Poporul se împotrivea lui

Moise. Nu era uşoară încercarea: lipsă de apă şi apoi cînd au

găsit-o, după multă căutare, nu putea fi băută, De aceea să nu

judecăm prea uşor şi repede pe acest popor. Oare în ce stare am

fi fost noi în faţa unei asemenea încercări? Ce milostiv este însă

Dumnezeu. Noi nu auzim nici un reproş; Dumnezeu este Acela

care îi arată lui Moise un lemn care aruncat în apă ridica toată

amărăciunea. Prin această încercare poporul putea să înveţe să

recunoască, că nu sînt mai buni decît egiptenii şi de aceea aveau

nevoie de acest lemn -o pildă limpede a crucii Domnului Hris-

tos- unicul mijloc de a rămînea pe căile lui Dumnezeu. O, de-am

învăţa din această întîmplare ca totdeauna să luăm pe Dumne-

zeu în ajutor. Atunci vom face experienţa că la El TOTUL este

cu putinţă indiferent cît de mare ar fi amărăciunea.

Cei dintîi paşi ai celor răscumpăraţi de Domnul sînt în primejdie

de a se lăsa „purtaţi încoace şi încolo de orice vînt de învăţătură"

de nerăbdare şi cîrtiri. Singurul mijloc de ocrotire este privirea

la Domnul Isus. El se descopere totdeauna potrivit cu nevoile

poporului Său, iar ai Săi, în loc să se plîngă de împrejurările în

care se găsesc, iau doar prilej din ele ca să ceară şi mai mult har

de la El. în felul acesta vom putea cunoaşte tot mai mult şi tot

mai bine pe Dumnezeul şi Tatăl nostru.

176

13 IUNIE

Să cad în mînile DOMNULUI, căci îndurările Lui sînt

nemărginite; dar să nu cad în mînile oamenilor!

l.Cro. 21, 13.

David a căzut în greşeala de a număra poporul. Se vede că nu

mai avea încrederea de altădată cînd prin puterea lui Dumnezeu

a învins leul şi ursul, ba mai mult, a învins pe uriaşul Goliat.

Prietenul lui de altă dată -Ionatan- l-ar fi făcut de ruşine în

această situaţie critică: „Poate că Domnul va lucra pentru noi,

căci nimic nu împiedecă pe Domnul să dea izbăvire printr-un

mic număr ca şi printr-un mare număr." (1 Sam. 14.6). Număra-

rea poporului de către David era o întristare pentru Dumnezeu.

Deşi s-a smerit în chip plăcut lui Dumnezeu cu cuvintele: „Eu

am păcătuit mult de tot" totuş mustrarea nu a putut fi evitată.

Desigur că a fost iertat dar i-au fost prezentate trei urgii din care

trebuia să aleagă pe cea prin care voia să treacă. Pînă atunci

David găsise într-un chip minunat îndurare la Dumnezeu, la

oameni însă nu găsise decît nedreptate şi răutate. De aceea a

preferat să cadă în mîinile lui Dumnezeu.

Şi noi, credincioşii, cunoaştem pe acest Dumnezeu şi îl numim

Tatăl nostru. El este Tatăl îndurărilor: 2 Chor. 1.3. El se poartă

cu noi ca şi cu nişte fii (Evrei 12.7), dar dacă părăsim calea cre-

dincioşiei şi a încrederii atunci trebuie să suferim întristările

Sale. Dacă ne smerim cu privire la neajunsurile noastre, atunci

să fim siguri că El se îndură de noi. (Plîngeri 3.32). Lui David i-a

fost dăruit harul să nu cadă în mîinile oamenilor, dar Domnului

Isus nu i-a fost îngăduit acest har: „Fiul Omului va fi dat în

mîinile oamenilor." (Marcu9.31). Cît a trebuit să sufere din

mîna omului nici nu ne putem imagina! Ura oamenilor se ridica

puternic împotriva rîvnei Lui pentru slava lui Dumnezeu. Omul

a avut „ceasul său" în care a pus mîna pe Fiul lui Dumnezeu,

căruia i-a pricinuit cea mai mare durere care ar fi putut exista.

Trebuie mai mult curaj pentru a fi smerit decît pentru a fi mîn-

dru.

177

14 IUNIE

Staţi gata dar, avînd mijlocul încins cu adevărul, îmbră-

caţi cu platoşa neprihănirii. Efes. 6,14.

Platoşa neprihănirii înseamnă un suflet care nu are nimic rău

să-şi reproşeze. Omul firesc (natural) ştie cît de pătat este cu

păcate cugetul său. Dacă creştinii se ţin strîns legaţi de adevăr,

vor avea ca duşman pe satan. Dacă avem un cuget curat putem

înainta cu paşi siguri. Sîntem îmbrăcaţi cu platoşa neprihănirii,

cînd din dragoste pentru El umblăm cu Dumnezeu. Noi primim

un cuget curat, foarte sensibil în faţa lui Dumnezeu prin sîngele

Mielului şi cînd umblăm cu Dumnezeu noi păstrăm aceeaşi cla-

ritate în faţa tuturor oamenilor ca şi în părtăşia cu Dumnezeu.

Atunci ne este dăruită puterea practică a unei ţinute demne şi a

unui cuget care ne mustră. Chiar dacă nu ne vede nimeni dintre

oameni, sinceritatea şi adevărul arată spre o astfel de inimă.

Dacă sîntem aspri cu trupul nostru ca să fim un exemplu în

umblare, vom fi plini de bucurie pe calea lui Dumnezeu. Dum-

nezeu este prezent oriunde. Unde sînt semănate roadele nepri-

hănirii, acolo vom găsi calea păcii în neprihănire. Dacă inima

este în pace cu Dumnezeu şi nu are nici o mustrare dacă plăce-

rile sînt ţinute în frîu, atunci în suflet stăpîneşte pacea. Dacă în

umblarea noastră pe pămînt inima este înălţată deasupra pămîn-

tului, legată de lucruri mai bune, atunci umblăm într-un duh de

pace cu ceilalţi oameni şi nimic nu va perturba legăturile noastre

cu Dumnezeu. El este Dumnezeul păcii, şi pacea Domnului Isus

umple inimile noastre. Ce platoşă minunată avem noi! Prin ea

putem să ne apărăm de săgeţile arzătoare ale celui rău. Dragos-

tea lui Dumnezeu cucereşte în felul acesta inima noastră şi ne

face demni să gustăm binecuvîntările duhovniceşti iar picioarele

vor fi încălţate cu rîvna Evangheliei păcii, Evanghelia lui Dum-

nezeu.

Oamenii sînt mari sau mici cînd sînt puşi alături unii de alţii, dar

în faţa lui Dumnezeu nu sînt decît NIMIC.

178

15 IUNIE

Vino! i-a zis ISUS. Petru s-a coborît din corabie, şi a înce-

put să umble pe ape ca să meargă la ISUS. Mat. 14,29.

Chemarea lui Petru făcută de Domnul nu era numai scurtă dar

era concisă şi decisivă: VINO! Ce vrea să ne spună aceasta? Noi

sîntem chemaţi cu o chemare sfîntă aşa cum stă scris: „Pe aceia

pe care i-a hotărît mai dinainte, i-a şi chemat, i-a şi socotit nepri-

hăniţi, iar pe aceia pe care i-a socotit neprihăniţi i-a şi proslăvit.

Deci ce vom zice noi în faţa tuturor acestor lucruri!"

(Rom. 8.30-31).

Această chemare se face şi astăzi ca pe vremea lui Petru. El s-a

coborît din corabie desprinzîndu-se de toate lucrurile care sînt

întemeiate pe ce este firesc, pe carne. El umbla pe apă; aceasta

înseamnă că mergea pe o cale pe care numai credinţa o poate

parcurge. Şi atîta timp cit credinţa era în acţiune iar privirea lui

era ţintă la Domnul Isus, nu era nicio primejdie în jurul lui. Dar

după ce şi-a îndepărtat privirea de la Domnul a trebuit să

cunoască afundarea. Şi nouă ne-a fost adresată chemarea Dom-

nului de a merge în întîmpinarea Lui. Primii creştini au înţeles

foarte bine chemarea aceasta, şi înţelegerea se vedea în umbla-

rea lor. Credincioşii, într-adevăr, au trăit în aşteptarea Mirelui.

Ei au părăsit lumea şi tot ce le stîrnea poftele şi legăturile cu

lumea. Aşteptarea Domnului şi dorinţa de a fi pe veci cu El,

stăpînea toată umblarea lor şi îi îndepărtau de rău. Ei s-au dus în

puterea şi energia Duhului pe Calea credinţei, Cale pe care

lumea nu poate să meargă.

Iată, sîntem aproape de clipa cînd se va auzi glasul: „Iată Mire-

le, ieşiţi-i în întîmpinare!" Oare nu vrem să mergem şi noi în

întîmpinarea Lui? De aceea să avem o ureche ascultătoare de

întreg Cuvîntul lui Dumnezeu, să ne debarasăm, de tot ce ne-ar

putea împiedeca de la aşteptarea Domnului.

„ASCULTAREA face mai mult decît jertfele..."

179

16 IUNIE

Şi nu-Mi voi mai aduce aminte de păcatele lor, nici de

fărădelegile lor. Evr. 10,17.

După ce toţi locuitorii pămîntului au fost judecaţi prin valurile

potopului, Dumnezeu a aşezat în înălţimea cerului curcubeul

care şi în zilele noastre dă mărturia că Dumnezeu şi-a dat cuvîn-

tul că nu va mai nimici lumea prin apă.

Si peste noi a bîntuit judecata, dar prin moartea Domnului pe

cruce, El a fost făcut Mijlocitorul nostru. A fost o judecată mai

grea şi mai cutremurătoare decît potopul lui Noe. Toate valurile

mîniei adevărate a lui Dumnezeu L-au lovit pe Hristos pentru

păcatele noastre. El a fost în moarte şi în mormînt. Oare nu

răzbate pînă la noi din mijlocul norilor întunecoşi care s-au

strîns deasupra crucii de pe Golgata, chemarea sfîntă a

Evangheliei harului şi a păcii? Razele slavei acestui Soare ne

dau o bucurie veşnică.

Nu ne spune oare într-o formă foarte clară jertfa de pe Golgota

că judecata pentru nelegiuirile şi păcatele noastre nu se mai poa-

te repeta? Dumnezeu ne convinge prin Cuvîntul Său că se ţine

de promisiunile Lui şi nu judecă de două ori pe cel vinovat. El

nu mai vrea să-şi amintească de păcatele noastre. El doreşte

mult să sădească în inimile noastre ceea ce Hristos a făcut în

locul nostru şi astfel să-L cunoaştem ca pe Dumnezeul şi Tatăl

nostru.

Poţi să spui şi tu iubite cititor, că Domnul Isus a stat pentru tine

personal la judecată şi că a purtat păcatele tale? A fost în viaţa

ta o zi cînd sătul de păcatele tale, te-ai refugiat la crucea de pe

Golgota? Dacă nu poţi spune un „da" din toată inima atunci

vino chiar acum la jertfa Domnului Isus şi primeşte prin credinţă

ceea ce El a făcut în locul tău. Atunci vei fi sigur că în ziua

judecăţii nu te va mai lovi judecata.

Alexandru cel Mare a dat ordin cameristului să strige în fiecare

dimineaţă: „Gîndeşte-te că trebuie să mori."

O, dacă am reflecta mai mult la acest adevăr! Atunci alta ar fi

umblarea noastră a tuturor în faţa lui Dumnezeu şi în faţa oame-

nilor.

180

17 IUNIE

Mă bucur de Cuvîntul Tău, ca cel ce găseşte o mare pra-

dă. Ps. 119,162.

Pe cînd Martin Luther a făcut gimnaziul la Erfurt, a găsit în

biblioteca universităţii o Biblie în limba latină. Era pentru prima

dată cînd a avut ocazia să aibă o astfel de carte. în mîna lui era

ca un mărgăritar. A observat cu mirare că există mai multe texte

şi mai multe cărţi în ea, decît se aminteau în biserici sau în cărţile

religioase. Pe cînd se preocupa de Vechiul Testament a ajuns la

istorisirea lui Samuel cu mama lui Hanna pe care o citea cu mult

drag şi interes. Din cauză că totul i se părea nou, Dumnezeu a

stîrnit în el dorinţa sinceră de a avea ca proprietate personală o

astfel de carte. Luther nu numai că a putut să aibă o astfel de

Carte, dar i s-a permis de către Dumnezeu să o şi traducă în

limba germană. în felul acesta poporul german a putut să citeas-

că Cuvîntul lui Dumnezeu în limba lui. Această lucrare a fost

una din problemele de bază ale Reformei religioase conduse de

el. Noi învăţăm din aceasta cît de plăcut este cel care iubeşte

Cuvîntul lui Dumnezeu. Ştim şi de alţi traducători care au oferit

poporului lor Sfîntul Cuvînt al lui Dumnezeu în limba lor.

Se ştie de exemplu de D. Corailescu din România că a scris de 4

ori cu mîna toată Biblia. Toate sînt descoperite în faţa Marelui

nostru Tată şi Dumnezeu.

Oare cum este cu tine în această direcţie? Este Cuvîntul lui

Dumnezeu cel mai preţios, sau poţi să te debarasezi de el? Folo-

seşti orice clipă pentru a-1 citi?

Dacă nu ai ajuns încă în această stare, atunci roagă-te Domnului

să-ţi dea bucuria hrănirii cu veşnicul Cuvînt. Dacă dorinţa ta

este sinceră, El îţi va mări bucuria de a trage foloase duhovni-

ceşti din Cartea Sa. Binecuvîntat este cel ce găseşte în Cuvîntul

lui Dumnezeu un mărgăritar de preţ; este ca unul care găseşte o

mare pradă.

în anul 1500, Biblia era tipărită doar în 14 limbi. în anul 1800 în

71 de limbi, iar în 1965 în peste 1250 de limbi şi dialecte.

181

18 IUNIE

Cînd a sosit ceasul, ISUS a şezut la masă cu cei doispre-

zece apostoli. El le-a zis: Am dorit mult să mănînc Pastele

acestea cu voi înainte de patima Mea. Luc. 22,14.15.

Pastele (în original: Pasah) s-a sărbătorit în amintirea eliberării

poporul Israel din robia Egiptului.

In ceasul acela greu cînd Domnul Isus a fost prins, s-a gîndit în

dragostea Lui la toţi oamenii care vor preţui lucrarea de mîntui-

re, de salvare din lanţurile satanei şi care îl vor primi pe El ca

Mîntuitor. Acolo a inaugurat Cina spre amintirea Sa. Mielul

pascal al iudeilor ne arată anticipat suferinţele care aveau să

vină peste Domnul Isus. Cina ne arată ceea ce a fost El pe Gol-

gota pentru noi. La Cină vestim moartea Domnului. Ce a fost

această moarte pentru credincioşi, pentru lume, pentru sat an,

pentru toată creatura, pentru Dumnezeu, ne dezvăluie toate

acele versete din Sfînta Scriptură care citează moartea Domnu-

lui Hristos şi urmările sale. O dată cu Cina, Domnul a oferit un

loc credincioşilor la Masa Lui, loc pe care îl ocupă acum şi în

toată veşnicia. Este locul prezenţei lui Dumnezeu unde aducem

adorare în duh şi adevăr. Dacă apărem în faţa lui Dumnezeu în

această poziţie la Masa Domnului nostru prea iubit şi dacă ne

gîndim cît L-a costat pe Dumnezeu această lucrare de mîntuire

ca dovada dragostei Lui care L-a dus la moarte, nu putem decît

să ne închinăm în faţa Lui şi să-I aducem mulţumiri, laudă şi

adorare. Nu putem decît să slăvim harul care ne-a adus în ace-

astă stare de copii ai lui Dumnezeu şi de adoratori. Atunci nu

mai avem ce să-I cerem, căci sîntem copleşiţi de dragostea Lui.

Nu avem ce explicaţii să mai dăm, căci semnele morţii Lui ne

vorbesc mai mult şi mai desluşit. Te bucuri şi tu de un astfel de

loc unde poţi să-ţi aduci din toată inima adorarea ta? Locul ace-

sta nu-1 vei găsi în organizaţiile religioase ale oamenilor căci

acolo omul dirijează lucrurile cum vrea. Adevăratul loc al ado-

rării" este afară din tabără, unde El este UNIC conducător.

182

19 IUNIE

Tot ce este vrednic de cinste, tot ce este drept, tot ce este

curat, tot ce este vrednic de iubit, tot ce este vrednic de

primit, orice faptă bună, şi orice laudă, aceasta să vă

însufleţească. Fii. 4,8.

în epistola către Filipeni găsim experienţa unui credincios care

se găseşte sub îndemnul Duhului Sfînt pe calea spre cer. El

cunoaşte pe Hristos ca pe viaţa sa (cap. 1.21), mai departe ne

este înfăţişat chipul lui Hristos pe care credinciosul vrea să-1

copieze întru totul (cap. 2.5-8) şi el îşi atinge ţinta, adică se va

face asemenea trupului slavei urmărind premiul chemării cereşti

(3.14,20). Cel credincios se „bucură totdeauna" în Domnul a

cărui venire este aproape.

Ce îmbărbătare serioasă pentru toţi copii lui Dumnezeu, care

trebuie să meargă prin această lume prin multe necazuri încer-

cări şi primejdii. Cu cît simţim slăbiciunea noastră şi vedem

pustia cu primejdiile şi necazurile ei, cu atît simţim mîngîiere şi

adăpost ÎN Dumnezeu: „Şi pacea lui Dumnezeu care întrece

orice pricepere, vă va păzi inimile şi gîndurile în Hristos Isus."

(cap. 4.7).

Astfel plin de Hristos, îmbrăcat şi fericit, creştinul caută să placă

numai lui Isus. „Tot ce este adevărat tot ce este vrednic de cins-

te, tot ce este drept, tot ce este curat, tot ce este vrednic de iubit,

tot ce este vrednic de primit, orice faptă bună şi orice laudă"

acestea să însufleţească toate inimile creştinilor şi pe acestea să

le practicăm. Atunci umblarea noastră va fi vrednică de Domnul

şi vom face cinste Numelui Său putînd să lăudăm în mijlocul

credincioşilor pe Marele nostru Mîntuitor. Prin aceasta vom

face experienţa preţioasă că aparţinem unui Dumnezeu al păcii

şi că El este scutul şi ocrotirea noastră în tot timpul vieţii.

înţelepciunea este necesară pentru a crede, nu pentru a fi necre-

dincios.

183

20 IUNIE

Dar toţi, parcă fuseseră vorbiţi, au început să se desvino-

văţească. Luc. 14,18.

Dezvinovăţirea celor chemaţi la ospăţul cel mare nu era făcută

sub formă de răutate, dar după logică era neîntemeiată. Primul

a cumpărat un ogor şi acum vroia să meargă acolo să-1 vadă. Iată

o scuză falsă, căci dacă vreau să cumpăr ceva mai întîi caut să

văd acel lucru şi nu după aceea. Următorul a adus acelaş fel de

scuză. El a cumpărat cinci perechi de boi şi acum vroia să le

încerce. Iar al treilea se scuza prin faptul că s-a căsătorit şi din

această cauză nu ar putea să vină. Oare nu putea merge cu

soţia? Sau poate o soţie opri pe un bărbat ca să-şi îndeplinească

obligaţile sale? Toate desvinovăţirile şi scuzele nu au fost însoţi-

te de un temei bine clădit.

Aşa s-a întimplat cu poporul Israel. Toţi au fost chemaţi la ospă-

ţul cel mare, dar toţi se scuzau fără temeiuri care să stea în

picioare, deoarece temeiurile de fapt nu existau. De aceea au

căutat fel şi fel de scuze şi se ascundeau după nişte lucruri

pămînteşti, jignind şi lepădînd pe Acela care a vrut să-i strîngă la

o masă. Proprietarul casei, care a pregătit această masă avînd

plăcere să-şi vadă casa plină a zis robului să meargă în pieţe, pe

uliţele cetăţii, să aducă pe săraci, ciungi, orbi şi şchiopi şi întrucât

mai era loc, să meargă să adune pe cei de pe drumuri şi cei care

stau la garduri. Ce minunat lucrează harul lui Dumnezeu. Prin

lepădarea Israelului a fost propovăduită Evanghelia paginilor,

celor slabi şi neputincioşi. Toţi aceştia au fost chemaţi la ospăţ.

Şi tu eşti chemat. Sau poate trăieşti cu impresia că nu eşti sărac,

nici olog, nici orb, sau nu te consideri ca cel de pe stradă. Crezi

poate că ai o viaţă ireproşabilă în faţa lui Dumnezeu. Gîndeşte-

te că prin refuzarea acestei chemări îl lepezi pe Domnul Hristos,

neglijezi şi calci în picioare harul Său. Dacă vrei să fi scăpat de

veşnica pierzare, trebuie să te pocăieşti şi să asculţi chemarea

care îţi este adresată ţie. Nu uita că aceste rînduri ar putea să fie

ultimul semnal de alarmă pentru hotărîrea ta.

184

21 IUNIE

Moise a zis DOMNULUI: Ah! DOAMNE, eu nu sînt un

om cu vorbirea uşoară; şi cusurul acesta nu-i nici de ieri,

nici de alaltăeri, nici măcar de cînd vorbeşti Tu robului

Tău; căci vorba şi limba mi-este încurcată. Exod. 4,10.

Această ezitare a lui Moise depăşeşte orice graniţă a răbdării

omeneşti, dar Dumnezeu în îndelunga Sa răbdare mai aşteaptă.

El aminteşte robului Să că El însuşi dă omului înţelepciune şi

grai, şi-i mai spune că vrea să fie cu gura lui. Astfel aduce Dum-

nezeu pe robul Său în dragoste şi răbdare la locul unde vrea să-1

aibe. Dar Moise încă nu-i mulţumit şi cine oare nu ar putea

înţelege teama pentru un popor aşa de mare? Era un lucru mare

şi greu ca să scoţi din Egipt un astfel de popor. Moise s-a uitat la

el însuşi şi nu la Dumnezeu. Dumnezeu stă TOTDEAUNA dea-

supra turor lucrurilor şi numai El trebuie slăvit.

Aici, în aceste împrejurări, vedem o minunată arătare a lui

Dumnezeu. Dumnezeu nu pune deoparte pe Moise ca să nu mai

fie conducătorul poporului ci îi dă şi un ajutor în Aaron a cărui

vorbire era mai uşoară. Ce Dumnezeu minunat! După ce Dum-

nezeu îl îmbărbătează pe Moise prin nişte minuni şi semne Moi-

se este de acord să meargă acolo unde este trimis.

Dumnezeu să ne dea harul de a ne întemeia totdeauna pe Cuvîn-

tul Său chiar şi atunci cînd, ca oameni nu vedem o ieşire, sau

cînd constatăm o slăbiciune în dependenţa noastră faţă de Dom-

nul. Pe de altă parte este un mare lucru, căci în şcoala lui Dum-

nezeu învăţăm să vorbim acolo unde şi El ar fi vorbit şi învăţăm

să tăcem acolo unde şi El ar fi tăcut, mai învăţăm să fim lesne la

auzit şi încet la vorbit.

Ca să ne bucurăm de starea de faţă a lui Dumnezeu, trebue să

fim şi noi unde este El; şi pe El nu-L vom găsi în mijlocul cer-

turilor unei lumi nelegiuite. Aşa dar cu cît copilul lui Dumnezeu

va părăsi mai grabnic locul în care Domnul nu se poate găsi cu

atît va fi mai bine de el.

185

22 IUNIE

Căci armele cu cari ne luptăm noi, nu sînt supuse firii

pămînteşti, ci sînt puternice, întărite Noi răsturnăm

izvodirile minţii şi orice înălţime, cari se ridică împotriva

cunoştinţei lui DUMNEZEU; şi orice gînd îl facem rob

ascultării de HRISTOS. 2. Cor. 10,4,5.

Apostolul Pavel putea să scrie tesalonicenilor că ei au primit

Cuvîntul lui Dumnezeu „în adevăr" (1 Tes. 2.13). Chiar de pe

atunci erau oameni care vorbeau lucruri stricate şi dădeau învă-

ţături false (F. Ap. 20.30;2 Cor. 2.17). Cum întîmpina apostolul

astfel de elemente? Cu armătura dumnezeiască! Dacă este vor-

ba de libertatea în Hristos, atunci nu-i slăbea şi nu le dădea nici

o clipă de răgaz pentru adevărul Evangheliei (Gal. 2.5). în zilele

noastre se învaţă multe lucruri de-a îndoaselea şi în afară de

aceste învăţături false ai căror purtători nu trebuie nici să-i pri-

mim în casele noastre, nici să-i salutăm.

Sînt concepţii omeneşti care spun că Dumnezeu este iubire şi El

nu va lăsa pe oameni în pierzare veşnică. Cei ce spun asta uită în

mod voit că Dumnezeu este sfînt şi drept aşa cum ne învaţă

Cuvîntul lui Dumnezeu. La oameni care vorbesc în felul acesta

le lipseşte SUPUNEREA faţă de Cuvîntul lui Dumnezeu. Dacă

privim la faptul că unii fraţi şi surori ţin la moda timpului şi nu la

decenţa unei ţinute demne, acestea nu sînt decît arătarea faptu-

lui că acei credincioşi nu umblă în supunere faţă de Marele Mîn-

tuitor care i-a răscumpărat din acest veac rău. Dacă cineva caută

scuze prin răstălmăcirea Cuvîntului lui Dumnezeu sti fie sigur că

satana a cîştigat teren în acea inimă. Să dăm ascultarea noastră

deplină Cuvîntului sfînt care rămîne acelaşi azi ca şi ieri, să nu

ne luăm după obiceiurile lumii, şi în felul acesta să putem pro-

slăvi pe acest pămînt pe Domnul Hristos.

186

23 IUNIE

Stăruiţi în rugăciune, vegheaţi în ea cu mulţumiri.

Col. 4,2.

Rugăciunea este respiraţia sufletului. Fără aceasta nu e posibiliă

comunitatea cu Dumnezeu şi cu Domnul Isus Hristos. Epafra a

recunoscut acest lucru. El iubea pe fraţii şi surorile din Colose,

Laodicea şi Ierapole şi se ruga insistent pentru ei. Dragostea

pentru ei îl îndemna mult de tot ca să aducă necazurile lor în faţa

lui Dumnezeu.

Cu cît iubim mai mult frăţietatea cu atît mai mult ne vom ruga

pentru ei, şi în aceeaşi măsură creşte şi interesul nostru pentru

ei. Dacă rugăciunile noastre sînt bine întemeiate şi sincere

atunci vom stărui în ele.

Necesitatea acestei slujbe sfinte şi ascunse să ne stea tot timpul

în faţa ochilor noştri. De ar urma toţi credincioşii în această

privinţă exemplul lui Epafra. Cîte prilejuri avem noi în zilele de

azi să stăruim în rugăciune! Mulţi copii ai lui Dumnezeu se lasă

prinşi de vidul acestei lumi care caută să-i aspire. Multe învăţă-

turi false se răspîndesc şi între copiii lui Dumnezeu iar formalis-

mul se răspîndeşte cu paşi repezi. Cît de necesară este rugăciu-

nea şi în zilele noastre! De-am fi în tot timpul în rugăciune şi

pentru oamenii care sînt pe calea pierzării veşnice. Să ne rugăm

insistent pentru mîntuirea păcătoşilor pierduţi. în curînd Dom-

nul va veni. Să nu obosim rugîndu-ne.

Niciodată nu a fost mai mare trebuinţă de rugăciune în Aduna-

rea lui Dumnezeu ca în vremea de faţă. S-ar putea spune că

satana întrebuinţează toată iscusinţa pe care o are ca să împovă-

reze sufletele şi să împiedece toate silinţele poporului lui Dum-

nezeu. Pentru unii, el se serveşte de ocupaţiile lor; pentru alţii,

de greutăţile familiare; pentru alţii de durerile şi greutăţile lor

personale.

Vrăjmaşii sînt mulţi şi numai puterea lui Dumnezeu ne poate

face în stare să facem faţă tuturor acestor piedici şi să le biruim.

Dumnezeu lucrează totdeauna cînd credinţa se îndreaptă spre

El, avînd ca ţintă slava Lui.

187

24 IUNIE

Multe căi pot părea bune omului, dar la urmă se văd că

duc la moarte. Prov. 14,12.

Adeseori în viaţă stăm în cumpănă şi nu ştim ce decizie să luăm.

Poate că sînt lucruri mari sau lucruri minore. Dar vedem de

multe ori că lucrurile minore pînă la urmă sînt mari şi viceversa.

De aceea este necesar să fim precauţi în toate, cercetînd atent

care este voia Domnului nostru prea iubit. Dacă privim la Lot

vedem că privirea lui era atrasă de ceea ce vedea cu ochii săi.

Totul era ospitalier aici, dar oamenii acelui ţinut erau împotriva

lui Dumnezeu. Noi citim că: „Lot şi-a ridicat ochii şi a văzut că

toată cîmpia Iordanului " (Gen. 13.10). Dacă şi-ar fi ridicat

ochii spre Dumnezeu şi ar fi stăruit: „Doamne spune-mi calea

Ta!" ar fi primit răspuns ce trebuie să facă. Dar el a mers pe

calea care a găsit-o de cuvinţă şi această cale 1-a dus la moarte.

Ce urmări au avut hotărîrile greşite ale lui Lot! Acest exemplu

să fie şi pentru noi un semnal de alarmă. Ce primejdios este

pentru un credincios cînd îşi alege calea sa proporie! Cîţi dintre

fraţii şi surorile tinere nu au găsit cu cale să meargă împreună pe

drumul vieţii sau cîţi nu şi-au ales o meserie fără să întrebe pe

Domnul, şi în totală dependenţă de El să ia o hotărîre. Urmarea

au fost necazuri şi inimi frînte.

Dacă cineva intenţionează să facă voia lui Dumnezeu nu va

rămînea niciodată fără răspuns. Dar cine nu se teme să facă

primul pas de unul singur acela nu are altceva de aşteptat decît

să culeagă urmările căilor proprii.

In vremea noastră, creştinii de nume, pretind că văd, dar în

realitate ei sînt orbi, vorbind în mod spiritual. Ochii celui ce e

convins că e orb se pot deschide; dar ce se poate face pentru

unul, care crede că vede, cînd de fapt, nu vede de loc? Această

nerecunoaştere a adevăratei stări are urmări grave. Totdeauna

sîntem binecuvîntaţi cînd sîntem aduşi să ne cunoaştem întru

cîtva, pe noi înşine. Căci numai atunci ne putem da seama de

ceea ce este Dumnezeu pentru noi.

188

25 IUNIE

Eu eram meşterul Lui, la lucru lîngă El, şi în toate zilele

eram desfătarea Lui;..şi găsindu-mi desfătarea in fiii oa-

menilor. Prov. 8,30.31.

Sfînta Scriptură ne lasă adesea să privim prin cuvintele ei, în

veşnicie. Aici noi ascultăm vorbind pe Acela care e „puterea şi

înţelepciunea lui Dumnezeu." (1 Cor. 1.24). Din veşnicie Fiul

lui Dumnezeu era desfătarea Tatălui, obiectul dragostei Lui,

plăcerea inimii Sale. Ce mare însemnătate are El pentru noi să

ne gîndim că Cel ce era desfătarea lui Dumnezeu a devenit om

dîndu-se ca jertfă pentru mîntuirea noastră. Şi mai mult decît

atît îl auzim spunînd: „..găsindu-şi desfătarea în fii oamenilor."

Cum se poate oare ca „desfătarea Tatălui" să-şi găsească desfă-

tarea şi în noi, nişte oameni păcătoşi? Acest lucru nu s-a petre-

cut pentru faptele noastre bune, sau pentrucă în noi ar exista

ceva bun. NU, El ştia că Dumnezeu are nişte planuri cu omul pe

acest pămînt; El vedea un mărgăritar pe acest pămînt care avea

mare valoare pentru inima Sa. Dragostea era motorul care intra

în acţiune pentru a-şi da viaţa pentru omenire. Din această ca-

uză a mers drumul Golgotei. Ca răsplată a suferinţelor Sale,

Tatăl i-a dat ca moştenire pe toţi aceia care cred în El şi care

acum sînt obiectele dragostei Sale. Atît de preţuit este omul

mîntuit, încît este ridicat la rangul de copil al lui Dumnezeu. Cît

de mult a preţuit Dumnezeu lumea şi totuşi cît de puţini sînt

aceia care fac voia Lui. în Isaia 43.4 Dumnezeu ne spune: „De

aceea pentru că ai preţ în ochii Mei, pentrucă eşti preţuit te

iubesc." Oare nu ne îndeamnă aceasta ca să-i aducem şi mai

multă adorare? Nu ne îndeamnă această dragoste ca să ţinem

fără şovăire la mărturisirea nădejdii noastre? Şi nu ne îndeamnă

să nu recunoaştem alt teren de strîngere laolaltă decît terenul

prezenţei Sale? Acolo El este CONDUCĂTOR şi tot ce se face

izvorăşte din îndemnul Duhului Sfînt. Toţi care citesc aceste

rînduri sînt chemaţi acolo. Vrei să primeşti invitaţia Marelui

Păstor?

189

26 IUNIE

Eu sînt adevărata viţă, şi Tatăl Meu este vierul.

loan 15,1-

Domnul Isus este adevărata viţă, Tatăl este vierul şi ucenicii sînt

mlădiţele. Dacă Domnul Isus nu dă sevă fructului, acesta nu

este veritabil. Rămînerea în Domnul Isus se realizează prin de-

pendenţă deplină faţă de El. Pe această cale, Domnul Isus vrea

ca ucenicii Săi să fie un izvor conţinu de putere şi de roade. El

însuşi vrea să fie ÎN ei. în afară de El nu putem efectua nimic.

Dacă noi posedăm puterea prin rămînerea în El, vom aduce

multe şi bogate roade. Dacă rămîne în noi Cuvîntul Său va da

naştere prin rugăciune la o forţă nouă care nu poate fi învinsă.

Atunci putem cere în Numele Său ceea ce vrem şi se va înde-

plini.

Există în acest capitol trei îndemnuri foarte preţioase:

- „rămîneţi în Mine..."

- „rămîneţi în dragostea Mea.."

- „dacă.. .rămîn în voi cuvintele Mele."

ASCULTAREA şi DEPENDENŢA sînt cele două temelii de

bază ale vieţii practice aici pe pămînt. Aici nu este vorba despre

mîntuirea unui păcătos ci despre calea unui ucenic al lui Hristos

care vrea să savureze deplin dragostea Lui. într-o astfel de inimă

plăcerile acestei lumi nu au nici un loc. Bucuria în Domnul ne

îmbărbătează să slujim unul altuia şi să ne întărim pe calea

ascultării şi a credinţei noastre sfinte. Să umblăm cu demnitate

pe calea noastră, ca în felul acesta să arătăm lumii o viaţă de

belşug duhovnicesc. Să nu uităm că Domnul Isus atît de mult

ne-a iubit încît şi-a dat viaţa pentru noi.

Dacă mustrat pentru păcat, privesc la crucea Domnului Isus în

jertfa Lui văd nu numai că „păcatele mele" au fost iertate, dar

văd, că şi „păcatul meu" adică firea mea cea pămîntească -rădă-

cina tuturor păcatelor mele- a fost nimicită şi lucrul acesta ne dă

o pace adîncă. La cruce văd pe Dumnezeu ca prieten al păcăto-

sului, dînd la o parte păcatul.

190

27 IUNIE

în adevăr, voi care de mult trebuia să fiţi învăţători, aveţi

iarăş trebuinţă de cineva să vă înveţe cele dintîi adevăruri

ale cuvintelor lui DUMNEZEU, şi aţi ajuns să aveţi ne-

voie de lapte, nu de hrană tare. Evr. 5,12.

Voia lui Dumnezeu este ca cel credincios să crească şi să

sporească în avuţiile duhovniceşti. Este o stare normală, la fel

cum în viaţa de toate zilele omul trebuie să se dezvolte şi să

propăşească. Legea dezvoltării este una din cele mai decisive

legi şi stă la temelia oricărei acţiuni dumnezeieşti, atît în creaţie

cît şi în domeniul Duhului. Credinciosul trebuie să treacă de la

poziţia de prunc în Hristos la poziţia de tînăr şi apoi la poziţia de

om matur. Dacă nu se petrece această creştere, înseamnă că

există o cauză negativă în viaţa creştinului.

Evreii trebuiau să fie aşa de înaintaţi încît să fie în stare să înveţe

pe alţii. Dar ei aveau nevoie din nou de învăţăturile începătoare.

Ei au devenit „greoi la pricepere" şi aceasta a dăunat creşterii

lor.

Nu există o stagnare mai mare ca aceea cauzată de alipirea de

vechile tradiţii sau forme religioase care nu au nimic cu credinţa

adevărată. Astfel de oameni se înşală amarnic, deoarece lui

Dumnezeu nu-i trebuie robi cu inima împărţită sau creştini nu-

mai de duminica. Acolo unde este formalism lipseşte creşterea..

De aceea, iubite cititor care doreşti să creşti în credinţă, depăr-

tează - te de formele religioase prin ieşirea afară din orice tabără

religioasă şi ocuparea terenului în Adunarea lui Dumnezeu.

Ţinem să declarăm că nu ne trece prin minte să mişcăm un deget

ca să atingem vreunul din sisteme. Nu cu ele avem noi a face; de

ele se va ocupa Domnul. Noi avem a face cu sfinţii din aceste

sisteme şi căutăm ca printr-o acţiune spirituală, prin lucrarea

cuvintelor Scripturii să-i scoatem din ele şi să-i aducem să-şi ia

locul cuvenit în Adunarea lui Dumnezeu.

191

28 IUNIE

Grozav lucru este să cazi în mînile DUMNEZEULUI ce-

lui viu! Evr. 10,31.

Cînd odinioară David după greşeala sa a cerut să cadă în mîinile

lui Dumnezeu deoarece milostenile Lui sînt mari, asistăm apoi

la o mustrare faţă de robul Său (1 Cronici 21). Dar textul de

astăzi analizează pe oamenii care păcătuiesc cu voia. Cine efec-

tuează acest pas, calcă în picioare pe Fiul lui Dumnezeu şi Du-

hul harului ignorînd sîngele lui Isus vărsat pentru iertarea păca-

telor. Astfel de oameni dispreţuiesc sîngele vărsat de Domnul

nostru, punîndu-1 alături de orice sînge al animalelor vărsat în

vechime. Pentru astfel de oameni nu există altă jertfă de ispăşi-

re, iar jertfele pe care le mai aduc evreii şi azi nu mai au nici o

valoare. Ceea ce mai rămîne în astfel de situaţii este mînia lui

Dumnezeu care va judeca aspru pe cei care au nedreptăţit pe

Fiul Său prea iubit.

De aceasta va avea parte toţi care nu vor să primească harul lui

Dumnezeu care este întemeiat pe jertfa de mîntuire a lui Isus şi

toţi care se împotrivesc alipindu-se de cei care-L răstignesc pe

Hristos.

Acum, cînd citeşti aceste rînduri, mai ai ocazia să scapi de mînia

lui Dumnezeu. Vino cu pocăinţă la El şi recunoaşte toate păca-

tele tale în faţa Lui şi vei primi iertare şi pace. Gîndeşte-te bine

la textul de astăzi: „Grozav lucru este să cazi în mîinile Dumne-

zeului celui viu."

O, cititor neîntors la Dumnezeu te rugăm cu stăruinţă nu mai

zăbovi. Zăbava înseamnă nechibzuinţă. Fiecare clipă este de

preţ. Nu ştii clipa cînd ai putea fi secerat de moarte şi trimis în

locul unde nu vei avea nici o rază, nici cea mai slabă licărire de

nădejde, în locul de întuneric, nenorocire şi zbuciumare veşnică.

Vino aşa cum eşti la ISUS care stă cu braţele şi inima plină de

dragoste, gata să te primească, să te adăpostească, să te mîntu-

iască să te binecuvinteze potrivit cu dragostea Sa şi cu preţul

desăvîrşit al Numelui şi jertfei Sale.

192

29 IUNIE

Pot să se mute munţii, pot să se clatine dealurile, dar

dragostea Mea nu se va muta de la tine, şi legămîntul Meu

de pace nu se va clătina, zice DOMNUL, care are milă de

tine. Isa. 54,10.

Dumnezeu aduce aminte totdeauna omului ce slab este în faţa

puterii Sale. Omul aleargă cu groază din locuinţa sa cînd este un

cutremur. Dar cine poate să descrie ce va fi atunci cînd va veni

ce citim în Apocalipsăceasul încercărilor care are să vină peste

lumea întreagă, ca să încerce pe locuitorii pămîntului", cînd

Dumnezeu va judeca acest pămînt.

Atunci oamenii se vor ascunde în crăpăturile stîncilor, în peşteri

şi vor spune: „Cădeţi peste noi şi ascundeţi-ne de faţa Celui ce

sade pe scaunul de domnie şi de mînia Mielului" (Apoc. 6.16).

Cei care în timpul harului nu vor să asculte chemarea Domnului

Isus vor avea parte de judecata lui Dumnezeu. Nici stîncile şi

nici dealurile nu vor putea ocroti pe păcătoşi de judecată.

Dumnezeu a dat poporului Său pămîntesc preţioase proorocii pe

care le va îndeplini chiar şi prin neascultarea poporului. în pre-

zent acolo unde se adună credincioşii aceste proorocii sînt de-

osebit de preţioase. în mijlocul atîtor frămîntări ale acestei lumi,

credinciosul are dreptul să-şi aţintească privirea la Dumnezeu

aşa cum spune Psalmul 32: „cel ce se încrede ÎN Domnul este

înconjurat cu îndurarea Lui." Credinciosul oricînd poate să ştie

şi să fie convins că Dumnezeu este credincios celor făgăduite. El

îi va întări pe ai Săi şi-i va păzi de orice rău.

Sînt mulţi copii ai lui Dumnezeu care îşi trăiesc zilele în temeri,

întuneric şi nesiguranţă. Toată slujba lor dumnezeiască în loc să

fie urmarea vieţii veşnice pe care o au şi de care se bucură, nu-i

decît împlinirea unei datorii legale şi o pregătire pentru viaţa

veşnică. Iar „nădejdea fericită" pe care ne-a dat-o harul, ca să

ne învioreze inimile le rămîne cu totul necunoscută. O socotesc

ca o visare şi aşteaptă ziua judecăţii în loc să aştepte pe Hris-

tos.

CALENDAR BIBLIC Bg. 7 193

30 IUNIE

Eu sînt a iubitului meu şi iubitul meu este al meu; el îşi

paşte turma între crini. Cînt. 6,3.

Aceasta este vorbirea unui suflet care nu mai are valoare în ochii

săi proprii. Cînd cineva se preocupă cu Hristos, sufletul intră în

gîndurile şi dragostea Lui în loc să se ocupe cu gîndurile şi sim-

ţirile proprii. Ochii, inima, gîndurile şi buzele -toate sînt pline

de Hristos şi sînt preocupate cu El. în cap. 2.16 mireasa spune:

„Prea iubitul meu este al meu şi eu sînt a lui." Acolo bucuria de

a poseda pe Hristos stă pe prim plan: „El este al meu." Aici este

vorba de o bucurie mai profundă şi anume aceea de a aparţine

lui Hristos: „eu sînt a Lui." Ambele bucurii sînt binecuvîntate

dar bucuria care izvorăşte din convingerea: „Eu sînt a Lui" are

un gînd mai profund şi ne arată o creştere dumnezeiască. Noi

putem înţelege bucuria unui suflet trezit din somnul păcatului

care exclamă: Eu cred acum în Hristos, eu ştiu că El a murit

pentru mine. Un suflet care a fost scos la lumina lui Dumnezeu

din întunerecul păcatului poate exclama victorios: Isus este al

meu. Să nu se minimalizeze niciodată bucuria de a avea pe Hris-

tos dar sufletul să nu rămînă numai aici ci să facă progrese în

recunoaşterea adevărului.

Să căutăm să trăim în simţămîntul că ne găsim totdeauna în faţa

lui Dumnezeu. Numai astfel vom fi păziţi de multele feluri şi

forme ale răului pe care le întîlnim zilnic. Frica de Dumnezeu

s-ar dovedi un zăgaz binecuvîntat împotriva răului, în orice chip

şi formă. Ea ne-ar face adevăraţi în toate vorbele şi faptele

noastre. De cîte ori nu vorbim mult mai mult decît simţim. Cît

de schimbată ar fi purtarea noastră dacă ne-am da seama totdea-

una că Dumnezeu ne aude şi ne vede, că El ţine seamă de orice

cuvînt al nostru, cunoaşte orice gînd şi vede toate căile noastre.

Dacă am rămînea cît mai aproape de izvorul iubirii dumnezeieşti

am fi nişte rîuri răcoritoare dovedind că sîntem ai iubitului nos-

tru Domn şi El este al nostru. Ce bine ar fi dacă toate acestea

s-ar împlini mai mult şi s-ar ţinea mai cu tărie între noi!

194

IULIE

1 IULIE

Timp de şapte zile, veţi mînca azimi. Din cea dintîi zi veţi

scoate aluatul din casele voastre: căci oricine va mînca

pîine dospită, din ziua întîi pînă în ziua a şaptea, va fi

nimicit din Israel Exod. 12,15.

Sîngele mielului pascal care se vedea pe amîndoi stîlpii şi dea-

supra uşii caselor israeliţilor îi ocrotea de judecata dumnezeias-

că, de moartea întîiului născut. Sîngele era mărturia că în acea

casă pătrunsese o dată moartea.

Comuniunea cu Dumnezeu şi unii cu alţii prin mîncarea Mielu-

lui pregătit ne face atenţi să îndepărtăm mai întîi TOT aluatul.

Aluatul este o înfăţişare a tot ce este rău şi al păcatului, fie că e

vorba de conduită morală, fie că e vorba de învăţături greşite.

Cele şapte zile, adică o săptămînă, ne arată că toată viaţa cre-

dinciosului din clipa întoarcerii sale la Dumnezeu trebuie să fie

sfîntă. Domnul să ne dea harul ca să îndepărtăm tot aluatul din

casele noastre şi din vieţile noastre. A mînca azimi înseamnă a

ne supune fără şovăială tuturor îndemnurilor Sfintei Scripturi.

Numai cînd umblăm în lumina Cuvântului avem părtăşie cu

Dumnezeu şi unii cu alţii. în această lumină putem recunoaşte

tot ce nu-i place lui Dumnezeu. Orice delăsare în privinţa cerce-

tării personale este cauza multor slăbiciuni, lipsuri şi a necredin-

cioşiei.

Un israelit care nu se ţinea de poruncile lui Dumnezeu trebuia

să fie nimicit din mijlocul lui Israel. Ce învăţătură serioasă!

Dacă din neglijenţa noastră nu ne cercetăm şi nu mărturisim

abaterea în faţa lui Dumnezeu, adorarea noastră va fi nevredni-

că. Atunci Dumnezeu trebuie să ne ia în şcoala Sa de educaţie

prin dragoste. Dacă nu îndepărtăm răul, judecîndu-1 atunci are

să se infiltreze tot mai mult şi Dumnezeu aduce judecata asupra

noastră. Aluatul are proprietatea de a invada toată masa. De

aceea apostolul, minat de Duhul Sfînt, a scris: „Măturaţi aluatul

cel vechi. Nu este datoria voastră să judecaţi pe cei dinăuntru?"

(1 Cor. 5). Noi, credincioşii trebuie să facem această lucrare. Nu

trebuie să-L rugăm să o facă El.

196

2 IULIE

Am un botez cu care trebuie să fiu botezat, şi cît de

înstrîmtorat sînt pînă cînd va fi îndeplinit! Luc. 12,50.

Aceste cuvinte le-a spus Domnul şi Mîntuitorul nostru cu mult

timp înainte de a suferi moartea pe cruce. De fapt, drumul Lui

mergea în întregime spre cruce. Numai prin drumul crucii Isus a

putut să slăvească pe Tatăl în întregime şi pentru vecii vecilor.

Toate valurile judecăţii lui Dumnezeu asupra păcatului au tre-

buit să acopere pe Mielul lui Dumnezeu. Cu acest botez trebuia

să fie botezat, în această adîncime de suferinţe -care noi nicio-

dată nu sîntem în stare să le cercetăm- trebuia să meargă El.

Domnul Hristos a trebuit să sufere moartea în toată amărăciu-

nea ei ca plată pentru păcatele care le-a luat de bună voie asupra

Lui. Noi pricepem puţin fioru Lui din Ghetsimani. Şi totuş a

vrut să fie botezat cu acest botez al suferinţei ca să isprăvească

lucrarea.

De ce a trebuit să vină toată suferinţa asupra Lui? „Pentru bucu-

ria care-I era pusă înainte, a suferit crucea." Prin lucrarea Lui

desăvârşită zăgazurile dragostei dumnezeieşti au fost deschise să

curgă spre noi. Dar pentru aceasta Domnul nostru prea iubit a

trebuit să păşească în adîncimi mari. Să nu uităm lucrul acesta,

căci este împlinit pentru noi care credem.

El a spus ucenicilor şi prin ei şi nouă: „Să faceţi lucrul acesta

spre amintirea Mea." Să privim la Masa Domnului cu ochii ţintă

spre suferinţele şi moartea Lui, ca acestea să dea naştere în ini-

mile noastre la admiraţie sfintă şi la adorarea care NUMAI Lui i

se cuvine.

Masa Domnului ne pune înainte cele mai scumpe adevăruri.

Mîntuirea este săvârşită, păcatele sînt iertate. Harul domneşte

prin neprihănire. Boldul morţii este înlăturat. Slava veşnică ne

este descoperită din partea lui Dumnezeu. Unitatea unui singur

Trup ne este înfăţişată înaintea noastră. Nu mai este nevoie de

alte explicaţii, decît de o simplă şi sfîntă practicare a amintirii

morţii Domnului Hristos.

197

3 IULIE

DOMNUL a vorbit lui Moise, şi a zis: Trimite nişte oa-

meni să iscodească ţara Canaanului, pe care o dau copii-

lor lui Israel. Num. 13,1.2

Dacă citim numai aceste două versete sîntem înclinaţi să credem

că iscodirea ţării Canaanului ar fi fost după voia lui Dumnezeu.

Moise i-a îmbărbătat să se suie şi să o ia în primire. (Deut. 1.21).

Ca să intre în binecuvîntările pregătite de Dumnezeu trebuia

numai ASCULTARE şi CREDINŢĂ. Aici s-a arătat că popo-

rul nu are nici credinţă, nici ascultare. „Voi v-aţi apropiat de

mine" a spus Moise, „şi aţi zis: Să trimitem nişte oameni înain-

tea noastră ca să iscodească ţara." Era nevoie de aceasta? Prin

aceasta nu a fost oare jignit Dumnezeul adevărului? Dumnezeu

le-a acceptat cererea dar pentru popor a fost o amară durere,

încă 38 de ani au mai călătorit şi din numărul bărbaţilor care au

ieşit din Egipt numai doi au intrat în ţara făgăduită. Toţi ceilalţi

au murit în pustie din cauza necredinţei lor. In 1 Cor. 10.6 citim:

„Şi aceste lucruri s-au întîmplat ca să ne slujească nouă drept

pildă."

In privinţa lucrării de mîntuire a lui Isus şi a harului Său dătător

de iertare cei care au crezut au intrat în comuniune intimă cu

Dumnezeu. De această credinţă vorbeşte apostolul în Romani

1.17 şi Galateni 3.11 unde e amintit versetul: „Cel neprihănit va

trăi prin credinţă." Asemenea verset îl mai regăsim în conţinut şi

în Evrei 10.38 unde este vorba de statornicie. Toate promisiuni-

le lui Dumnezeu pentru calea noastră şi pentru slava viitoare

sînt „DA" şi „AMIN." Putem să ne bazăm pe fidelitatea lui

Dumnezeu în orice împrejurări. Prin aceasta îl vom cinsti pe

Acela care a spus: „Voi cinsti pe cine Mă cinsteşte." Vrem oare

să-L întristăm prin necredinţa noastră?

Adevăratul mijloc ca să înaintăm în viaţa duhovnicească este ca

să trăim pentru Adunarea lui Dumnezeu şi nu pentru altceva.

Omul care trăieşte potrivit gîndului Duhului lui Dumnezeu

despre Adunarea Sa va creşte în omul cel nou.

198

4 IULIE

Nădăjduieşte în DOMNUL! Fii tare, îmbărătează-ţi ini-

ma, şi nădăjduieşte în DOMNUL! Ps. 27,14.

Un comerciant credincios se găsea după o serie de pierderi în-

tr-o postură foarte rea. El era foarte posomorit şi sănătatea lui

suferea mult din această cauză. Nevasta lui deşi era posomorită

încerca să-1 întărească. Ea a rugat insistent pe Dumnezeu ca să-i

vină în ajutor. Dumnezeul cel Atotputernic a lucrat într-un chip

minunat.

Fetiţa cea mai mare care avea opt ani s-a sculat cu ochii în la-

crimi şi a spus: „Eu am avut un vis foarte trist. Se părea că

Dumnezeu a murit şi a fost înmormîntat de îngeri. Tatăl care de

mult nu a mai zîmbit nu s-a putut abţine şi i-a spus: „Copilaşule,

ştergeţi lacrimile. Dumnezeu nu poate să moară." Acest cuvînt

a lovit-o puternic pe mamă. „Tu înveţi copila să nu plîngă, căci

Dumnezeu nu poate să moară şi tu însuţi nu scoţi de aici mîngî-

ierea de care ai nevoie. De ce nu vrei să te rezemi pe Acela care

nu poate să mintă care nu dormitează? Nu a numărat El perii de

pe capul nostru? El nu poate să-i părăsească pe cei care se încred

în El." Profund mişcat, tatăl a prins încredere în Dumnezeul cel

viu. El i-a dat puterea să se autodepăşească.

Cunoşti şi tu pe Acest Dumnezeu Atotputernic? Cine se încrede

în El nu va fi dat niciodată de ruşine!

J. H. Pestalozzi (1746-1827) pedagog de talie internaţională şi

creştin a cărui operă a fost caracterizată ca „forţă generatoare a

noilor curente pedagogice" a scris: „Copilul meu, există un

Dumnezeu de care ai nevoie, acum cînd nu mai ai nevoie de

mine. Este un Dumnezeu care te ia în braţele Lui, cînd eu nu te

mai pot proteja; este un Dumnezeu care cugetă la fericirea şi

bucuriile tale." „Voinţa lui Dumnezeu şi tot ceea ce eu îmi pot

închipui mai nobil, mai bun pentru mine însumi, sînt tot una. De

aceea, nu mai trăiesc pentru mine însumi, ci pentru Cel ce m-a

luat în braţele Lui părinteşti."

199

5 IULIE

La început, DUMNEZEU a făcut cerurile şi pămîntul.

Gen. 1,1.

. Primul verset al Bibliei vorbeşte că Dumnezeu a făcut cerul adi-

că întreg cosmosul şi a creat pămîntul. Este foarte însemnat să

înţelegem că, crearea tuturor lucrurilor nu poate fi cercetată

prin concepţia omenească. O putem pricepe numai prin desco-

perirea dumnezeiască. „Prin credinţă pricepem că lumea a fost

făcută prin Cuvîntul lui Dumnezeu, aşa că tot ce se vede nu a

fost făcut din lucrurile care se văd." (Evrei 11.3). Dumnezeu

este Izvorul TUTUROR lucrurilor, Cuvîntul Lui a chemat totul

la viaţă. Din mai multe texte noi ştim că Domnul Isus este înfăp-

tuitorul întregii creaţii dumnezeieşti şi în felul acesta este arătat

în Evanghelia după loan cap. 1: Cuvîntul. Pentru credincios nu

este de loc greu ca să recunoască: „El a spus şi s-a făcut" că El a

ordonat şi a luat fiinţă. Aceste cuvinte exclud pe deplin gîndul

despre evoluţie. Dumnezeu nu a avut nevoie de evoluţie ci a

creat prin Cuvîntul puterii Sale şi după gîndul Lui. Qt de preţios

este acest lucru pentru credinţă! Credinciosul cunoaşte pe Dum-

nezeul dragostei care s-a revelat în Hristos Isus şi are libertatea

să-I slujească în dragoste, exprimînd voia Creatorului într-o

lume ruinată de păcat.

Biblia prezintă o lume creată de mîna lui Dumnezeu. Biblia

prezintă o Dumnezeire prin a cărei putere infinită au fost chib-

zuite, formate şi făcute toate lucrurile.

Teoria evoluţiei spune că toate aceste lucruri s-au făcut

printr-un proces material de acţiuni întîmplătoare, negîndite de

nimeni, proces pentru care autorii teoriei nu dau nici o explica-

ţie. Bine a spus prof. Edwin Conklin,mare biolog de la univer-

sitatea din Princeton: „Probabiliatea ca viaţa să apară la întîm-

plare prin accident este comparabilă cu probabiliatea ca un dic-

ţionar să rezulte dintr-o explozie într-o tipografie." Teoria evo-

luţiei este o minciună monstruoasă, o tăgăduire a lui Dumnezeu,

o tăgăduire a sufletului omenesc, ea face din om o fiară, ea

goleşte omenirea de toate lucrurile sfinte pe care Dumnezeu le-a

revelat în Cartea Sa.

200

6 IULIE

Pămîntul era pustiu şi gol; peste faţa adîncului de ape era

întunerec, şi Duhul lui DUMNEZEU se mişca pe deasu-

pra apelor. Gen. 1,2.

Textul de astăzi în limba ebraică începe cu: „Şi...." fapt care a

făcut pe unii cercetători ai Sfintei Scripturi să-1 socotească ca o

legătură unică cu versetul 1. Dar nu este aşa. Ce important este

să citim Cuvîntul lui Dumnezeu cu atenţie! Multe lămuriri false

au temelia în citirea superficială a Cuvântului lui Dumnezeu.

Dumnezeu nu a făcut pămîntul într-o stare brută care apoi să-1

finiseze, să evolueze, ci toate s-au petrecut aşa cum a ordonat

Dumnezeu.

Din ce cauză era pămîntul pustiu şi gol? Scriptura nu ne spune

aici direct, dar citim în Isaia 45.18: „.. .1-a făcut nu ca să fie

pustiu, ci 1-a întocmit ca să fie locuit." Dumnezeu nu întocmeşte

nimic pustiu şi gol. Aceasta nu ar fi o lucrare onorabilă pentru

El. Starea de dezordine este urmarea căderii satanei. Satana,

care a fost creat „era un heruvim ocrotitor" pînă în momentul

cînd s-a împotrivit lui Dumnezeu. Satana este stăpînitorul întu-

nericului şi aşa a ajuns omul fără Dumnezeu. Numai Duhul lui

Dumnezeu poate să lumineze pe oameni. Credinciosul răscum-

părat ştie că pustiul şi golul sînt lucrarea satanei şi de aceea se

străduieşte să fie o solie de a scoate pe oameni de sub această

dominaţie şi a le arăta salvarea în Isus, care pe crucea Golgotei a

învins pe acest duşman.

Păziţi-vă inima cu toată sîrguinţa! Păziţi-vă de orice influienţă

religioasă falsă! Ţineţi seama că trăiţi într-o lume a cărei atmos-

feră este ucigătoare pentru viaţa duhovnicească. Cu o pătrunde-

re infernală, vrăjmaşul caută să întindă în jurul vostru mrejele

din toate părţile şi numai o legătură neîntreruptă cu Dumnezeu

vă poate păzi! înviaţi împreună cu Domnul Hristos, gîndiţi-vă la

lucrurile de sus nu la cele de pe pămînt, pentrucă cetăţenia

voastră este în ceruri de unde aşteptaţi pe Domnul care va

schimba trupul stării voastre smerite!

201

7 IULIE

DUMNEZEU a zis: Să se facă lumină! Şi a fost lumină.

DUMNEZEU a văzut că lumina era bună. Gen. 1,3.4.

Facerea lumii în cele şase zile înseamnă nu numai creaţie, ci şi o

lucrare de refacere a pămîntului pentru a fi locuibil pentru oa-

meni, în starea aceea de „pustiu şi gol" mai întîi Dumnezeu a

făcut lumina. Nu pentrucă lui Dumnezeu i-ar fi trebuit lumină

pentru lucrarea Lui ci pentru că lumina este o creaţie minunată a

Lui, temelia celorlalte lucrări. Dumnezeu se reliefează în lumină

după cum El însuşi este lumină. Unde ajunge lumina, întuneri-

cul se îndepărtează. „Iată că nici întunericul nu este întunecos

pentru Tine; ci noaptea străluceşte ca ziua şi întunericul ca lumi-

na" (Ps. 139.12). Aceste două noţiuni sînt preluate de Cuvîntul

lui Dumnezeu şi folosite în chip duhovnicesc. Dumnezeu este şi

Izvorul luminii duhovniceşti. El lasă ca lumina să cadă în inima

întunecată a omului pentru a îndepărta această stare. în felul

acesta arată Duhul lui Dumnezeu oamenilor starea nenorocită

la care i-a dus păcatul. Cine vrea să primească această lumină şi

crede în jertfa Domnului Isus de la cruce, adusă pentru iertarea

păcatelor, primeşte iertare şi pace. în felul acesta inima este

salvată de întunericul păcatului.

Tot de lumină are nevoie şi fiecare credincios în parte. Cînd un

copil al lui Dumnezeu lasă ca lumina Cuvîntului Sfînt să pătrun-

dă cu toată intensitatea sa în inimă se va produce o schimbare în

părerile şi gîndurile cele vechi. Toate par de atunci încolo schim-

bate şi într-o lumină nouă. Biblia pare o carte nouă. Scăpaţi de

atmosfera întunecată care învăluie sistemele religioase, creştinul

va putea vedea totul în lumina cerească a Scripturii, parcă ar fi o

întoarcere din nou la Dumnezeu. în încurcătura religioasă a zile-

lor noastre fiecare avem nevoie de lumina sfîntă a Bibliei pentru

a putea recunoaşte adevărul. Rămîne pentru fiecare o pro-

blemă, dacă vrea să lase pătrunderea luminii de Sus în inimă sau

dacă se mai hrăneşte cu lumina slabă pe care o dă omul.

202

8 IULIE

DUMNEZEU a făcut pe om după chipul Său, 1-a făcut

după chipul lui DUMNEZEU; parte bărbătească şi parte

femeiască i-a făcut. Gen. 1,27.

La creaţie Dumnezeu a spus totdeauna „să se facă" şi s-a făcut.

Dar cînd a fost vorba de om a spus: „Să facem om după chipul

Nostru, după asemănarea noastră." Cuvîntul „chip" arată că

este asemănător. Omul trebuia să fie reprezentantul lui Dumne-

zeu pe pămînt şi trebuia să-1 administreze. Această poziţie înaltă

a omului era legată de o mare răspundere. Omul a fost creat

după chipul lui Dumnezeu, fapt care ne arată că omul este în

caracter şi calitate asemănător cu Dumnezeu deşi într-o măsură

foarte mică.

Dar ce a făcut omul cu aceste asemănări şi calităţi? El nu a

căutat onoarea lui Dumnezeu ci şi-a căutat interesele proprii.

Chipul a fost distrus prin păcat. Dar totuş mîna lui Dumnezeu se

mai poate recunoaşte chiar şi atunci cînd omul se îndepărtează.

Noi credincioşii putem vedea în om tot timpul chipul lui Dum-

nezeu pentru care Fiul Său a înfăptuit lucrarea de mîntuire şi

ne-a salvat din mîna satanei.

Tot timpul satan s-a străduit să depărteze pe om de Dumnezeu.

Printre multele mijloace ale sale vrem să amintim una din cele

mai rafinate şi anume: predestinaţia. Sînt idei şi oameni care

susţin că nu pot crede pentru că nu au fost hotărîţi de Dumnezeu

din veşnicie. înlătură oare această teorie răspunderea sub care

se află fiecare om de a crede mărturia lămurită şi simplă care se

găseşte în Biblie? NU, ci dimpotrivă toate acestea ne arată rău-

tatea inimii, chipul dezumanizat de către satan care-1 face pe om

să nu primească mărturia lui Dumnezeu. Este scris clar şi pentru

toţi de pe pămînt: „Cei ce nu ascultă de Evanghelia Domnului

nostru Isus Hristos vor avea ca pedeapsă o pierzare veşnică" (2

Tes. 1.8-9). Oamenii sint făcuţi răspunzători să creadă Cuvîntul

Evangheliei şi vor fi pedepsiţi pentrucă nu l-au crezut. Oricine

crede în Domnul Isus are viaţa veşnică. (loan 3.16).

203

9 IULIE

Neprihăniţilor, bucuraţi-vă în DOMNUL! Oamenilor

fără prihană le sade bine cîntarea de laudă Cîntaţi-I

o cînjare nouă! Ps. 33,1.3.

Credinciosul prin harul lui Dumnezeu a devenit o creaţie nouă

ÎN Isus Hristos. Glasul lui Dumnezeu a răsunat odată: „Nu este

nici un om neprihănit, niciunul măcar." în starea aceasta nu

putea fi nici o bucurie, nici o laudă pe buze. Dar Dumnezeu a

găsit o cale ca cei neprihăniţi să poată fi plini de fericire şi de

laudă în faţa Lui. Este foarte important pentru fiecare copil al

lui Dumnezeu să înţeleagă că el a primit neprihănirea dumneze-

iască ÎN Isus Hristos şi că are un loc înaintea lui Dumnezeu.

Dacă sufletul se bucură de acest har, atunci este în stare să laude

pe Dumnezeu şi să intoneze „o cîntare nouă." Această cîntare

slăveşte măreaţa mîntuire şi salvare. Dacă Israel avea o mîntuire

temporară, atunci cel credincios de astăzi cunoaşte o mîntuire

veşnică care a pregătit-o Dumnezeu ÎN Isus. Dumnezeu ne vede

numai prin Isus Hristos ca pe nişte copii curaţi pentru adorare.

El „ne-a rînduit să fim înfiaţi ÎN Isus Hristos mai dinainte după

buna plăcere a voiei Sale. Acum El vrea „să locuiască în mijlo-

cul cîntărilor de laudă" ale credincioşilor. Toată viaţa noastră să

fie o cîntare de laudă; da, avem dreptul ca împreună cu toţi

copiii lui Dumnezeu să venim în faţa Lui cu mulţumire şi cu

adorare.

O adunare după voia lui Dumnezeu, unde se aduce adevărata •

adorare, se adună numai în jurul Persoanei Domnului Isus. O

astfel de adunare e despărţită de orice sectă sau partidă sau

biserică omenească; cei ce o alcătuiesc sînt numai creştini năs-

cuţi din nou, mădulare ale Trupului lui Hristos. Ea nu este sub

povăţuirea unei singure persoane care face totul. în ea nu sînt

alte rînduieli decît cele care sînt recunoscute de Noul Testa-

ment. Singura autoritate este Cuvîntul Iui Dumnezeu şi nu păre-

rile unui om, oricît de dotat ar fi el. Aduci şi tu adorare într-o

asemenea adunare sau te mai găseşti acolo unde omul conduce

totul?

204

10 IULIE

Şi Saul a zis lui David: Du-te şi DOMNUL să fie cu tine!

1. Sam. 17,37.

în Saul şi David putem vedea religiozitatea externă şi adevărata

credinţă stînd faţă în faţă. După ce David a prezentat credinţa

lui faţă de prezenţa şi puterea lui Dumnezeu, Saul a spus: „Du-

te şi Domnul să fie cu tine". Vai, ce puţin cunoştea acest om ce

înseamnă de a avea pe Dumnezeu cu el. Saul căuta să dea apa-

renţa că se încrede în Dumnezeu, dar în realitate îşi punea

nădejdea în armura lui. Este un lucru ruşinos folosirea cuvinte-

lor frumoase care nu sînt din pornirea inimii, aşa cum e cazul lui

Saul.

Cît de des vorbim şi noi despre nădejdea noastră în Domnul şi

ne bazăm totuş cîte odată pe împrejurări sau cel puţin sperăm în

ajutorul lor. Aşa s-a întîmplat şi cu Saul. El a spus: „Dumnezeu

să fie cu tine" şi totuş a îmbrăcat pe David cu haine, coif de

aramă şi platoşă. El nici nu gîndea ca David să lupte în alt mod

decît în cel obişnuit.

Cît de des se întîmplă şi cu noi aşa. Ne folosim de starea mate-

rială şi-L excludem prin aceasta pe Dumnezeu.

Dar nu avem voie să ne folosim de starea materială? Nu îi erau

necesare lui David acele lucruri? Desigur, dar numai cînd stă în

corelaţie cu credinţa în veşnicul Dumnezeu, şi cu slava Sa! Sta-

rea noastră materială nu are voie niciodată să excludă pe Dum-

nezeu.

Nu este nicio stare mai binecuvîntată decît aceea a unui suflet

care trăieşte, ca un copil, într-o deplină atîrnare de Dumnezeu,

mulţumindu-se pe deplin să aştepte vremea lui. E drept că

această stare îşi are şi ea încercările ei. Dar omul duhovnicesc

învaţă cele mai adînci lecţii şi se bucură în încercările cele mai

grele căci nu este părăsit ci are pe Dumnezeu de partea sa. Ce

bucurie să atîrni de cineva a cărui bucurie este să te binecuvin-

teze! Numai cei care au gustat din această stare pot preţui aceas-

tă bucurie. Şi în această direcţie Marele nostru exemplu este

Domnul Isus care a fost totdeauna supus lui Dumnezeu.

205

11 IULIE

A mai rămas cineva din casa lui Saul, ca să-i fac bine?

2.Sam. 9,1.

Cînd David -omul după inima lui Dumnezeu- a fost încoronat pe

tron a cercetat dacă mai există vreo sămînţă din spiţa lui Saul,

împotrivitorul lui cel mai mare, dar nu ca să-1 judece ci ca să-i

facă bine din pricina lui Ionatan, prietenul său. Mefiboşet, fiul

lui Ionatan a fost primit foarte bine, aşa cum citim în 2 Samuel

cap. 9.

Şi astăzi pentru oamenii păcătoşi mai este har şi aceasta din

pricina lui Isus Hristos. Nu este lumea împovărată de păcate,

plină de necazuri? Şi totuş Domnezeu mai are răbdare. Dar

oamenii merg din rău în mai rău, unii chiar se împotrivesc haru-

lui lui Dumnezeu. Dumnezeu însă care niciodată nu a fost duş-

manul oamenilor nu s-a împietrit faţă de ei. Ce va fi cu soarta

acelora care leapădă oferta lui Dumnezeu? Aş dori ca dumneata

să nu fi un astfel de împotrivitor, stimate cititor. De aceea, recu-

noaşte chiar acum starea ta de păcătoşenie şi primeşte graţierea

pe care ţi-o dă astăzi Dumnezeu, prin Isus Hristos. Mîine s-ar

putea să fie prea tîrziu.

Cînd te hotărăşti să primeşti mîntuirea în dar prin credinţa în

jertfa Domnului Hristos duşmanul sufletului tău îţi va şopti că

dacă nu faci cutare sau cutare lucru nu vei fi mîntuit. în felul

acesta este dată la o parte Evanghelia lui Hristos, căci Evanghe-

lia îmi descoperă pe Dumnezeu coborîndu-se la mine în starea în

care sînt păcătos, vinovat, ticălos şi pierdut prin vina mea; mai

mult: Dumnezeu îmi aduce iertarea DEPLINĂ a tuturor păca-

telor mele şi o mîntuire deplină de la pierzare, prin ceea ce a

făcut Isus pe cruce. Evanghelia îmi spune că Dumnezeu este

TOTUL şi eu NIMIC. „Dacă neprihănirea se capătă prin Lege,

degeaba a murit Hristos." (Gal. 2.21). Mîntuirea se primeşte

prin credinţa în lucrarea care a făcut-o El. Noi trebuie să luăm

de-a gata ceea ce a făcut în locul nostru. Aceasta nu înseamnă că

pot să-mi fac de cap în faptele firii pămînteşti. întrucît SINT

mîntuit, prin harul Lui pot să umblu în faptele bune pe care le-a

pregătit Dumnezeu pentru cei ce cred în Isus.

206

12 IULIE

Tigaia lămureşte argintul, şi cuptorul lămureşte aurul; dar

Cel ce încearcă inimile este DOMNUL. Prov. 17,3.

Un slujitor al Domnului a vizitat o fabrică de sticlă. El a obser-

vat cum sticlarul trece bucata de sticlă rînd pe rînd prin trei

cuptoare. „De ce treceţi sticla prin atîtea cuptoare?" a întrebat

el. „Căldura primului şi a celui de al doilea cuptor nu este destul

de ridicată şi de aceea trebuie să aduc sticla şi în cel de al treilea

cuptor. Temperatura înaltă face sticla transparentă."

Aceste cuvinte au dat de gîndit vizitatorului. Nu lucrează tot aşa

Dumnezeu cu copiii Săi? Aşa cum sticlarul duce masa de sticlă

dintr-un cuptor în altul, tot aşa trebuie Dumnezeu să ducă pe ai

Săi iubiţi dintr-o încercare în alta ca să fie purificaţi de materia-

lele străine şi să devină mai transparenţi, mai lucioşi şi mai

curaţi. Cîţi din cei mînfuiţi nu sînt în tigaia lui Dumnezeu? Cîtă

suferinţă trebuie să suporte sfinţii şi iubiţii Domnului în viaţa

aceasta. Unii oftează sub povara încercării. Ce veste minunată

că totuş Domnul nu încearcă peste puterile noastre! în Maleahi

3.3 citim: „El va şedea, va topi şi va curăţa argintul." Ne gîndim

oare îndeajuns la acest lucru? Dacă Dumnezeul cel Atotputer-

nic îngăduie asupra noastră o încercare, atunci El stă lingă tigaie

sau lingă cuptor şi reglează temperatura aşa ca încercarea noas-

tră să nu fie peste măsură. La timpul hotărît de El va aduce

ieşirea din acea încercare. El vrea să ne curăţească,să ne purifi-

ce. Acestea sînt căile Lui de creştere a copiilor Săi. De-am fi

pătrunşi de acest lucru în necazuri şi dureri! Atunci ele vor fi

pentru noi o mare binecuvîntare duhovnicească.

Acela care se arată mult în public, trebuie să aibă acea smere-

nie, acel cuget aşezat, acea minte supusă şi umilă, acea voinţă

frîntă, acel glas duios, care sînt roadele frumoase ale suferinţei

sub mîna lui Dumnezeu. Cei care nu au aceste însuşiri lucrate de

mîna lui Dumnezeu îşi vor pierde cumpătul.

207

13 IULIE

Dar acum s-a arătat o neprihănire pe care o dă DUMNE-

ZEU, fără lege-despre ea mărturisesc Legea şi prorocii-şi

anume, neprihănirea dată de DUMNEZEU, care vine

prin credinţă în ISUS HRISTOS, pentru toţi şi peste toţi

cei ce cred în El. Rom. 3,21.22.

Neprihănirea lui Dumnezeu a fost arătată fără Lege. Legea or-

dona omului să iubească pe Dumnezeu arătîndu-i omului numai

lipsurile. Unde este un cuget sincer trebuie să recunoască, că

propria neprihănire zidită pe temelia Legii, nu este nimic altceva

decît nişte zdrenţe murdare. Neprihănirea lui Dumnezeu stă cu

totul în afara Legii şi s-a arătat prin aceea că Dumnezeu a înălţat

pe Isus la dreapta măririi Sale, în slavă şi cinste. Desigur că şi

Legea a mărturisit despre această neprihănire, dar mai mult nu a

putut să facă. Noi citim în Isaia 46.13: „Eu îmi apropii neprihă-

nirea: nu este departe; şi mîntuirea Mea nu va zăbovi" şi în

cap. 56: „Căci mîntuirea Mea este aproape să vină şi neprihăni-

rea Mea este aproape să se arate." Aşa a fost vestită această

neprihănire de către martorii lui Dumnezeu, dar în zilele lor nu

a fost descoperită. Dar acum a fost revelată NUMAI prin Isus

Hristos cel răstignit şi proslăvit. Legea nu ştia nimic de un mij-

locitor pentru păcătosul plin de datorii. Dar acum, în Isus Hris-

tos ne-a fost descoperită neprihănirea lui Dumnezeu. Harul

mărturiseşte de o acţiune a lui Dumnezeu în Fiul Său Prea iubit.

Să nu ne uităm cu o inimă plină de laudă spre Dumnezeul şi

Tatăl nostru?

Dacă omul trebuie să facă ceva în lucrarea mîntuirii, Dumnezeu

este înlăturat; şi dacă Dumnezeu este înlăturat mîntuirea este cu

neptuinţă. Aşa dar, dacă mîntuirea este lucrarea harului, trebu-

ie să fie NUMAI a harului. Nu poate fi pe jumătate lege şi pe

jumătate har. „Voi care voiţi să fiţi socotiţi neprihăniţi prin

Lege, v-aţi despărţit de Hristos; aţi căzut din har." (Gal. 5.4).

208

14 IULIE

ACEASTA SĂ VÄ ÎNSUFLEŢEASCĂ. Fii. 4,8.

Ce să ne însufleţească? Neiubirea, intriga, răul, sau neiubirea de

fraţi? Răul se găseşte foarte repede şi foarte uşor, aşa că nu

trebuie căutări îndelungate. în Sfînta Scriptură stă scris: „TOT

ce este adevărat, tot ce ce este vrednic de cinste, tot ce este

drept, tot ce este curat, tot ce este vrednic de iubit, tot ce este

vrednic de primit orice faptă bună şi orice laudă, aceea să vă

însufleţească." Este nevoie mai întîi ca noi, personal să ne însu-

şim aceste calităţi şi să le avem apoi ca ghid pe calea păcii.

O, de-am avea ochii lui Barnaba care, atunci cînd a venit în

Antiohia (Fapte 11.23) şi a văzut harul lui Dumnezeu, s-a bucu-

rat! Fără îndoială că a văzut la acei tineri credincioşi cîte ceva

care mai trebuia îndreptat, dar el era un „om de bine, plin de

Duhul Sfînt şi de credinţă" şi pentru el era o bucurie să se pre-

ocupe de credincioşi.

Aceasta este una din tainele păcii. Dacă inima se găseşte plină

de Domnul Isus atunci nu mai este loc pentru îngîmfare, înălţare

sau duh de judecată, ci la vederea lucrării lui Dumnezeu inima

se umple de bucurie.

Nimeni nu poate să se simtă bine în faţa lui Dumnezeu cîtă

vreme inima nu-i va fi zdrobită şi golită de tot ce este în ea.

Dumnezeu îşi găseşte plăcerea numai într-o inimă zdrobită şi

numai o inimă zdrobită e fericită cu Dumnezeu. Cînd inima e

astfel întărită în cunoaşterea lui Dumnezeu, iubirea pentru fraţi

şi pentru Adunarea Domnului va însufleţi pe acel suflet. Trăim

într-un veac de rînduieli şi datine. Aerul care înconjoară biseri-

cile oficiale este îmbîcsit de statutele unor religii de tradiţie, care

dezbracă sufletul de Hristos şi de mîntuirea Lui. Diavolul îi înşa-

lă pe creştini că ei măresc pe Hristos prin ţinerea a tot felul de

datine şi forme, căci ştie, că în felul acesta, Hristos e dat la o

parte cu desăvârşire, în timp ce formele ajung să fie ţinute cu

sfinţenie. Iată de ce trebuie să ne însufleţească tot ce este după

Sfînta Scriptură şi NUMAI după ea.

209

15 IULIE

DUMNEZEUL oricărui har, care v-a chemat îii HRIS-

TOSISUS la slava Sa vecinică, după ce veţi suferi puţină

vreme, vă va desăvîrşi, vă va întări, vă va da putere şi vă

va face neclintiţi. 1. Pet. 5,10.

Ce făgăduinţă minunată pentru toţi copiii lui Dumnezeu! El este

şi astăzi acelaş Credincios şi Neclintit Dumnezeu. El este Izvorul

întregului har, iar ţinta drumului nostru este spre Casa Tatălui,

unde ne aşteaptă Domnul Isus. Această chemare este har dar şi

ocrotire din partea Domnului nostru. La începutul epistolei ne

aminteşte că mai este puţin timp de suferinţă. Dumnezeul haru-

lui ne va desăvîrşi, ne va întări, ne va da putere şi ne va face

neclintiţi ca să ajungem la ţintă. Ne încredinţăm Lui prin aceea

că ne abatem privirea noastră de la necazurile vieţii privind la

El.

Adeseori ne ferim de suferinţă, socotind că dacă ne păstrăm

vieţile vom servi mai bine cauza răspîndirii adevărului lui Dum-

nezeu. Iată un gînd grozav, în dosul căruia se ascunde trădarea

Creatorului. Dacă pentru Numele lui Hristos vom rămîne sta-

tornici pînă la sfîrşit, atunci chiar dacă ne-ar arde pe toţi, scîn-

teile de la rugurile noastre vor răspîndi lumina Evangheliei, de-

parte pe faţa pămîntului. Putem noi oare să nu mărturisim des-

pre Acela care ne-a mîntuit, mai cu seamă aflîndu-ne în acest

neam preacurvar şi păcătos care piere din pricina necunoştinţei

de Dumnezeu şi care în orice minut este pîndit de păcat?

Vom fi mereu încurajaţi dacă fereastra odăii noastre spirituale

va fi deschisă spre Ierusalim, dacă ochiul nostru spiritual va privi

Ierusalimul cel de sus. Cine este cu Dumnezeu, priveşte senin

înainte. Noi sîntem călători în căutarea cetăţii viitoare. (Ev-

rei 13.14) .Noi nu avem loc în lume. De aceea nu te mira cînd

eşti tratat ca un străin. Priveşte în sus de unde îţi vine izbăvirea.

Nu uita că suferinţa ta are margine şi că asupra ta veghează

Dumnezeu Atotputernic!

210

16 IULIE

Şi noi poporul Tău, turma păşunii Tale, Te vom lăuda în

veci, şi vom vesti din neam în neam laudele Tale.

Ps. 79,13.

Pentru, noi cei credincioşi, nu există decît un SINGUR Păstor.

Ferice de toţi aceia care sînt în turma Lui şi care călătoresc în

viaţa aceasta sub îndrumarea toiagului Său. Dragostea acestui

Păstor pentru oile Sale s-a arătat prin aceea că El şi-a dat viaţa

pentru ele. El, Fiul lui Dumnezeu Prea Iubit şi-a dat viaţa de

bună voie pentru noi. Acum, ca cel înviat şi înălţat la dreapta lui

Dumnezeu, El ne paşte din cer şi ne conduce prin Duhul Său cel

Sfînt. Acest Domn ne roagă în Cuvîntul Său să ne amintim

mereu, mereu de dragostea Lui. El s-a coborît în valurile reci ale

morţii ca să ne scape din pierzare. Cunoştinţa că: „El m-a iubit şi

S-a dat pentru mine" face pe fiecare răscumpărat ca să aducă

suprema şi deplin îndreptăţită laudă. Avem un loc preţios la

Masa Domnului unde ne amintim de jertfa Lui. El vrea să nu

uităm niciodată să-i aducem adorarea pe care numai El singur o

merită. Aducerea laudelor şi a adorării trebuie să fie pentru noi

o necesitate vitală.

Planul satanei ca şi pornirea inimilor noastre este să nu ajungem

cu niciun chip la ţinta pe care ne-a pus-o Dumnezeu în faţă, mai

ales în ce priveşte Persoana în jurul căreia ne strîngem şi căreia

trebuie să-i aducem adorare în duh şi adevăr. Sînt mulţi care

cred că adevăraţii credincioşi se unesc în jurul sîngelui Domnu-

lui Isus. Sîngele nespus de scump al lui Hristos ne dă dreptul,

fiecăruia în parte, să aducem adorare Domnului. Dar cînd ne

adunăm ca Adunare a lui Dumnezeu nu trebuie să pierdem din

vedere faptul că Sfîntul Duh ne adună în jurul Persoanei lui

Hristos cel răstignit şi înălţat în slavă. Dacă ne adunăm după o

datină sau după o formă oarecare, oricît de importantă ar fi,

înseamnă că ne strîngem în jurul a altceva decît numai în jurul

lui Hristos. Este foarte însemnat să cumpănim urmările practi-

ce, care izvorăsc din acest adevăr.

211

17 IULIE

Staţi gata dar, avînd mijlocul încins cu adevărul.

Efes.6,14.

în faţa lui Dumnezeu neprihănirea noastră este desăvîrşită căci

ea este însăşi Hristos. Pentru aceasta nu ne trebuie „armătura."

Noi şedem în locurile cereşti, unde totul este desăvîrşit şi în

pace. Dar în luptele noastre cu duşmanii ne trebuie armătura

practică. Mai întii mijlocul nostru trebuie să fie încins cu ADE-

VĂRUL. Mijlocul este sediul puterii noastre, şi transmite mai

departe semnalele inimii. Dacă noi permitem inimii noastre să

colinde în orice mediu, atunci satana primeşte cu uşurinţă pute-

re asupra noastră. Această parte a armăturii este deci aplicarea

practică a adevărului asupra inimii noastre. Dar pentru aceasta e

necesar ca inima să fie ţinută în frîu şi tot ce este rău să fie

judecat. în felul acesta toate adevărurile lui Dumnezeu au pute-

rea lor ideală asupra creştinului. într-o astfel de inimă satana nu

va mai găsi nici un punct de atac.

Adevărul mai pune în faţa noastră şi marea problemă a AS-

CULTĂRII. Dumnezeu nu ne tîrăşte niciodată cu sila pe dru-

mul ascultării, ci doar ne arată calea pe care trebuie să umblăm

ca să fim fericiţi. Şi dacă nu vrem să înţelegem să dăm la o parte

orice piedică pe care ne-o pune în cale firea noastră pămînteas-

că, pentruca să răspundem chemării dumnezeieşti, ne lipsim de

îndurarea pe care ne-o dă Dumnezeu ca să ne facă fericiţi. De

multe ori, inimile noastre încep cu socoteala jertfelor, a piedici-

lor şi a greutăţilor în loc să alerge pe calea ascultării pline de

rîvnă pentru Acela a cărui chemare a răsunat în urechile noas-

tre. Multe binecuvîntări adevărate însoţesc fiecare pas pe calea

ascultării, pentrucă ascultarea este rodul credinţei şi credinţa ne

leagă de Dumnezeu, făcîndu-ne să avem o legătură vie cu El.

Privind ascultarea din acest punct de vedere, vom vedea cît de

mult se deosebeşte această ascultare de legalism (duh de robie

faţă de lege, cu totul potrivnic harului). Să stăm dar gata, încinşi

în felul acesta cu adevărul, fiind nişte harnici slujitori ai Marelui

nostru Mîntuitor.

212

18 IULIE

Iosia avea opt ani cînd a ajuns împărat în al optulea

an al domniei lui, pe cînd era încă tînăr, a început să caute

pe DUMNEZEUL tatălui său David. 2. Cron. 34,1.2.

între împăraţii celor două seminţii nu era niciunul în care Dum-

nezeu să-şi găsească plăcerea. Nedreptatea a luat o amploare

aşa de mare încît Dumnezeu trebuia să-i dea în robia asirienilor.

Dar şi între împăraţii celorlalte două seminţi nu au existat împă-

raţi ale căror cărări să fie potrivite cu Legea. Nu este de mirare

că Dumnezeu a găsit de cuvinţă să-i dea şi pe ei în robia babilo-

niană. Dar existau în Iuda şi împăraţi care lucrau în deplină

fidelitate faţă de Dumnezeu. Unul din cei mai de seamă a fost

Iosia. Tatăl său Amon a fost un exemplu rău pentru el. Dar ce

minunat că de tînăr, Iosia a început să caute pe Dumnezeul

tatălui său David. Cu ce energie a început el să cureţe templul şi

ţara de idoli! Nu putem avea în vedere aici toată viaţa Lui, dar

se cuvine să ne amintim că atunci cînd Iosia a auzit Cuvîntul

Domnului s-a smerit în faţa lui Dumnezeu şi şi-a rupt hainele şi a

plîns. O, de-ar găsi Dumnezeu această stare la noi şi la fraţii

noştri tineri. Dacă unii fraţi tineri au rîvna pentru lucrarea lui

Dumnezeu, acest lucru este de admirat, dar este necesară mai

întîi auzirea Cuvîntului lui Dumnezeu şi apoi învăţarea de la El

însuşi. în acest fel se învaţă nu numai judecarea lucrurilor între

copiii lui Dumnezeu ci şi supunerea la judecata fraţilor mai în

vîrstă şi cu mai multă experienţă. Un exemplu contrar îl vedem

la Roboam care a încălcat sfatul bătrînilor şi a umblat după sfa-

tul tinerilor, lucru care 1-a dus la un sfîrşit jalnic.

Să isprăvim odată cu firea pămîntească şi cu orice poate săvîrşi,

ori aduce ea. în Hristos, AVEM TOTUL DEPLIN, aşa că aler-

garea după ajutor la firea pămîntească este cu totul de prisos şi

zadarnică. Naşterea din nou nu este o schimbare a firii noastre

vechi ci aducerea unei firi noi. Şi natura cea nouă se dezvoltă,

hrănindu-se numai cu Domnul Hristos.

213

19 IULIE

DOMNUL, care m-a izbăvit din ghiara leului, şi din laba

ursului, mă va izbăvi şi din mîna acestui Filistean. Şi Saul

a zis lui David: Du-te, şi DOMNUL să fie cu tine.

1. Sam. 17,37.

David niciodată nu s-a lăudat cu victoria obţinută asupra leului

sau a ursului. Nici de data aceasta nu ar fi amintit-o dacă nu

trebuia să arate temelia tare pe care se baza în lucrarea care îi

stătea înainte. El a vrut să dovedească că nu merge în puterea lui

proprie. A fost ceva asemănător cu răpirea lui Pavel în al treilea

cer. Patrusprezece ani a fost ascuns acest lucru în inima lui Pavel

şi niciodată nu s-ar fi ştiut de el dacă starea corintenilor nu ar fi

cerut să li-1 facă cunoscut.

De-ar fi această pildă o lecţie demnă de urmat şi pentru noi. Oh,

cît de repede sîntem gata să vorbim şi să ridicăm faptele noastre

sărăcăcioase în faţa altora! Carnea, firea veche este totdeauna

înclinată să se mîndrească şi să înalţe eul pentru orice lucrare.

Este necesar să avem inimi pline de laudă către Tatăl şi Dumne-

zeul nostru. Pentru aceasta este nevoie de supunere, pentru a

deosebi glasul credinţei şi cel al religiozităţii. Saul vorbea fru-

mos parcă ar fi vrut să dea impresia unei nădăjduiri în Dumne-

zeu. Cuvintele lui: „Domnul să fie cu tine" erau o formulă fără

putere, o înşiruire de cuvinte spuse la întîmplare.

în înţelesul obişnuit al cuvîntului formalismul înseamnă: ţine-

rea, respectarea şi alipirea de forme; efectuarea de lucruri care

închipuiesc ceva sau prin care se caută producerea de mişcări

sau tulburări sufleteşti. Formalism înseamnă „umbra", înlocu-

irea materială a adevăratei închinăciuni în duh şi adevăr, pre-

cum şi înlocuirea lucrării Duhului Sfînt cu lucrările firii pămîn-

teşti; înseamnă înlocuirea credinţei dată sfinţilor odată pentru

totdeauna. Să ne ferim atît în vorbire cît şi în practică de FOR-

MALISM.

214

20 IULIE

Tot aşa să lumineze şi lumina voastră înaintea oamenilor.

Mat. 5,16.

Un prieten a povestit o întîmplare care s-a petrecut pe un vapor,

pe mare. Fiind furtună mare s-a întors în cabină. Deodată aude

un glas: „Un om peste bord!" Prietenul meu a alergat spre punte

dar şi-a pus problema dacă ar putea fi de folos sau devine o

piedecă. Era tare preocupat cu ce-ar putea ajuta. Ochii lui s-au

oprit la o lampă. A luat-o şi a pus-o la fereastra cabinei, fără să

înţeleagă rostul acestei lucrări. După puţin timp a auzit însă voci

pline de bucurie: „Este salvat." A doua zi a aflat că lumina de la

lampa care a pus-o în fereastră a ajutat pe cel ce se zbătea cu

valurile să vadă şi să apuce colacul de salvare care i-a fost arun-

cat.

De-am simţi noi toţi cei care am fost salvaţi prin Domnul Isus,

răspunderea noastră pentru ceilalţi. Luminăm noi în prejurul

nostru cu lumina Evangheliei? Oamenii rătăcesc în întunericul

nopţii păcatului. Marea vieţii este sălbatică şi înspăimîntătoare.

Cît de mulţi sînt cei care sînt smulşi fără să afle despre iertarea

păcatelor! O, de-ar lumina fiecare credincios în jurul lui! Chiar

dacă slujba pe care o facem pentru El pare neînsemnată, Dom-

nul o poate folosi pentru mîntuirea altora. Ca să îndreptăm pe

alţii spre Domnul Isus nu trebuie să fim predicatori ci trebuie ca

în purtarea noastră să arătăm limpede şi simplu că noi avem

„lumina ÎN Domnul."

Un vestitor al Evangheliei privea într-o zi la un sculptor care cu

un ciocan şi cu o daltă pe care le mînuia cu multă măiestrie,

modela din piatră o statuie. -Ah, zise credinciosul, cît aş dori să

pot cu aceeaşi uşurinţă, să dau viaţă inimilor de piatră. Sculpto-

rul îi răspunse: -Vei putea, cînd vei lucra aşa cum lucrez eu: în

GENUNCHI.

Aceste două întîmplări vorbesc mult inimilor noastre. Fiecare

poate să lumineze în jurul său lumina cea sfîntă a Evangheliei,

chiar dacă acest lucru se face de multe ori fără vorbe. Să stăm

înaintea Domnului şi să-L rugăm pe El să ne înveţe cînd să vor-

bim şi cînd să tăcem.

215

21 IULIE

Toate zilele pe care le-a trăit Adam, au fost de nouă sute

trei zeci de ani. Gen. 5,5.

Şi după cum toţi mor în Adam, tot aşa, toţi vor învia în HRIS-

TOS.l. Cor. 15,22.Despre opt persoane citim în Genesa cap. 5

aceste cuvinte foarte grele: „apoi au murit." Nimeni nu cunoaşte

pînă astăzi numărul celor care au avut aceeaşi soartă. Numai

Dumnezeu ştie cu precizie acest număr. Dumnezeu cunoaşte şi

viaţa ta, iar dacă se va spune odată despre tine „a murit" atunci

tu nu vei fi uitat de El, dar nici lucrările tale nu vor fi uitate.

Pentru fiecare om care se naşte în această lume nu este nimic

mai sigur ca moartea. Nu este acest lucru cutremurător? în Ro-

mani 5.12 stă scris că moartea a pătruns asupra întregii omeniri

din pricină că toţi au păcătuit. Dacă mori în păcatele tale,

înseamnă că nu te-ai pocăit şi nu ai primit jertfa lui Isus făcută

pentru tine. în această situaţie sfîrşitul drumului tău este moar-

tea a doua, adică pierzarea veşnică. în loan 5.28-29 Domnul

Isus ne spune că toţi cei din morminte vor învia; cei care au făcut

binele, adică cei care au crezut în El vor învia pentru viaţă, iar

cei care au făcut răul vor învia pentru judecată. Ca urmaşi ai lui

Adam, toţi oamenii trebuie să moară din pricină că toţi au păcă-

tuit. Dar toţi care sînt „în Hristos" chiar dacă au murit vor învia

prin Domnul Isus Hristos la venirea Lui, aşa cum stă scris în

Biblie. Domnul Hristos nu a rămas în mormînt şi nu-i va lăsa în

mormînt nici pe cei care au adormit ÎN El, ci îi va învia. învierea

acelora care au murit în păcatele lor ne este amintită în

1 Cor. 15.24 prin cuvintele, „va veni sfîrşitul." Toţi aceştia se

vor înfăţişa în faţa tronului de judecată. Ce trist e să fi şi tu

prezent acolo! Astăzi mai este încă har şi pentru tine ca să scapi

de dreapta judecată a lui Dumnezeu. Pentru aceasta trebuie să

primeşti prin credinţă ceea ce a făcut Domnul Isus pentru tine.

Nu amîna această lucrare a credinţei pentru ziua de mîine. S-ar

putea să fie prea tîrziu.

216

22 IULIE

Căci pintr-o singură jertfă El a făcut desăvîrşiţi pentru

totdeauna pe cei ce sînt sfinţiţi. Evr. 10,14.

Domnul Isus s-a adus pe El însuşi ca jertfă, desăvîrşind voia iui

Dumnezeu în privinţa sfinţeniei şi a despărţirii noastre de ce este

rău. Odinioară Dumnezeu a scos pe Israel dintre popoarele lu-

mii, prin despărţire. El le-a lăsat jertfele cu sîngele animalelor,

dar aceste jertfe erau numai pentru curăţirea cărnii. Jertfa desă-

vîrşită a Domnului Isus a adus o ispăşire desăvîrşită a păcatelor.

Iată un lucru deosebit de important pentru sfinţenia noastră;

jertfa desăvîrşită a lui Hristos ne arată că prin El noi sîntem puşi

deoparte pentru Dumnezeu. Nu numai că sîntem scoşi din lume

ci sîntem şi aduşi la El. Noi sîntem încă de aici încoronaţi pentru

slujba de preoţi în Locul Prea Sfînt ca să înfăptuim adorarea

Lui. Dacă sîntem sub lucrarea eficace a lui Hristos, atunci sfin-

ţirea noastră după natura ei este veşnică: nu se sfîrşeşte nicioda-

tă, sîntem ai lui Dumnezeu pentru veşnicie. Sfinţenia noastră

este deplin împlinită prin lucrarea lui Hristos. în aceasta vedem

harul nemărginit al lui Dumnezeu. Marele nostru Preot stă la

dreapta lui Dumnezeu şi se va ridica atunci cînd vrăjmaşii Lui

vor fi făcuţi aşternut al picioarelor Lui. Atunci El va împlini

lucrarea de prezentare a celor credincioşi în faţa lui Dumnezeu

ca unii care sînt fără cusur. Atunci umblarea prin pustie a luat

sfîrşit, toate slăbiciunile au fost îndepărtate şi călătoria de creş-

tin prin lume s-a sfîrşit. Vom fi ca El. Acum noi ne bucurăm că

El este un Mare Preot plin de îndurare faţă de slăbiciunile noas-

tre! El poate să mîntuiască în chip desăvîrşit pe toţi cei care se

apropie de El.

Dacă dorim să ştim gîndurile lui Dumnezeu cu privire la acest

veac rău, trebuie să fim cu totul despărţiţi de acest veac. Cu cît

ne vom ţine mai aproape de Dumnezeu, cu atît vom fi mai su-

puşi Cuvîntului Său, cu atît mai mult îi vom cunoaşte gîndurile

în toate privinţele. Scriptura ne destăinuie absolut tot ce trebuie

să ştim.

217

23 IULIE

Dar El era străpuns pentru păcatele noastre, zdrobit pen-

tru fărădelegile noastre. Pedeapsa, care ne dă pacea, a

căzut peste El, şi prin rănile Lui sîntem tămăduiţi.

Isaia53,5.

„Hristos a murit pentru păcatele noastre" scrie adesea în Sfînta

Scriptură. Cît de scurt şi concis este expus acest adevăr al mîn-

tuirii în 1 Cor. 15.3. Este deajuns pentru orice inimă îndreptată

spre pocăinţă ca să găsească pacea prin credinţă în acest cuvînt.

Spurgeon a spus pe patul morţii: „Isus a murit pentru mine;

aceasta este toată teologia mea." într-adevăr, în aceasta este

înglobată toată mîntuirea noastră veşnică. Cîtă nevoie este să

cunoaştem cu toată claritatea că numai suferinţele nespuse ale

Domnului Isus la cruce, judecata lui Dumnezeu care s-a sfîrşit

prin moartea Domnului Isus pentru noi cei vinovaţi, poate să ne

mîntuiască şi să ne desăvârşească în faţa lui Dumnezeu. Dacă El

nu ar fi mers la judecată în locul nostru - „Cel neprihănit pentru

cei nelegiuiţi" dacă n-ar fi fost „bobul de gnu" căzut în pămînt

ca să moară -atunci El ar fi rămas singur. Nici un om nu ar fi

putut să vadă slava Lui şi să fie făcut părtaş cu El. Toţi erau

despărţiţi de Dumnezeu prin păcat. Dar acum, prin jertfa Dom-

nului Isus, toţi cei care cred în El sînt împăcaţi cu Dumnezeu.

Hristos a purtat pedeapsa pentru păcatele noastre şi prin sîngele

Lui a şters datoria noastră. Moartea Lui ne-a dat viaţa. Nu am fi

putut face nimic pentru această lucrare. Trebuie să-I mulţumim

cu adîncă recunoştiinţă. O, de-ar fi pentru fiecare din noi o tre-

buinţă neapărată să-L lăudam şi să-L adorăm. Niciodată să nu

uităm că El a spus: „Să faceţi lucrul acesta spre amintirea

Mea."

Noi vestim moartea Lui care ne-a adus viaţa, care ne-a scos din

nelegiuire, şi ne-a şters pentru totdeauna, toate păcatele. Sărbă-

torim această moarte ca pe o biruinţă asupra lumii, păcatului,

asupra morţii şi a lui satan şi facem acest lucru pînă va veni

Domnul, Cel lepădat de lume, ca să ne ia cu El în cer şi să ne

facă parte de binecuvântata Lui părtăşie dintre El şi Tatăl.

218

24 IULIE

Mare putere are rugăciunea fierbinte a celui neprihănit.

Iacov5,16.

O văduvă credincioasă s-a rugat mult pentru mîntuirea fiului ei.

Cu durere trebuia să constate că împotrivirea lui devenea tot

mai mare. Ea nu obosea însă să aducă păsul ei la tronul harului,

într-o zi un unchi credincios i-a spus fiului: „Rugăciunile mamei

tale te înconjoară ca un zid." Rece şi foarte indiferent el a răs-

puns: „Atunci am să iau o scară şi am să sar peste acest zid." Fiul

şi-a văzut mai departe de drumrile lui, iar mama credincioasă a

părăsit pămîntul fără să vadă dacă rugăciunile ei sînt ascultate.

Duhul lui Dumnezeu şi-a început însă lucrarea în sufletul băiatu-

lui. A venit în lumina lui Dumnezeu unde i s-a arătat marea lui

vină şi a găsit adăpost în Mîntuitorul păcătoşilor. Cu inima plină

de fericire a scris unchiului său ce a făcut Dumnezeu cu el. Dar,

spre mirarea lui, unchiul credincios nu i-a răspuns. Atunci 1-a

invitat la el. Unchiul a răspuns îndată invitaţiei, dar nepotul a

constatat că bătrînul nu reacţionează în niciun fel la schimbarea

produsă în sufletul lui. „Unchiule, nu te bucuri chiar deloc de

mîntuirea mea?" a întrebat nepotul. După o clipă unchiul a

spus: „Dar cum este cu scara?" „A fost ruptă treaptă cu treaptă,

unchiule dragă!"

Rugăciunile mamei credincioase au găsit ascultare chiar după

timp îndelungat. Mai ai şi tu copii sau rude necredincioase? Este

mîntuirea lor o temă serioasă a rugăciunilor tale? Nu te lăsa

descurajat, chiar dacă raţiunea îţi spune că nu se vede nici o

nădejde. Rugăciunea celui neprihănit are mare putere.

Ana - mama lui Samuel - este un bun exemplu pentru toţi cre-

dincioşii şi în special pentru surorile creştine de modul cum tre-

buie stăruit în rugăciune: „ea stătea multă vreme în rugăciune."

Ea este şi un bun exemplu pentru a înţelege cum trebuie să se

roage o femeie creştină în Adunarea lui Dumnezeu potrivit în-

văţăturii adevărului: „Ana vorbea în inima ei şi numai buzele şi

le mişca.." (1 Sam. 1; 1 Cor. 14.34).

219

25 IULIE

Iată, Mă voi îngriji Eu însumi de oile Mele, şi le voi cer-

ceta! Ezec. 34,11.

Proorocia lui Ezechiel începe cu un cuvînt de jale către păstorii

lui Israel, deoarece aceştia se pasc pe ei înşişi în loc să pască

turma. Urmarea acestei rele lucrări a fost că turma a fost

împrăştiată, desbinată, rănită, bolnavă şi slăbită. Ce vreme mă-

reaţă a fost pentru popor în timpul domniei lui Solomon! împă-

răteasa din Seba a trebuit să spună: „Şi iată că nici pe jumătate

nu mi s-a spus."

Dar Dumnezeu a trebuit să-şi retragă binecuvîntările de la ur-

maşii lui Solomon iar peste popor a venit judecata. Lipseau

păstorii credincioşi, iar cînd Dumnezeu le-a trimis prooroci,

aceştia au fost prigoniţi de conducătorii poporului. Dar Dumne-

zeul cel Bun, care iubea poporul s-a gîndit la promisiunea Lui:

„Voi pune peste ele un singur păstor care le va paşte şi anume pe

robul Meu David." Cînd a venit împlinirea vremii Dumnezeu a

trimis pe Fiul Său. Domnul Isus a venit „dar ai Săi nu L-au

primit." Şi de data aceasta conducătorii poporului, păstorii, ma-

rii preoţi şi cărturarii au fost aceia care au intrigat poporul la ură

împotriva Celui trimis de Dumnezeu. Poporul 1-a osîndit şi 1-a

răstignit pe Fiul lui Dumnezeu. Acolo, la cruce putem vedea pe

Păstorul cel Bun care îşi dă viaţa pentru oile Sale. După învierea

şi înălţarea Sa la Tatăl, El a trimis Duhul Sfînt, care a „adunat

într-un singur Trup pe copiii lui Dumnezeu cei risipiţi." Astăzi

vedem că turma lui Dumnezeu a primit păstori de la Domnul

nostru. (Petru îi numeşte: „bătrînii dintre voi.") Cînd poporul

Israel va fi restabilit va savura din binecuvîntările pe care le vor

primi de la Mesia.

Cînd omul îşi recunoaşte nimicnicia lui, atunci Dumnezeu poate

să-i vorbească în har. E vorba de Dumnezeu singur şi de lucra-

rea Lui. Şi în aceasta stă adevărata odihnă a omului care a învă-

ţat să se cunoască cît de puţin. E bine să luăm seama că Dum-

nezeu nu-şi împarte slava cu făptura Sa. El este TOTUL şi noi

NIMIC.

220

26 IULIE

Vedeţi să nu vi se amăgească inima, şi să vă abateţi, ca să

slujiţi altor dumnezei şi să vă închinaţi înaintea lor. Căci

atunci DOMNUL S-ar aprinde de mînie împotriva voas-

tră; ar închide cerurile, şi n-ar mai fi ploaie.

Deut. 11,16.17.

Ce pustiu ar fi pămîntul dacă cerul s-ar închide să nu plouă. Cît

de des trebuia să simtă poporul Israel această judecată a lui

Dumnezeu pentru neascultarea lor. „El preface rîurile în pustiu

şi izvoarele de apă în pămînt uscat, ţara roditoare în ţară săracă,

din pricina răutăţii locuitorilor ei." (Ps. 107.33-34). Aceasta

este o pildă plină de învăţăminte pentru un suflet care din prici-

na neascultării faţă de Domnul sau faţă de Cuvîntul Său stă în

afara părtăşiei cu El. Un astfel de creştin nu poate gusta bine-

cuvîntările cereşti care decurg din această părtăşie şi nu are nici

o fărîmă din desfătarea închinării izvorîte dintr-un duh neîntri-

stat. Cuvîntul lui Dumnezeu este pentru un astfel de suflet o

carte pecetluită; totul este un pustiu, dezolat şi uscat. Nimeni să

nu-şi plece urechea la şoapta vrăjmaşului, căci întîi ispiteşte ini-

ma apoi duce picioarele la cădere. Dacă nu mai avem astăzi de

luptat cu închinarea la idoli aşa cum au avut cei din Israel, totuşi

pericolul pentru noi nu este cu nimic mai prejos. Cît de uşor ne

putem abate de la voia Domnului şi ne închinăm -de fapt în faţa

unor lucruri din această lume. Nu poate fi scris în cuvinte cîte

neajunsuri vin peste un suflet care se hrăneşte cu lucruri lumeşti.

Dar sufletul care stă în apropierea Domnului este pe deplin mul-

ţumit: „Se satură de belşugul Casei Tale, şi-i adăpi din şivoiul

desfătărilor Tale." (Ps. 36.8).

întocmai după cum în zilele lui Cain plăcutele sunete ale chitarei

şi ale cimpoiului împiedecau să se audă strigătul sîngelui lui

Abel, tot aşa şi astăzi, alte sunete încântătoare înăbuşe glasul

sîngelui Golgotei; şi alte lucruri decît un Hristos răstignit atrag

privirile omului.

221

27 IULIE

Pentru poarta curţii cortului, să fie o perdea lată de două-

zeci de coţi, albastră, purpurie şi cărmizie, şi de in subţire

răsucit, lucrat la gherghef, cu patru stîlpi şi patru picioare

ale lor. Exod 27,16.

în toată Sfînta Scriptură este înfăţişat un Nume Scump: ISUS

HRISTOS, Fiul lui Dumnezeu. în versetul de mai sus II găsim

pe Hristos într-o semnificaţie simbolică. Numai credinţa călăuzi-

tă de Duhul Sfînt poate să-L vadă în aceste exemple. Dumnezeu

a îndemnat pe conducătorul poporului Israel, pe Moise să-I facă

un loc unde să locuiască în mijlocul poporului. Moise trebuia să

facă totul întocmai după modelul care i-a fost arătat pe munte,

în textul nostru este vorba de poarta curţii cortului. Poarta con-

stă dintr-o perdea alcătuită din patru materiale. Fiecare stofă şi

fiecare culoare ne arată pe Domnul Isus Hristos.

Albastru ne arată culoarea cerului. Isus este Fiul lui Dumnezeu.

Aşa îl descrie Evanghelia lui loan.

Purpuriu, era culoarea mantăii care o purtau regii. Aşa îl des-

crie evanghelistul Matei, ca regele lui Israel. Cărmiziu: culoarea

roşie intens aminteşte de Omul suferinţei care şi-a vărsat sîngele

Lui pe Golgota. Aşa îl descrie evanghelistul Luca.

In răsucit ne aminteşte de cingătoarea cu care se încingeau scla-

vii cînd serveau pe stăpînul lor. Isus este adevăratul Slujitor, aşa

cum îl descrie evanghelistul Marcu. Sînt patru evanghelişti, la

fel cum sînt patru stîlpi care stau pe patru picioare.

Ce minunat este Cuvîntul lui Dumnezeu! Omul poate şti toate

acestea şi să meargă în pierzarea veşnică. Atît timp cît un om nu

a intrat pe poartă este afară. Domnul Isus este poarta. El a

suferit pe cruce pentru tine din cauza păcatelor tale. Recunoaşte

înaintea lui Dumnezeu toată vina ta, crede în El care şi-a vărsat

sîngele pentru iertarea ta şi vei fi mîntuit.

222

28 IULIE

DOMNUL este lumina şi mîntuirea mea, de cine să mă

tem? DOMNUL este sprijinitorul vieţii mele, de cine să-

mi fie frică? Ps. 27,1.

Pe o moşie izolată locuia o tînără credincioasă, care pentru a

veni la adunare trebuia să parcurgă un drum lung şi aproape

pustiu. Familia necredincioasă o certa tot timpul socotind că pe

acele căi neumblate sînt multe primejdii, dar ea răspundea că

are convingerea că Domnul o va ocroti de orice primejdie. într-

o seară cînd se întorcea ca de obicei de la adunare, în apropierea

unui gard a sărit un bărbat în faţa ei. Ridicînd mîinile spre cer a

strigat cu glas tare: „Acum, Doamne Isuse, a venit clipa." Şi

deodată acest bărbat a fugit de parcă ar fi fost urmărit de o

legiune de demoni.

Cît de mult vorbeşte această întîmplare inimilor noastre! Simţim

oare noi cu adevărat ca o trebuinţă neapărată să ne adunăm cu

copiii lui Dumnezeu şi să primim din binecuvîntările care reies

din aceste strîngeri laolaltă, chiar decă se string numai doi sau

trei? Această necesitate sfîntă trece şi la noi peste toate obstaco-

lele, primejdiile şi greutăţile? Nădăjduim în Domnul Isus în ori-

ce ocazie, ne bazăm pe El chiar şi atunci cînd orice ocrotire

omenească ne lipseşte? Dacă această nădejde ar fi vie în inimile

noastre nu am pierde niciun prilej de a fi prezenţi la strîngerea în

Numele Domnului Isus. Chiar dacă nu avem întotdeauna pri-

mejdii din partea oamenilor care să ne împiedece de la strînge-

rile noastre, s-ar putea ca oboseala sau nepăsarea să ne fie cel

mai mare obstacol. Să veghem şi să ne încredem în Domnul

nostru şi în aceste privinţe şi să nu lipsim de la binecuvîntările pe

care vrea să ni le dea cînd sîntem laolaltă cu copiii lui Dumne-

zeu.

Dumnezeu are o Adunare -şi Scriptura mărturiseşte adevărul

acesta- atunci eu trebuie să fiu acolo şi nu în sistemele religioase

ale oamenilor. Noi sîntem răspunzători să recunoaştem şi să ne

găsim locul în Adunarea lui Dumnezeu. Tu cunoşti acest loc

minunat unde copiii lui Dumnezeu se string NUMAI în jurul

Domnului Isus?

223

29 IULIE

El a umblat în calea împăraţilor lui Israel, cum făcuse casa

lui Ahab căci avea de nevastă pe o fată a lui Ahab, şi a

făcut ce este rău înaintea DOMNULUI.. .A murit fără să

lase părere de rău în urmă. 2. Cron. 21,6.20.

Ioram era urmaş al lui David, fiind fiul împăratului Iosafat, dar

avea ca soţie o fică a nelegiuitului Ahab. Această căsătorie cu

Atalia era urmarea legăturii de prietenie a împăratului credin-

cios Iosafat cu Ahab cel fărădelege. Sub influienţa acestei femei,

Ioram umbla „pe căile împăraţilor lui Israel" făcînd ce este rău

în ochii lui Dumnezeu. Urmarea acestei domnii nelegiuite nu

putea să nu fie răsplătită. Nu numai subalternii îl duşmăneau ci

şi Dumnezeu 1-a lovit cu o urgie de care a şi murit. Cu ce cuvinte

zguduitoare ne vorbeşte Duhul Sfînt despre moartea lui: „A

murit fără să lase părere de rău în urmă." Acesta a fost sfirşitul

unui fiu care a avut un tată credincios. Desigur că Ioram era

răspunzător pentru faptele lui. El a călcat în picioare mila lui

Dumnezeu faţă de el. (2 Cronici 21.7). Oh, cît de mulţi sînt cei

care părăsesc îndurarea şi se alipesc de idoli. Cîţi copii de ai

credincioşilor s-au depărtat de învăţătura primită în tinereţe

pentru a sfirşi „fără să lase părere de rău."

Fiţi atenţi părinţi credincioşi, ca nu cumva prin crearea de con-

tacte cu o lume nelegiuită, prin avantaje pămînteşti să deschideţi

calea necazului pentru copiii voştrii! Gîndiţi-vă tot timpul la Io-

safat care s-a înrudit cu Ahab. Feriţi copiii voştri de orice legă-

turi cu lumea necredincioasă care vrea să distrugă tot ce este

sfînt.

în special în direcţia căsătoriilor se fac adesea multe greşeli.

Este o rană conţinu deschisă în inima unei tinere sau a unui tînăr

să constate că legătura care a făcut-o prin căsătorie e un „iad."

Să veghem cu toţii, atît părinţi cît şi tineri şi să ne împotrivim

acestei ispite satanice.

224

30 IULIE

Mi-am dat spatele înaintea celor ce Mă loveau, şi obrajii

înaintea celor ce-Mi smulgeau barba; nu Mi-am ascuns

faţa de ocări şi de scuipări. Isaia 50,6.

Aşa vorbeşte Mîntuitorul prin Duhul Sfînt despre Sine prin pro-

orocul Isaia. Domnul Isus S-a dat în mîinile oamenilor păcătoşi.

El nu S-a speriat de drumul Golgotei. Cea mai teribilă înjosire a

suportat-o cu dragoste. Era înjosit conţinu şi profund. Domnul,

„S-a smerit şi S-a făcut ascultător pînă la moarte şi încă moarte

de cruce." Acolo 1-a dus nedreptatea oamenilor. „Cînd a fost

chinuit şi asuprit n-a deschis gura de loc, ca un miel pe care-1

duci la măcelărie." El era Mielul sfînt, trimis de Dumnezeu şi

dat pentru nelegiuirile noastre. Era un chin pe care-L parcurgea

cu dragoste faţă de Dumnezeu Tatăl şi fată de noi, cei pierduţi.

El putea să spună: „Tatăl Mă iubeşte, pentrucă îmi dau viaţa ca

iarăşi să o iau. Nimeni nu mi-o ia cu sila .. .Am putere să o dau

şi am putere să o iau iarăşi."

Ce dragoste ar fi putut face lucrul acesta? NUMAI dragostea

dumnezeiască. O dată va fi răsplătită această dragoste cînd toţi

răscumpăraţii vor intona cîntarea de slavă a Mielului. Noi cei

credincioşi avem de pe acum putinţa să vestim moartea Lui şi

astfel să-I aducem laudă şi adorare. Binecuvîntat loc! Cunoşti şi

tu acest loc măreţ unde copiii lui Dumnezeu se string în afară de

orice tabără religioasă, pe locul prezenţei lui Dumnezeu pentru

ca să aducă adorarea şi lauda lor Marelui Mîntuitor?

Adunarea lui Dumnezeu nu are nevoie de ajutorul lumii în ce

priveşte rînduiala sau disciplina. Duhul Sfînt locuieşte în Adu-

nare cu toată slăbiciunea omului. Dacă cineva voieşte să intro-

ducă în ea lucruri pămînteşti sau omeneşti, nu va face decît Să

întristeze pe Acela a cărui prezenţă este lumina credincioşilor,

izvorul şi puterea slujirii şi a disciplinei. Dumnezeu şi Tatăl nos-

tru conduce toate evenimentele pentru a-Şi împlini voia.

CALENDAR BIBUC Bg. 8 225

31 IULIE

Pentru că dragostea lui DUMNEZEU a fost turnată în

inimile noastre prin DUHUL SFÎNT, care ne-a fost dat.

Rom. 5,5.

Ce lucru minunat! Dragostea lui Dumnezeu a fost turnată în

inima noastră, prin Duhul Sfînt -a treia Persoană dumnezeiască

care şi-a făcut locuinţa în cei credincioşi. Această dragoste nu ni

se poate destăinui pînă cînd nu ne era prezentată înaintea ochi-

lor noştrii lucrarea de mîntuire. în ce măsură cuprinde un cre-

dincios acest adevăr este o altă latură, dar pentru toţi credincio-

şii este o lucrare de neclintit. De aceea nădejdea aceasta nu

înşală. Dar dragostea lui Dumnezeu nu este numai turnată în

inimile noastre pentru a fi gustată din plin de noi, ci ea a fost

arătată şi afară de noi, cînd eram fără putere şi fără Dumnezeu.

„Căci pe cînd eram noi încă fără putere, Hristos, la vremea

cuvenită a murit pentru cei nelegiuiţi." Numai pe această teme-

lie a fost posibilă turnarea dragostei de către Dumnezeu în ini-

mile noastre. Da, curăţia şi desăvîrşirea acestei dragoste a fost

arătată în chip desăvîrşit în Domnul Isus. Acum cînd am intrat

în stăpînirea acestei iubiri dumnezeieşti să lucrăm prin har faţă

de toţi sfinţii. Numai aşa putem fi o mărturie pentru Domnul

nostru. El a iubit pe Tatăl cu o iubire desăvârşită. Cu o asemenea

dragoste a iubit şi Adunarea, dîndu-Se la moarte pentru ea. Ce

este înţelepciunea oamenilor în comparaţie cu dragostea lui

Dumnezeu? Nimic decît ce este ceaţa deasă şi rece faţă de căl-

dura şi de viaţa care vine de la Soare. Ce minunat este Dumne-

zeul nostru! De aceea să-I aducem toată cinstea şi adorarea.

Mare însemnătate are jertfa de pe cruce a Domnului Isus Hris-

tos pentru pămînt, pentru cer şi pentru toată creaţia lui Dumne-

zeu! Ea este centrul gîndurilor şi sfaturilor lui Dumnezeu, împă-

cînd între ele toate însuşirile lui Dumnezeu. Ea păstrează slava

lui Dumnezeu şi pacea păcătosului. Pe ea se vede săpat cuvîntul:

„Slavă lui Dumnezeu în cele prea înalte şi pe pămînt pace, între

oamenii plăcuţi Lui."

226

AUGUST

1 AUGUST

DOMNUL a zis lui Samuel: Cînd vei înceta să plîngi pe

Saul, pentru că l-am lepădat, ca să nu mai domnească

peste Israel? 1. Sam. 16,1.

Poporul a făptuit un mare păcat cînd a lepădat pe Dumnezeu şi

şi-a dorit un stăpînitor pămîntesc ca împărat. Samuel a trebuit să

vadă cu durere că nădejdea pusă în puterea şi ajutorul omenesc

este o deşertăciune. Fără îndoială că privirile erau îndreptate

spre omul pe care Dumnezeu îl îngăduise ca împărat. Acum însă

totul era pierdut. Saul a fost lepădat şi Samuel s-a simţit obligat

să se îndepărteze de el. Saul era al doilea demnitar cu privire la

care Samuel trebuia să vadă dezbrăcarea de demnitatea primită.

La începutul lucrării lui, a trebuit să transmită o solie serioasă

marelui preot Eli, iar acum la sfîrşitul vieţii lui a fost însărcinat

să-i spună lui Saul judecata cerească asupra comportării sale.

Comuniunea cu Dumnezeu ne va călăuzi pînă acolo încît să

recunoaştem căile Lui şi să ne supunem lor. Noi sîntem înclinaţi

uneori ca prin sentimentele noastre să fim înşelaţi. Aceasta este

o mare primejdie; cel mai activ leac contra umblării după senti-

mentele noastre, este încrederea adîncă în adevăratele şi de ne-

clintit hotărîri ale lui Dumnezeu. în faţa acestor hotărîri dispar

toate sentimentele, iar credinţa creşte tot mai mult.

între adevărata credinţă şi simplele sentimente există o mare

deosebire. în timp ce sentimentul se aşează jos şi plînge, credin-

ţa se ridică şi umple cornul cu untdelemn ca să-1 ungă ca împărat

pe „omul după inima lui Dumnezeu" Minunat este Dumnezeu

care totdeauna lasă să iasă binele din răul înconjurător.

Oamenii îşi schimbă gusturile şi părerile însă cei credincioşi nu-

şi schimbă niciodată poziţia lor spirituală. Ei slăvesc pe Dumne-

zeu în toate împrejurările vieţii, chiar şi în faţa primejdiei de

moarte. Satana latră dar nu muşcă. Satana câteodată latră mai

tare şi mai puternic, dar prin aceasta nu se face mai grozav.

228

2 AUGUST

Eu le dau viaţa veşnică, în veac nu vor pieri, şi nimeni nu

le va smulge din mîna Mea. loan 10,28.

Ce putere au aceste cuvinte pentru inima credinciosului în călă-

toria lui pe acest pămînt, unde este înconjurat de multe ispite,

de atîţia duşmani pe pămînt şi în aer, de Satan şi îngerii lui!

Ce binecuvîntare, ce minunat lucru să şti că ai intrat prin uşă, că

eşti mîntuit, că ai viaţa veşnică, că Domnul Isus te cunoaşte, te

ocroteşte şi că-L cunoşti ca pe Păstorul cel Bun, că El te întăreş-

te şi te îmbărbătează, că în El ai TOTUL DEPLIN, şi în sfîrşit e

mare har că nimeni nu poate să te smulgă din mîna Lui şi a

Tatălui. POATE OARE să ne lipsească ceva? Avem oare motiv

să ne îngrijorăm dacă ajungem la ţintă? NIMENI nu le poate

smulge din mîna Mea!" De ce să ne temem? Cine este mai mare

ca El? NIMENI! Totul se odihneşte în mîinile Lui. Să nu ne

încredem oare în El în chip desăvîrşit?

Sînt cuvintele Păstorului cel Bun. Ce slavă că sîntem oiţele Păs-

torului cel Bun! Ce linişte ne dă această cunoştinţă, într-o lume

neliniştită. El cunoaşte primejdiile şi ispitele; El le întîmpină. El

ne avertizează şi ne îndreaptă cînd ne-am abătut. El ne ridică

dacă sîntem în situaţia să cădem. Dacă avem sete ne înviorează,

sîntem flămînzi ne hrăneşte. El ne poartă în orice timp în inima

Lui şi ne vine în ajutor în slăbiciunile noastre. El ne cunoaşte şi

şi noi îl cunoaştem. El merge înaintea noastră şi noi îl urmăm.

Ce poziţie măreaţă! De l-ar cunoaşte mulţi pe acest Păstor! De

aceea chiar azi du-te înainte prin această uşă deschisă! încă mai

este deschisă! Mîine poate e pe veci închisă. .

Sînt mulţi care vor să se îmbunătăţească, să ia hotărîri, să urme-

ze anumite rînduieli religioase cu scopul de a obţine viaţa veşni-

că. Dar toate acestea îi vor face să strige: „O, nenorocitul de

mine! Cine mă va izbăvi de acest trup de moarte." Aceştia vor

constata că Domnul dă viaţa veşnică şi numai El.

229

3 AUGUST

Un om iute la mînie stîrneşte certuri, dar cine este încet la

mînie potoleşte neînţelegerile. Prov. 15,18.

într-o zi, preotul credincios Machtholf a găsit în pragul uşii o

scrisoare cu insulte la adresa lui. £1 a citit-o, dar nu a spus nici

un cuvînt ci s-a rugat. Duminica următoare, după predică a spus

de la amvon: „Un prieten drag a adus o scrisoare în casa mea, în

care îmi înşiră greşelile. Eu le-am citit, m-am cercetat şi am găsit

multe lucruri adevărate. în inima mea este rădăcina a tot ce

prietenul a găsit la mine, dar harul lui Dumnezeu este singurul

care nu a lăsat răul să devină realitate. Prietenul meu iubit

cunoaşte greşelile mele foarte bine, ceea ce mă face să cred că

este chiar în mijlocul nostru. îl rog din suflet să vină la mine, ca

să pot să-i arăt dragostea mea."

Cînd lui Tersteegen din Mülheim i-a fost aruncat un coş fără

fund peste cap, ca semn de batjocură, el a zis: „Aceasta nu-i încă

o cunună de spini."

Cum ar răsuna răspunsurile noastre în astfel de situaţii? Ar des-

coperii ele caracterul Domnului nostru? Fiecare să răspundă sin-

gur la această întrebare. Noi vrem să ne amintim de cuvintele lui

Pavel: „Dragostea.. .nu se poartă necuvincios, nu caută folosul

său, nu se mînie, nu se gîndeşte la rău... crede totul.. .suferă

totul..." (1 Cor. 13.5-7). Aceasta este dragostea pe care Dum-

nezeu o caută la noi căci El este izvorul ei. Cît de bune şi de

frumoase sînt însuşirile ei!

Dacă noi ne-am uita mai des în această oglindă luminoasă şi fără

greş -lucru care ar trebui să-1 facem în fiecare zi-atunci fără îndo-

ială că este mult de judecat, mult de mărturisit. în felul acesta

inima noastră îl admiră şi-L adoră pe Cel care a fost o pildă

minunată de gragoste.

Dacă pentru Numele lui Hristos vom rămîne statornici pînă la

sfîrşit, atunci chiar dacă ne-ar arde pe toţi, scânteile de la rugu-

rile noastre ar răspîndi Evanghelia departe pe faţa pămîntului.

230

4 AUGUST

Să ieşim dar afară din tabără la El, şi să suferim ocara Lui.

Evr. 13,13.

E un mare privilegiu (drept) al nostru să ieşim la Domnul Isus

cel lepădat şi să suferim ocara Lui! Cum a fost El de batjocorit,

ignorat, neînţeles şi unt! Pentru dragostea Lui a fost duşmănit şi

răstignit afară din Ierusalim. Tabăra era atunci Israelul şi aceas-

tă tabără nu mai există astăzi. Isus şi-a scos afară pe ai Lui. Tot

aşa Domnul Isus scoate astăzi afară pe ai Lui din această lume şi

din tot ce este în legătură cu lumea aceasta religioasă. Domnul

îşi aduce pe ai Săi la El, în afară de orice organizaţie de tabără,

deoarece El însuşi este afară. Cu cît sîntem în umblarea noastră

mai convinşi de a ne abate de la orice tabără organizată de

oameni cu atît se măreşte ocara noastră căci acolo unde lucrează

omul se găsesc lucruri pe care nu le vorbeşte Cuvîntul lui Dum-

nezeu. Biblia este singurul îndreptar care ne dă lumină la orice

întrebare care se iveşte pe calea urmării Domnului Isus.

Să examinăm calea pe care mergem în lumina Sfintei Scripturi şi

să cercetăm locul pe care-1 ocupăm, dacă corespunde într-u totul

cu gîndurile lui Dumnezeu. Dacă găsim abateri, dacă găsim ceva

care nu este scris în Cuvîntul Lui, atunci Domnul să ne dea

putere să ne depărtăm şi să ieşim afară din orice îngrădire ome-

nească. Numai acolo unde poruncile omeneşti sînt puse la o

parte şi totul se supune autorităţii Cuvîntului lui Dumnezeu şi

Duhul Sfînt are conducerea, este respectată temelia dumneze-

iască a unităţii Trupului, de care aparţin toţi credincioşii ca mă-

dulare. Numai aşa poate fi prezentată adunarea; aceasta

înseamnă a fi o expresie văzută a unicei Adunări care Domnul

Isus a ales-o, „căci acolo unde sînt doi sau trei adunaţi în Nume-

le Meu sînt şi Eu în mijlocul lor."

în loc să se înfăţişeze înarmat cu sabia prigonirii, vrăjmaşul se

plimbă înveşmîntat în haina slujbei religioase. Din această cau-

ză, mulţi creştini sînt încurcaţi în zadarnica religie a acestei lumi,

avînd doar o formă de evlavie. Remediul este ieşirea afară din

aceste tabere religioase, şi să stăm pe locul prezenţei Domnului

Isus.

231

5 AUGUST

Căci măcarcă sînt departe cu trupul, totuş cu duhul sînt cu

voi, şi privesc cu bucurie la buna rînduială care domneşte

între voi şi la tăria credinţei voastre în Hristos. Col. 2,5.

„Fraţi sfinţi şi credincioşi" îi numeşte apostolul pe primitorii

acestei epistole. El însuşi era încătuşat în închisoare pentru

Domnul Isus, suportînd cu dragoste toate suferinţele urmîn-

dul-L pe Domnul său. El era tot timpul în legătură duhovniceas-

că cu aceia care au primit credinţa cea preţioasă. El se bucura

cînd adunările stăteau bine şi se întrista cînd era altfel. La cei din

Colose laudă rînduială care a găsit-o la ei. Dumnezeu nu este un

Dumnezeu al neorînduielii, (1 Cor. 14.33) şi dacă este vorba de

acest lucru în practica unei adunări locale, acolo înseamnă că

fraţii se vor supune sfinţeniei lui Dumnezeu şi purtarea lor o va

dovedi din plin. Ei se vor îngădui unii pe alţii şi vor fi supuşi unul

altuia în frica lui Hristos. La fel şi surorile vor ocupa locul lor de

supunere şi nu se vor ridica să conducă adunarea sub nici o

formă. Ele vor trăi în pace unele cu altele şi vor avea acel gînd ca

prin îmbrăcămintea lor să nu fie o pricină de poticnire pentru

nimeni.

La toate aceste trăsături este cerută părtăşia practică şi persona-

lă cu Domnul. Apostolul se bucură de tăria neclintită a credinţei

colosenilor ÎN Hristos. Această tărie era strict necesară deoare-

ce unii căutau să-şi facă intrarea în inimi prin filozofie şi amăgiri

deşerte după datinile oamenilor. Erau „elemente lumeşti" cu

privire la mîncare şi băutură, sau înfrînare de la zile de sărbă-

toare, sau la o lună nouă sau la o zi de sabat. „Nu lua, nu gusta,

nu atinge..." aşa predicau unii oameni şi prin aceasta au pus un

jug asupra credincioşilor, jug care era în opoziţie cu harul lui

Hristos şi credinţa în El. Toate aceste lucruri care ţin de duhul

legii au în vedere firea pămîntească, pentru ca să o ridice în

slavă. Să stăruim deci în harul lui Dumnezeu şi să nu ne lăsăm

amăgiţi de cei care propovăduiesc zadarnica religie a lui Cain

care în contextul ei arată că vrea să aducă jertfă roadele unui

pămînt blestemat.

232

6 AUGUST

Vrednic este Mielul, care a fost junghiat, să primească

putera, bogăţia, înţelepciunea, tăria, cinstea, slava şi lau-

da. Apoc. 5,12.

Sfînta Scriptură mărturiseşte în multe locuri clar şi concis „că

Hristos a murit pentru păcatele noastre" şi că prin jertfa lui de la

cruce a făcut răscumpărarea veşnică. (1 Cor. 15.3, Evrei 9,12).

Toţi care cred din inimă în El pot să spună: „SÎNTEM sfinţi prin

UNICA jertfă care a fost făcută odată pentru totdeauna ÎN Isus

Hristos." Sfînta Carte spune. „Căci printr-o singură jertfă El a

făcut desăvîrşiţi pentru totdeauna pe cei ce sînt sfinţiţi." Domnul

Hristos prin moartea Lui a pus temelia slavei veşnice a lui Dum-

nezeu în creatura Sa nouă, ca şi temelia noastră veşnică de mîn-

tuire, aşa cum ne este arătat în Apocalipsa: „Mielul care a fost

junghiat, care era în mijlocul Tronului." Şi ce fac ei? Ei cîntă

Mielului care i-a răscumpărat, o cîntare nouă.

Voia lui Dumnezeu este ca aici, pe pămînt, obiectul slavei să fie:

moartea Fiului Său. De fapt şi Domnul Isus a spus în noaptea

cînd a fost vîndut: „Să faceţi lucrul acesta spre amintirea

Mea."

El ne-a dat deja aici pe pămînt un loc unde noi să-L privim ca

Mielul lui Dumnezeu, adus ca ardere de tot.

De ar pătrunde în inimile noastre ca o necesitate de a-L slăvi şi

a-L adora în duhurile noastre.

Dacă Masa Domnului se sărbătoreşte în chip duhovnicesc,

atunci nu putem decît să mulţumim şi să adorăm. Abia atunci

amintirea morţii Domnului Hristos devine o slujbă dumnezeias-

că. Dacă ne mai folosim de forme din Vechiul Testament şi le

punem în practica adunării la adorare, aşa cum prea adesea se

vede acest lucru în grupările care se string în jurul unui om, sau

a unei forme, a unui nume;.. .pierdem miezul adevăratei adoră-

ri prin Duhul lui Dumnezeu. Adorarea adevărată NU este o

formalitate în efectuarea slujbei lui Dumnezeu, ci ea corespun-

de pe deplin cu ceea ce este Dumnezeu. Adevărata adorare nu

se poate aduce decît pe terenul prezenţei Domnului, afară din

tabără unde este El. (Evrei 13.13).

233

7 AUGUST

Toată Scriptura este insuflată de DUMNEZEU şi de fo-

los ca să înveţe, să mustre, să îndrepte, să dea înţelepciu-

ne în neprihănire, pentruca omul lui DUMNEZEU să fie

desăvîrşit şi cu totul destoinic pentru orice lucrare bună.

2.Tim. 3,16-17.

Este un har nespus din partea lui Dumnezeu, că ne-a păstrat

Cuvîntul Său neştirbit cu toate împotrivirile mari ale duşmanu-

lui. Ca o Stîncă în care toate valurile se sparg, ca un izvor într-un

pustiu, ca un far în mijlocul mării înspumegate, aşa stă Cuvîntul

lui Dumnezeu, mereu plin de putere, proaspăt şi curat, chiar

dacă satana şi lumea îşi manifestă duşmănia lor faţă de El. El

este apa răcoritoare şi aducătoare de pace pentru orice însetat,

pentru oricine e trîntit jos de forme şi obosit în religii, unde nu

găseşte pace. Scriptura este şi astăzi îndrumător pentru orice

cercetător simplu şi sincer, o cale UNICĂ şi dreaptă care se

întinde cu siguranţă şi neabătut peste ţărmul stîncos al mişeliei

satanei, şi conduce pe suflet la Hristos şi prin El, în cer. Cuvîntul

lui Dumnezeu este neschimbat în credinţă şi plin de nădejde ca

şi Acela din a cărui gură a fost vorbit; şi el dăruieşte, oricui

nădăjduieşte în El, aceleaşi trăsături sfinte. Dacă noi nu simţim

lucrările Sale binecuvîntate atunci de vină nu este Cuvîntul lui

Dumnezeu, ci noi înşine pentruca nu sîntem ascultători. Din

astfel de stări triste rezultă multe rădăcini ale răutăţii şi ale rătă-

cirii şi multe situaţii triste între credincioşi. Mulţi sînt cuprinşi de

ei înşişi şi se opun mustrării Cuvîntului lui Dumnezeu. Oh! să ne

gîndim ce necinste aducem prin aceasta lui Dumnezeu.

Dumnezeu în dragostea Sa ne-a vorbit, şi datoria noastră este să

ascultăm ca un copil. Cărarea ascultării este cărarea ODIHNEI

şi BINECUVÎNTĂRII. Pe această cărare pot umbla atît „copi-

laşii în Hristos" cît şi „tinerii' şi „părinţii." Aceasta este singura

cărare binecuvîntată pentru toţi. Fără îndoială că ea este strim-

tă, dar este o cărare SIGURĂ, luminată de Veşnicul nostru

Dumnezeu.

234

8 AUGUST

Iată că îndepărtez de la tine nelegiuirea. Zah. 3,4.

Dumnezeu nu poate să vadă păcatul în faţa Lui. Păcatul nu se

împacă cu Persoana Lui sfîntă. Dar pe baza jertfei de ispăşire de

pe Golgota a lui Isus Hristos, poate îndepărta păcatul. La cruce

Dumnezeu 1-a dat pe Fiul Său pentru păcătoşi şi nelegiuiţi la

moarte. Isus a mers la cruce ca ÎNLOCUITOR, pentru vina şi

păcatul omenirii şi a suferit mînia dreaptă şi judecata

dumnezeiască. El corespundea TUTUROR cerinţelor sfinte pe

care Dumnezeu le cerea de la oameni şi putea astfel să ia locul

păcătosului. Dar El a pus în rînduială nu numai vinovăţia noast-

ră ci şi starea păcătoasă a omului în faţa lui Dumnezeu, stare

care a fost îndepărtată. Dumnezeu a condamnat păcatul în trup,

prin aceea că 1-a făcut pe Domnul Hristos păcat. „Pe Cel ce n-a

cunoscut niciun păcat, El 1-a făcut păcat pentru noi, ca noi să fim

neprihănirea lui Dumnezeu în El." (2 Cor. 5.21). Prin puterea

acestei jertfe de ispăşire, Dumnezeu poate să spună către fiecare

păcătos care vine prin credinţă la El: „Iată că am îndepărtat

nelegiuirea de la tine."

Aşa dar prin jertfa de ispăşire nu s-a îndepărtat numai păcatele

(fapte, gînduri, vorbe) ci şi PĂCATUL; adică starea

dezastruoasă a omului. Ce linişte aduce aceasta cugetului nos-

tru, căci chiar această „procuratură dumnezeiască" mustră şi nu

lasă în pace pe omul nemîntuit.

Cel a cărui nelegiuire a îndepărtat-o Dumnezeu poate spune:

„Deci, fiindcă sîntem socotiţi neprihăniţi, prin credinţă, AVEM

pace cu Dumnezeu prin Domnul nostru Isus Hristos. Lui îi dato-

răm faptul că, prin credinţă, am intrat în această stare de har, în

care sîntem; şi ne bucurăm în nădejdea slavei lui Dumnezeu."

(Romani 5.1-2).

ÎN Domnul Isus Hristos...

Adevărul în Isus ... Efes.4.21

Apropiaţi în Hristos ... Efes.2.13

Iertaţi în Hristos ... Efes.4.32

înviaţi şi aşezaţi în Hristos ... Efes.2.6

Sfinţi în Hristos Isus ... Filip.1.1

235

9 AUGUST

Păzeşte-ţi inima mai mult de cît orice, căci din ea ies

izvoarele vieţii. Prov. 4,23.

Un băiat de 9 ani 1-a primit prin credinţă pe Domnul Isus ca

Mîntuitorul său personal. El se bucura de faptul că este o oiţă a

Păstorului cel Bun. După un timp a venit la învăţătoarea lui care

era credincioasă. Plîngea. Aceasta 1-a întrebat de ce plînge. Sus-

pinînd el a spus: „Eu am dăruit numai trei sferturi din inima mea

Domnului Isus iar un sfert mai este încă al cîinelui meu."

Nu putem să nu zîmbim de necazul băiatului, dar este vrednic de

gîndit asupra acestui adevăr. El s-a predat Mîntuitorului în cre-

dinţa lui de copil. După scurt timp, Domnul Isus îi arată că în

afară de El mai are totuşi ceva de care inima lui mai este legată.

Acest băiat avea un cuget sensibil. El a recunoscut bilaterismul

său (adică faptul de a sluji la doi stăpîni) şi a plîns cu lacrimi.

Oare nouă celor mari nu ne lipseşte adesea acest cuget sensibil?

Domnul Isus ne-a răscumpărat; duhul, sufletul şi trupul îi apar-

ţin pe deplini El vrea să fie centrul inimii noastre. Inima este

sediul simţurilor, al iubirii, şi al simpatiei. Noi copiii lui Dumne-

zeu avem datoria sfîntă de a veghea cu stricteţe ca inima noastră

să bată neabătut numai pentru El, Cel care pe Golgota a suferit

şi a murit în suferinţi nespuse pentru păcatele noastre şi a luat

asupra lui judecata cea dreaptă şi sfîntă a lui Dumnezeu.

Păzeşte-ţi inima mai mult de cît orice!" Satana care strică sufle-

tele vrea să infiltreze lumea în inima noastră. Cu ce viclenie

păşeşte el îndeosebi în vremurile noastre! Luxul în viaţă, progre-

sul, comoditatea şi atîtea altele le foloseşte pentru a ne abate de

la Domnul Isus. Cercetaţi-vă inima în lumina Lui sfîntă dacă

bate neabătut numai pentru El.

Domnul Isus Hristos ne cheamă să murim faţă de noi înşine, faţă

de carne (fire), de dorinţele sale ca şi faţă de chemările familiei

sau ale prietenilor cînd aceştia nu vor pentru noi acea viaţă sfîn-

tă, predată pentru slava Sa.

236

10 AUGUST

Caraula a zis: Alergătura celui dintîi pare că e a lui Ahi-

maaţ, fiul lui Ţadoc. Şi împăratul a zis: Este un om de

bine, şi aduce veşti bune. 2. Sam. 18,27.

Ahimaaţ se număra printre oamenii credincioşi lui David în tim-

pul răscoalei lui Absalom. El era cunoscut ca un bun alergător

aşa cum reiese din textul de mai sus. Caraula recunoaşte de

departe fuga lui Ahimaaţ. în 1 Cor. 9.24 sîntem comparaţi cu

aceia care aleargă la locul de alergare. Ce frumos ar fi dacă şi noi

am fi recunoscuţi din depărtare ca buni alergători ai lui Isus

Hristos!

Cînd Absalom a fost ucis de Ioab şi de ostaşii lui, Ahimaaţ a

spus către Ioab: „Lasă-mă să dau fuga şi să duc împăratului

vestea cea bună că Domnul i-a făcut dreptate, scăpîndu-1 din

mîna vrăjmaşilor săi." Era totala abnegaţie faţă de David care-1

împingea să-i spună vestea. Ioab nu 1-a lăsat să meargă ci a însăr-

cinat pe Cuşi cu această solie. Dar Ahimaaţ 1-a rugat insistent pe

Ioab, pînă acesta i-a îngăduit să fugă. Amîndoi fugeau, dar vai

ce deosebire! Unul fugea din cauza soliei, iar celălalt din proprie

iniţiativă, cu o inimă înflăcărată. Ahimaaţ a biruit toată ostene-

ala şi toate greutăţile, pentru bucuria care-i stătea înainte de a

mărturisi lui David victoria obţinută. Nu-i de mirare că a depăşit

pe Cuşi şi a putut să stea în faţa împăratului ca om al veştilor

bune.

Ce gînd minunat arată această faptă inimilor noastre! Sîntem

avertizaţi: „Şi noi, dar, fiindcă sîntem înconjuraţi cu un nor aşa

de mare de martori, să dăm la o parte orice piedică şi păcatul

care ne înfăşoară aşa de lesne, şi să alergăm cu stăruinţă în aler-

garea care ne stă înainte. Să ne uităm ţintă la Căpetenia şi Desă-

vîrşirea credinţei noastre, adică la Isus..." (Evrei 12.1-2).

De-am fi şi noi aşa de plini de rîvnă cum a fost acest slujitor a lui

David! Să nu ne depăşească nimeni în alergarea aceasta. Dom-

nul nostru ştie dacă alergăm în această întrecere din dragoste şi

din abnegaţie pentru El sau numai ca să fim văzuţi de alţii. Să

luăm seama!

237

11 AUGUST

Lepădaţi dar orice răutate, orice vicleşug, orice fel de pre-

făcătorie, de pizmă şi de clevetire. 1. Pet. 2,1.

Răscumpăraţii Domnului Isus au pe pămînt de împlinit o solie

însemnată. Ca o „preoţie aleasă" să aducă „jertfe duhovniceşti"

şi ca o „preoţie împărătească" să vestească puterile minunate ale

Celui ce i-a chemat din întuneric la lumina Sa.

Pentru jertfele din Vechiul Testament trebuiau luate numai ani-

male curate şi fără cusur. Cine a fost chemat de Domnul „la

lumina Sa minunată" trebuie, fără îndoială, să umble ÎN lumină.

Curăţenia şi sfinţenia sînt aşteptate de la cei care au fost aleşi.

Este oare cu putinţă să fie găsite vicleşug, invidie, prefăcătorie,

clevetire, la cei ce se numesc după numele lui Hristos? Dacă însă

noi ne cunoaştem inima noastră, trebuie să mărturisim că sîntem

în stare de orice lucrare rea. în faţa oamenilor se poate oarecum

ascunde gîndurile inimilor ca să fim văzuţi într-o lumină bună.

Dumnezeu vede în ascuns. El vede şi în cel mai îndepărtat colţ şi

încreţitură a inimii. Poate se găseşte în inima noastră undeva

ascunsă pismă, prefăcătorie, vicleşug sau clevetire. Clevetirea

destramă ca otrava cîte o legătură bine închegată sau o relaţie

frăţească. Cît de multe necazuri s-au produs din pricina pismei!

Prefăcătoria şi vicleşugul să NU fie găsite la copiii lui Dumne-

zeu!

De ne-am mustra în prezenţa Domnului! Dacă noi descoperim

aceste lucruri la noi să le aducem în faţa Domnului cu smerenie,

ca El să ne poată ajuta. El vrea cu bucurie ca noi să mergem

înainte spre slava Lui şi ca nişte prunci născuţi de curînd să

dorim laptele duhovnicesc şi curat care este Cuvîntul lui Dum-

nezeu.

în viaţa noastră, în legăturile noastre cu alţii, în treburile noast-

re, trebuie să măsurăm totul cu o SINGURĂ măsură şi această

măsură este SLĂVIREA lui ISUS. Singura şi cea mai însemnată

întrebare cu privire la tot ce gîndim, facem sau vorbim ar trebui

să fie: „Este acest lucru vrednic de Numele sfînt care îl port?"

238

12 AUGUST

Credincios este DUMNEZEU, care v-a chemat la părtă-

şia cu Fiul Său Isus Hristos, DOMNUL nostru.

1. Cor. 1,9.

Ce minunat adevăr! însuşi Dumnezeu este Cel care ne-a che-

mat. Prin har sîntem chemaţi să avem părtăşie unii cu alţi şi să

păstrăm această măreaţă „părtăşie în Duh." Pe ce se bazează

părtăşia credincioşilor unii cu alţii? Pe părtăşiâ intimă şi ascunsă

a plinătăţii lui Hristos. Izvoarele din care ţîşnesc marile fluvii nu

se află acolo unde le vede ochiul nostru. Ele au o legătură ascun-

să -invizibilă dar continuă- cu un rezervor ascuns, dar neîntre-

rupt care nu seacă, inepuizabil la distanţă şi adîncime necunos-

cută. Datorită acestei ape care se revarsă conţinu din rezervorul

ei, ţîşneşte deodată izvorul şi apoi fluviul care se uneşte cu alţi

afluenţi şi apoi se revarsă în oceane.

Cînd reformatorii au întors spatele sistemului religios al Romei,

ei au fost învinuiţi că rup Trupul lui Hristos. Niciodată nu tre-

buie să amestecăm sistemele religioase şi bisericeşti ale lumii

acesteia, fie ele vechi sau noi şi indiferent ce nume ar purta cu

adevărata Adunare a lui Dumnezeu, cu Trupul lui Hristos. De

aceea despărţirea de acestea nu trebuie să se numească ruptură

a Trupului. Dimpotrivă, orice credincios adevărat care vrea să

ţină în picioare adevărul că este NUMAI un singur Trup, care

vrea să aibă o părtăşie mai clară şi mai intimă cu Domnul Hris-

tos, are datoria neapărată să se despartă de aceste tabere în care

omul a luat locul prezenţei lui Dumnezeu.

Marele nostru Dumnezeu şi Tată ne-a chemat la părtăşie cu Fiul

Său şi nu cu forme şi simţăminte religioase. Formele şi simţurile

sînt pentru firea pămîntească care poate să-şi arate de ce este în

stare pe scena unui teatru, dar nicidecum în strîngerea laolaltă

pentru Numele Domnului.

De aceea, prea iubiţilor care a-ţi înţeles locul vostru afară din

tabără şi voi, toţi aceia care vreţi să-1 înţelegeţi, rămîneţi neclin-

tiţi şi alimentaţi-vă conţinu din acest Izvor al părtăşiei cu Dom-

nul Isus Hristos.

239

13 AUGUST

Slavă lui DUMNEZEU în locurile prea înalte, şi pace pe

pămînt între oamenii plăcuţi Lui. Luca2,14.

întotdeauna la cercetarea acestui cuvînt sîntem plini de adorare

căci Fiul lui Dumnezeu, prin care s-au creat toate lucrurile, S-a

făcut Om. El a devenit Om adevărat, căci a devenit „părtaş

sîngelui.şi cărnii." Fiul lui Dumnezeu care nu este numai „Cu-

vîntul" ci şi „Adevărul lui Dumnezeu" a împlinit cu fapta ceea

ce înţelesese încă înainte de întemeierea lumii: „Desfătarea mea

era în fiii oamenilor." Niciodată creaţia nu a cunoscut un aseme-

nea eveniment. Este aşa de înălţător că mulţimea oştilor cereşti

au intrat într-o laudă dumnezeiască în faţa acestui eveniment

spunînd: „Slavă lui Dumnezeu în locurile prea înalte şi pace pe

pămînt între oamenii plăcuţi Lui." Ei trebuiau să vadă cu admi-

raţie că El „deşi avea chipul lui Dumnezeu, totuşi n-a crezut ca

un lucru de apucat să fie deopotrivă cu Dumnezeu ci S-a dezbră-

cat. . .şi a preluat chip omenesc făcîndu-se asemenea oameni-

lor.

Dar nu numai îngerii, ci oameni slabi, păstori săraci au putut să

meargă la Betleem şi să vadă taina tainelor: Fiul lui Dumnezeu,

copil în iesle!

Şi noi în Duh putem să ne privim acolo şi să vedem că „Isus

Hristos a venit în trup". El era „Sfînt" ca om adevărat, „născut

de o fecioară" despre care s-a spus: „ce se va naşte din tine este

de la Duhul Sfînt" şi El se va numi Fiul lui Dumnezeu.

Dumnezeu vorbeşte acuma „prin Fiul" şi noi ştim „că S-a arătat

ca să ia păcatele." Cine putea să facă acest lucru decît numai

Acela despre care e scris că păcat în El nu se găsea? Niciodată

nu putem să-i mulţumim îndeajuns pentru că a venit la noi.

Braţele părinteşti ale Dumnezeului nostru ne cuprind şi ne spri-

jinesc zi şi noapte. El ia asupra Lui toate nevoile şi toate grijile

noastre. El doreşte ca să ne aruncăm grijile asupra Lui şi să

dobîndim încredinţarea scumpă că El poartă de grijă pentru noi.

„El nu-şi întoarce privirea de la cel neprihănit."

240

14 AUGUST

Şi fiţi ca nişte oameni, care aşteapă pe stăpînul lor să se

întoarcă. Luc. 12,36.

Ceea ce trebuie să caracterizeze pe credincioşi în timpul pribe-

giei lor este nu numai o înţelegere clară a învăţăturii despre

venirea Domnului Isus ci şi o aşteptare practică, în fiecare zi.

Caracterul deplin al umblării credinciosului depinde de acest

fapt însemnat: dacă aşteptarea este o nădejde vie ori numai o

cunoştinţă moartă.

„Mijlocul să vă fie încins şi făcliile aprinse."

Dacă mergem într-o călătorie sau într-o excursie, mai înainte ne

vom pregăti. în afară de aceasta pentru călătorie este important

să ne luăm rămas bun de la condiţiile de viaţă precedente, să

realizăm o desprindere totală de orice ar împiedeca călătoria.

Cînd poporul Israel s-a pregătit de ieşirea din Egipt trebuia să

aibă mijlocul încins şi toiagul în mînă, iar în picioare să aibă

încălţăminte. (Exod 12). „Mijlocul încins" înseamnă să fie des-

prins de tot ce-1 înconjura şi care putea fi un obstacol pentru

popor. îmbrăcămintea lungă şi largă care se purta atunci trebuia

încinsă cu un cordon, pentru a sta strînsă pe trup şi pentru a nu

împiedeca pe purtător la mers.

„încălţămintea în picioare" are semnificaţia de a fi gata, în orice

clipă să părăsească poziţia ocupată anterior, iar toiagul în mînă

este simbolul unui popor călător, care se bazează pe o temelie

care este în afară de el.

De-ar da Domnul ca, prin harul Său, aceste semne să se vadă şi

la poporul Său, în pribegia prin pustiul acestei lumi. „Să dăm la

o parte orice piedecă şi păcatul care ne înfăşoară aşa de lesne"

care ne-ar sta înainte pe drumul către Domnul nostru. „Ferice

de robii aceia pe care stăpînul îi va găsi veghind la venirea

LUI."

„Dumnezeul păcii să vă sfinţească El însuşi pe deplin; şi: duhul

vostru, sufletul vostru şi trupul vostru, să fie păzite întregi, fără

prihană la venirea Domnului nostru Isus Hristos. Cel ce v-a che-

mat este credincios şi va face lucrul acesta." (1 Tes. 5.23-24).

241

15 AUGUST

Deşteaptă-te tu care dormi, scoală-te din morţi, şi HRIS-

TOS te va lumina. Efes. 5,14.

Acest avertisment serios are şi mai multă greutate prin faptul că

se adresează credincioşilor, care au cunoscut poziţia lor în Hris-

tos, potrivită cu hotărîrile lui Dumnezeu. Lor le-a fost făcut

cunoscut poziţia şi înaltele drepturi, care sînt strîns legate între

ele. Ei ştiu că starea lor este în Hristos, ei cunosc pe Dumnezeu,

ca pe Dumnezeul şi Tatăl lor, ei ştiu că Hristos este sfînt şi fără

cusur şi că ei SINT copiii Lui.

Pe drept cuvînt se aşteaptă de la ei ca să aibă o ţinută demnă,

corespunzătoare înaltei chemări la care au fost chemaţi. Dar

versetul nostru ne mai avertizează că, credinciosul poate să piar-

dă conştiinţa cu privire la starea lui. Desigur că nu este vorba de

pierderea mîntuirii, aşa cum din neştiinţă sînt gata mulţi să spu-

nă. El se scufundă din punct de vedere moral într-o stare de

somn. Somnul este o prefigurare a morţii. Un om adormit re-

cepţionează tot atît din lucrurile exterioare ca şi un mort. El nu

vede nimic din frumuseţea şi farmecul creaţiei dumnezeieşti. La

fel poate ajunge şi un credincios într-o astfel de stare încît să nu-i

îngăduiască să recunoască frumuseţea noii zidiri. Poate sînt cre-

dincioşi care nu duc o viaţă imorală, dar din binecuvîntările

duhovniceşti nu gustă nimic. Umblarea lor este pămîntească şi

ţinuta lor este lumească. într-o asemenea inimă, Domnul Isus

nu are locul cel mai însemnat. Zile întregi un astfel de credincios

nu simte lipsa Domnului. Lucrările zilnice au mai mult preţ pen-

tru un astfel de creştin, decît Domnul Isus. Limbajul „căci pen-

tru mine a trăi este Hristos" nu-i este cunoscut. Un astfel de

creştin are o viaţă fără fericire, o viaţă care nu-şi înţelege rostul.

Şi unor astfel de creştini, să nu le fie de mirare că Marele Păstor

trebuie să ia nuiaua pentru disciplinare.

Rugăciunea şi citirea Cuvîntului lui Dumnezeu sînt cerinţe tre-

buitoare pentru creşterea sănătoasă şi puternică a vieţii creştine;

aşa că un om care obişnuieşte să le părăsească pe amîndouă,

trebuie să fie într-o stare foarte rea.

242

16 AUGUST

Ca unii care cunoaştem deci frica de DOMNUL, pe oa-

meni, căutăm să-i încredinţăm.. ..Căci dragostea lui

HRISTOS ne strînge. . 2. Cor. 5,11-14.

Felix Neff un slujitor credincios al Domnului a fost acum 150 de

ani o unealtă pentru o deşteptare duhovnicească în regiunea

Alpilor. Odată a trecut pe lîngă o casă care părea să fie a unor

oameni bogaţi. El simţea dorinţa să le aducă vestea despre harul

lui Dumnezeu. Hotărît pe moment a sunat şi o fată a casei a

deschis uşa. „Locuieşte Hristos în această casă?" întrebă Neff

fără nici o prezentare şi fără nici un salut. Tînăra fată, mirată nu

răspunse nimic. El repetă încă odată întrebarea: „Locuieşte Hri-

stos în această casă?" Puternic mişcată, fata răspunse de data

aceasta: „Nu, domnul meu, dar intraţi vă rog." -„Nu" a răspuns

Neff „dacă Hristos nu locuieşte aici, această casă nu poate să fie

fericită. Aici nu aş poposi." După aceasta s-a îndepărtat.

Qnd la scurt timp după aceea în localitatea respectivă a propo-

văduit Evanghelia, la sfîrşitul adunării a venit o fată tînără spre

el. PUnă de bucurie i-a spus: „Domnul meu, eu sînt fata cea

tînără pe care, la deschiderea uşii aţi întrebat-o dacă locuieşte

Hristos în acea casă. Prin această întrebare am venit eu la Hris-

tos şi acum sînt mîntuită."

De ne-ar umple dragostea Domnului Isus inimile pentru oame-

nii nemîntuiţi ca El să ne poată folosi ca soli ai Lui. Ot de des un

cuvînt la timpul lui a lovit inima şi cugetul şi un om rătăcit a fost

adus în contact cu mîntuirea lui Hristos. Noi sîntem lăsaţi în

lumea aceasta, ca să dăm mărturie de ceea ce a făcut Marele

Mîntuitor cu noi. De-am fi nişte harnici slujitori ai lui Hristos!

Voltaire a spus că peste o sută de ani Biblia nu se va mai găsi

decît ca o mostră a prostiei religioase. (Aşa gîndea el). Dar iată

ironia divină: în chiar casa unde a scris acele rinduri, s-a deschis

un depozit de Biblii.

243

17 AUGUST

Urechea care aude, şi ochiul care vede, şi pe una şi pe

cealaltă, DOMNUL le-a făcut. Prov. 20,12.

O ureche care aude şi ochiul care vede în chip duhovnicesc sînt

pentru un credincios de o valoare extraordinară. Ele indică o

stare de dependenţă interioară faţă de Domnul, care poate fi

obţinută şi întreţinută numai printr-o umblare ascunsă cu El. Să

ascultăm de glasul Lui şi să umblăm în prezenţa Lui, pentru a

privi totul în lumina Lui! Domnul este acelaşi, ieri şi azi şi în

veci. Nici o schimbare nu este posibilă în caracterul şi în gîndirea

Lui. Hotărîrile Lui sînt desăvîrşite şi nu necesită revizuiri; ele

sînt definitive. De-am cerceta totul în lumina Cuvântului Său şi

în prezenţa Lui ca să nu mergem greşit!

în timpul nostru atît de solicitat şi de neliniştit, cînd lumea ne

oferă totul pentru a ne încleşta şi a ne ocupa cu desăvîrşire,

putem pierde foarte uşor auzul şi văzul duhovnicesc. E nevoie

de har deosebit şi de energia credinţei pentru a găsi timp şi lini-

şte pentru a asculta pe Domnul. Ce mare binecuvîntare s-ar

revărsa dacă am putea spune şi noi ca David: „Oricare le-ar fi

puterea, eu în Tine nădăjduiesc."

Domnul Isus însuşi, ca unul care era dependent de Tatăl, a spus:

„El îmi trezeşte în fiecare dimineaţă, El îmi trezeşte urechea să

ascult cum ascultă nişte ucenici." (Isaia 50.4). El ne-a dat un

exemplu desăvîrşit de ce înseamnă a umbla în dependenţă de

Dumnezeu.

Cît de uşor sîntem luaţi de curenţii acestei lumi, ca să permitem

intrarea lor în casele şi adunările noastre. Numai o ureche şi un

ochi duhovnicesc ar putea veghea împotriva lor. Să ne umilim,

ca Domnul să ne dea un ochi cu vedere clară şi o ureche ascul-

tătoare.

Trăim într-o vreme care ridică în slăvi mintea omului, judecata

omului şi voia lui. Lumea se laudă cu mintea ei şi spune că

fiecare are dreptul şi puterea să cugete neatîrnat. Sfînta Carte e

lepădată de mulţi cu dispreţ. La universităţile şi şcolile noastre

nu se mai cunoaşte măreţia Cărţii dumnezeeşti.

244

18 AUGUST

Saul şi-a luat sabia, şi s-a aruncat în ea. Văzîndu-1 mort,

s-a aruncat şi el în sabia lui, şi a murit împreună cu el.

1. Sam. 31,4.5.

Pe vremea cînd Saul era mic în ochii lui, a devenit primul împă-

rat al Israelului; Dumnezeu îşi îndrepta bunăvoinţa spre el şi-i

dădea victorie asupra duşmanilor poporului lui Dumnezeu. Dar

deşi avea multe ca om îi lipsea frica de Dumnezeu. Deja prima

poruncă n-a respectat-o jertfind arderea de tot şi jertfa de mul-

ţumire ceea ce nu-i aparţinea. De aceea Dumnezeu a trebuit să-i

spună: „Ai lucrat ca un nebun şi n-ai păzit porunca pe care ţi-o

dăduse Domnul Dumnezeul tău." (1 Sam. 13.13). Dumnezeu

i-a luat împărăţia şi a dat-o unui om care era plăcerea inimii lui.

Totuşi Saul a continuat drumul lui de neascultare şi a încălcat şi

cealaltă poruncă a lui Dumnezeu, de a nimici pe amaleciţi cu tot

ce aveau. Saul a cruţat o parte din vitele cele mai frumoase.

Dumnezeu i-a părut rău că 1-a făcut împărat. I-a vorbit prin

Samuel aceste cuvinte: „Ascultarea face mai mult decît jertfele

şi păzirea Cuvîntului Său mai mult decît grăsimea berbecilor."

(1 Sam. 15.22). De aici a pornit cu paşi uriaşi decăderea lui Saul

pe calea lui proprie. Duhurile rele îl chinuiau, el prigonea pe

David unsul lui Dumnezeu şi căuta să-1 omoare. Intră şi în legă-

tură cu chemarea morţilor, cu lucrurile necurate.

Iată unde ajunge un om care nu se lasă oprit din calea neascul-

tării de Dumnezeu! A fost cu neputinţă oprirea judecăţii lui

Dumnezeu; urmărit şi încleştat de filisteni, a murit.Aşa aruncă

Satana pe omul care nu ascultă de glasul lui Dumnezeu.

Cum putem rămine ocrotiţi de o aşa mare primejdie? Prin po-

căinţă şi ascultare de Dumnezeu, potrivit cu Cuvîntul Său cel

sfînt.

Cuvîntul lui Dumnezeu este singura călăuză şi singura autoritate

pentru creştini, în lucrurile cele mai mari şi cele mai mici. El dă

omului, în toate stările, şi împrejurările, călăuzirea trebuitoa-

re.

245

19 AUGUST

Chiar dacă ar fi să umblu prin valea umbrei morţii, nu mă

tem de niciun rău, căci Tu eşti cu mine. Ps. 23,4.

Valea umbrei morţii este această lume. Umbra morţii Domnului

nostru este peste ea. El a fost lepădat şi răstignit pe cruce. Toto-

dată a fost îndeplinită şi hotărîrea lui Dumnezeu în privinţa mîn-

tuirii noastre, aşa ca de la crucea Golgotei să poată fi propovă-

duită Evanghelia.

Mai există şi alte acţiuni izvorîte din moartea Domnului nostru;

de exemplu: judecata. Dumnezeu va trage pe om la răspundere

pentru toate suferinţele, necazurile, mizeria şi ocara ce i s-au

făcut Fiului Său prea iubit.

Noi, ca ucenici ai Domnului Isus, avem privilegiul (dreptul) de a

avea parte de ocara Lui. De aceea, pentru noi lumea este o vale

a umbrei morţii. Sîngele Mielului lui Dumnezeu ne asigură un

loc în sfinţenie, dar totodată ne duce afară din tabără, acolo

unde El a suferit. Dacă ocupăm acest loc în credinţă, atunci

stăpînul acestei lumi şi uneltele lui sînt împotriva noastră. Lu-

mea L-a urît şi I-a dat locul de ocară şi de respingere. Din noap-

tea aceea cînd a fost respins definitiv de această lume, noi stăm

aici ca martorii Aceluia care a fost expulzat de ea. Aceasta are

ca urmări multe încercări. Inima creştină ştie acum că: „Tu eşti

cu mine" şi nu-i este frică de nimic.

Domnul nostru credincios se uită din ceruri la turma Sa. Fiecare

lovitură, ocară şi batjocură o simte în trupul Său. Păstorul cel

Bun al oiţelor, pe care Dumnezeul păcii L-a înviat din morţi este

preocupat cu toată abnegaţia Lui de Păstor să ocrotească şi să

păzească turma Sa. Nuiaua Lui asigură turmei linişte şi binecu-

vântare, toiagul Lui îndepărtează pe duşmanii turmei.

Aşa putem fi fericiţi şi în siguranţă sub ocrotirea Lui. Pentru

Maria Magdalena această lume era un mormînt întunecos, dar

Domnul Isus era Soarele ei. Inima ei părăsită în această lume a

fost mîngîiată prin prezenţa dragostei Lui. Acelaşi lucru se pe-

trece şi cu noi.

246

20 AUGUST

Nu Te depărta de mine, căci s-apropie necazul, şi nimeni

nu-mi vine în ajutor. Ps. 22,11.

Psalmul 22 ne înfăţişează mai mult simţul inimii lui Hristos decît

lucrarea şi urmările ei. Ce strîmtorare pentru El! Deşi nici aici

nu lipsesc durerile pricinuite de mîna omului căci Domnul spu-

ne: „O mulţime de tauri sînt împrejurul Meu... o ceată de nele-

giuiţi dau tîrcoale împrejurul Meu" vedem totuşi o durere de

altă natură decît în versetul 11. Strigătul cu care începe Psalmul şi

care-i dă tema este: „Dumnezeule! Dumnezeule! Pentru ce M-ai

părăsit?" şi „Strig ziua, Dumnezeule, şi nu-mi răspunzi. Strig şi

noaptea şi tot n-am odihnă."

în toate suferinţele Domnului Isus pricinuite de oameni, privi-

rea mîngîietoare a lui Dumnezeu era îndreptată către El; dar

iată a venit ceasul cînd această privire trebuia să fie îndepărtată

de la El. Şi de ce aceasta? Domnul Isus a fost făcut „păcat!" în

toate suferinţele Lui pentru dreptate a stat ca Mijlocitor între

Dumnezeu şi oameni; în suferinţele Lui pentru păcate El a cru-

ţat pe om în faţa lui Dumnezeu şi de aceea a fost părăsit de tot.

Omul a scăpat dar Dumnezeu şi-a ascuns faţa de Prea Iubitul

Său. Cînd a băut paharul mîniei Domnul Isus era singur. Ce

adîncuri trebuiau trecute ca să ne poată ajuta!

De ar sta aceste adevăruri mai mult în faţa noastră ca să trezeas-

că în inimile noastre mulţumirea şi adorarea pe care numai

Domnul singur o merită. Este dreptul nostru de a face această

lucrare la Masa Domnului unde noi sîntem mişcaţi de suferinţele

Lui şi unde adorăm pe Domnul Isus în comun cu toţi credincio-

şii.

Toate păcatele şi toată vina fiecărui credincios au fost aruncate

la cruce pe Hristos şi purtate de El. Dumnezeu a pus acolo totul

în rînduială, potrivit dreptăţii şi sfinţeniei Lui, TOT ce ar putea

sta vreodată în calea izbăvirii, binecuvîntării şi slavei fiecărui

mădular al Adunării lui Dumnezeu.

247

21 AUGUST

Astfel dar, după cum aţi primit pe HRISTOS ISUS,

DOMNUL, aşa să şi umblaţi în El, fiind înrădăcinaţi şi

zidiţi în El, întăriţi prin credinţă. Col. 2,6-7.

Cum L-am primit noi pe Domnul Isus? Ca pe Cel ce sa află în

centrul hotărîrilor lui Dumnezeu, ca pe Acela care este căpete-

nia oricărei domnii şi a oricărei stăpîniri? Acest Domn prin care

şi pentru care au fost create toate lucrurile a poposit pe acest

pămînt în chip de om. Cu toate că o mare împotrivire s-a iscat

mereu faţă de El, a fost ascultător pînă la moarte de cruce.

El nu a venit să îmbunătăţească şi să ridice în chip moral pe o

treaptă superioară pe om ci a venit să caute şi să mîntuiască ce

era pierdut. Moartea Lui de pe cruce ne arată încă odată clar că

omul păcătos nu a putut şi nu poate să aibă părtăşie cu Dumne-

zeu, chiar dacă ar intra din nou în legea evreiască şi şi-ar morti-

fica trupul, sau ar urma gîndurile filozofice ale îmbunătăţirii de

sine, ori dacă s-ar închina în faţa îngerilor sau a altor fiinţe ce-

reşti. Toate aceste lucruri stau în contradicţie cu adevărul adus

de Isus. Ele dau posibilitate firii pămînteşti să se laude, pe cînd.

Cuvîntul lui Dumnezeu spune: „Unde este pricina de laudă? S-a

dus. Prin ce fel de lege? A faptelor? NU, ci prin legea credinţei."

(Rom. 3.27).

Singura CALE sigură pentru credincios în această lume este

umblarea ÎN Hristos. A fi înrădăcinat ÎN El are ca rezultat o

hrană bună şi o creştere sănătoasă. Un astfel de creştin stă bine

întemeiat în harul lui Dumnezeu şi nu se lasă clătinat de învăţă-

turi false.

Cum pot fi aduse rugăciuni de mulţumire de către creştinii care

vor să se facă mai buni pe căile legii, fără Isus?? Adevărata

mulţumire curge din acea inimă care capitulează, care se vede că

nu e bună de nimic şi găseşte Izvorul tuturor binecuvîntărilor, al

binelui, a tot ce-i lipseşte în Prea Iubitul Tatălui. Veşnicul Cu-

vînt al lui Dumnezeu ne spune că noi AVEM TOTUL DEPLIN

în Domnul Isus (Col. 2.10). Şi dacă numai în El avem totul de-

plin ce să mai căutăm în noi înşine? Ce să mai căutăm în alte

izvoare care. nu ţin apă?

248

22 AUGUST

Iov era fără prihană şi curat în suflet, şi se abătea de

la rău. IOV 1,1.,

Această mărturie nu a dat-o un om ci însuşi Dumnezeu. Oame-

nii şi părerile lor sînt foarte variate. Pe omul pe care îl simpati-

zează, cu care are adinei legături de prietenie, sau îi este rudă, îl

caracterizează în cuvinte alese, pe cînd pe unul mai îndepărtat

sau pe duşmani îi caracterizează cu cuvinte fără preţ. Omul vede

numai exteriorul şi se lasă influienţat sau orbit. Pătrunderea în

inimă nu îi este îngăduită. La Dumnezeu este cu totul altfel, El

vede totul. în faţa Lui fiecare om este o carte deschisă.

Dumnezeu s-a uitat şi în inima lui Iov şi a putut să dea mărturia

de mai sus. Iov era fără prihană şi trăia în temere de Dumnezeu.

El ştia că Dumnezeu îl vede, chiar dacă oamenii nu-1 văd şi de

aceea evita răul. Totuşi Dumnezeu 1-a trecut prin încercări şi

durere cu scopul de a curaţi orice colţişor al inimii lui de drep-

tatea proporie. Prin aceste dureri şi întristări a fost adus în sta-

rea de a se închina lui Dumnezeu în praf şi cenuşă. El capitulea-

ză în faţa lui Dumnezeu şi apoi este binecuvîntat în mod deose-

bit.

în ochii lui Dumnezeu fiecare om este un păcătos. Dumnezeu ne

trimite adesea întristări, necazuri şi dureri, nu ca să ne

pedepsească, ci ca să ne aducă în stare să recunoaştem greşelile

vieţii noastre în faţa Lui ca astfel capitulînd să-L primim pe

Domnul Isus ca pe Mîntuitorul nostru. Cînd Dumnezeu a reali-

zat această lucrare în noi, atunci poate să ne binecuvinteze.

Stimate cititor,

Te-ai întrebat vreodată cum te caracterizează Dumnezeu? în

Cuvîntul Său, în Biblie, vei găsi mărturia Lui pentru orice om.

Ea este „căci toţi au păcătuit şi sînt lipsiţi de slava lui Dumne-

zeu." (Romani 3.23).

încrede-te chiar acum în acest scump Mîntuitor care vrea să-ţi

dea viaţa veşnică în dar şi astfel vei deveni un om nou, fără

prihană şi curat la suflet.

249

23 AUGUST

DOAMNE, Tu eşti ştînca mea, cetăţuia mea, izbăvitorul

meu! DUMNEZEULE, Tu eşti stînca mea, în care mă

ascund. Ps. 18,2.

Pentru toţi copiii lui Dumnezeu este o mare mîngîiere că Dum-

nezeu le cunoaşte întristarea, lacrimile ascunse şi necazurile.

Calea Credinţei în această lume este o cale presărată cu greutăţi

şi necazuri. Dar Dumnezeul şi Tatăl nostru este un Dumnezeu al

dragostei şi milei. El se gîndeşte tot timpul la copiii Săi. în

Cuvîntul Lui citim să „aruncăm asupra Lui toate îngrijorările şi

El însuşi va îngriji de noi."

Cum mai putem oare să fim neliniştiţi sau fără putere cînd avem

o astfel de îmbărbătare? Putem merge voioşi şi plini de încrede-

re spre minunata noastră ţintă. De-am primi toată energia pen-

tru a alerga spre ţinta noastră cu ochii privind mereu spre Dom-

nul nostru. Dar lucrul acesta putem să-1 facem dacă ne bizuim

tot mai mult pe dragostea lui Dumnezeu şi Tatălui nostru ca şi

pe dragostea Domnului Isus Hristos. Prin aceasta inimile noas-

tre se vor întări tot mai mult.

Dumnezeul nostru cel Mare care face rănile este şi Acela care le

vindecă. De-am zidi mai mult încrederea noastră în dragostea

Domnului Isus şi a lui Dumnezeu, Tatăl nostru. Gîndurile lui

Dumnezeu faţă de noi sînt gînduri de dragoste şi gînduri de

pace. El vrea ca tot timpul să ne desprindem de gunoaiele lu-

meşti, şi să fim tot mereu cu candelele aprinse, ca să-L aştep-

tăm. El este aproape. în curînd va veni ca să intrăm ca Mireasă

la nunta Mielului, în împărăţia lui sfîntă.

Noi sîntem în mîna Aceluia care e nemărginit în dragostea Sa,

fără greşeală în înţelepciunea Sa şi fără hotar în puterea Sa şi ale

cărui mijloace de ajutorare sînt nesfîrşite. Dacă ne mustră sau

pedepseşte, o face, pentrucă ne iubeşte şi ne vrea binele. Să ne

aducem aminte tot timpul că dragostea dumnezeiască este înţe-

leaptă şi credincioasă şi ea îngăduie amarul pentru folosul şi

binecuvîntarea noastră.

250

24 AUGUST

Cînd numai sînt lemne, focul se stinge. Prov. 26,20.

Ce clar este acest cuvînt! Fără lemne focul se stinge. Pentru a

înţelege lucrul acesta nu ne trebuie multe studii. Nu dăm noi

oare de multe ori cu capul de adevărul acesta? Nu ard în jurul

nostru nenumărate focuri mari şi mici al căror fum ne face să

lăcrimăm, şi care de mult s-ar fi stins dacă nu ar fi fost aprovi-

zionate din cînd în cînd cu „lemne" Căci: „Unde-i lipsă de lem-

ne, focul se stinge şi cînd nu mai este un clevetitor cearta se

potoleşte."

Cîte păreri diferite, povestiri eronate, vorbe rele despre alţii,

s-ar stinge în mijlocul nostru dacă nu s-ar mai aduce material

pentru ardere. Clevetirea nu ajută la nimeni, dar duşmanul su-

fletelor noastre are mult de cîştigat distrugînd legăturile fră-

ţeşti.

Vai, de ne-am speria de acest rău, şi cu seriozitate şi dîrzenie

sfîntă să îndepărtăm orice neajuns, să nu ne clevetim unii pe alţii

ci mai bine să ne rugăm unii pentru alţii. Atunci se va stinge

acest focar al putrefacţiei şi al distrugerii. Cîtă pagubă a fost

produsă pînă acum prin clevetire nu se poate scrie şi nici măsura

pe vreo scară gradată. Cît de des au fost distruse prietenii inti-

me, cunoscuţi au fost despărţiţi şi chiar au intrat în duşmănie.

„.. .limba clevetitoare aduce o faţă mîhnită" (Prov. 25.23) de

aceea să învăţăm să înfrînăm acest mic mădular care aprinde o

pădure mare.

Dacă un creştin se duce la înnot ca să petreacă, sau face un lucru

asemănător numai ca să-şi placă lui însuşi să nu se aştepte ca

Dumnezeu să-1 păzească de primejdie. Dacă Dumnezeu ne po-

runceşte să trecem pe un lac în furtună ca să vestim Evanghelia,

dacă ne cere ca să trecem peste cei mai înalţi munţi ca să-i slu-

jim, atunci, da, ne putem încredinţa în mîinile Lui şi ne va păzi

de orice rău căci El ne-a poruncit să mergem.

Domnul Isus Hristos are plăcere să se bucure de predarea noas-

tră întreagă şi doreşte să avem o deplină părtăşie cu El. Acest

lucru nu se poate face în medii infectate de păcat.

.251

25 AUGUST

DUMNEZEU a rînduit în Biserică, întîi, apostoli; al do-

ilea, prooroci; al treilea, învăţători; apoi, pe cei ce au

darul tămăduirilor, ajutorărilor, cîrmuirilor, şi vorbirii în

felurite limbi. 1. Cor. 12,28.

O greutate şi un temei adînc stă în cuvîntul „ajutorărilor". La o

gîndire superficială se poate constata esenţa cuvîntului: prooroc,

apostol, învăţător, darul tămăduirilor, cîrmuirilor şi vorbirii în

felurite limbi. Dar esenţa cuvîntului „ajutorărilor" nu este aşa de

uşor de înţeles. Aici se deschide un orizont larg, un cîmp cu

acţiuni multiple, se arată o slujbă creştinească valoroasă al cărei

limite nu le putem vedea.

Există în adunări diferiţi credincioşi care nu au nici un dar

deosebit; ei nu sînt nici prooroci şi nici învăţători. Şi totuşi pot fi

de folos într-un chip nemărginit acelora care au aceste daruri.

Poate că există cineva în adunare care-i complet incapabil pen-

tru o slujbă şi totuşi să exercite o mai mare influienţă asupra

oamenilor decît un slujitor renumit. Deşi nu-i predicator sau

învăţător, arată mare interes pentru lucrarea Domnului şi în afa-

ra adunării. Un astfel de creştin nu se gîndeşte să dea o îmbăr-

bătare sau o învăţătură, dar modul cum efectuează cele mai sim-

ple lucruri, cum deschide cuiva usa, cum cedează un loc, cum dă

o Biblie sau o carte de cîntări, îl fac în stare să atragă inimile. Se

vede clar că atracţia lui sufletească este pentru propăşirea lucră-

rii lui Dumnezeu. El se arată supus gata de a efectua slujbele

inferioare pentru ca lucrarea să decurgă în bune condiţii. Milos-

tenia şi supunerea lui dă un ton hotărîtor în lucrarea lui Dum-

nezeu în adunare şi în afară.

Considerăm că surorile creştine pot să înveţe şi ele mult din

aceste gînduri. Dacă Dumnezeu interzice unei femei să lucreze

deschis în public atunci ea să nu uite niciodată că a fost creată ca

să fie un AJUTOR. Orice inimă supusă Marelui învăţător găseş-

te mult de lucru în a ajuta în mod indirect dar cu mult efect la

progresul adevărului.

252

26 AUGUST

Iacov s-a trezit din somn, şi a zis: Cu adevărat, DOM-

NUL este în locul acesta şi eu n-am ştiut. I-a fost frică, şi a

zis: Cît de înfricoşat este locul acesta! Gen. 28,16-17.

Iacov a înşelat pe tatăl său, şi binecuvântarea care Isaac a rezer-

vat-o pentru fratele lui Iacov, a luat-o pentru el. De aceea a

trebuit să părăsească casa părintească. Douăzeci de ani a trăit

printre străini iar pe mama sa nu a mai văzut-o niciodată. în

drumeţia lui a înnoptat sub cerul liber avînd la căpătîi ojpiatră.

Ochiul lui Dumnezeu se uita cu milă şi har spre Iacov. Intr-un

vis Dumnezeu 1-a lăsat să vadă viitorul cînd El va sta în legătură

intimă cu poporul Său. în capătul scării pe care îngerii coborau

şi se urcau, stătea însuşi Dumnezeu care îi dădea mîngăieri pen-

tru viaţa de viitor.

Această stare ar fi făcut pe Avraam să fie plin de pace şi mulţu-

mire, dar la Iacov nu se întîmplă aşa ceva. Ceea ce a auzit şi a

văzut în vis trebuia să fie un motiv de bucurie, dar urmările

păcatului nu au lăsat să se descopere această bucurie. El s-ar fi

putut bucura de pacea lui Dumnezeu dacă ar fi umblat cu El.

Iacov nu a ştiut că în acel loc se află Dumnezeu, dar cînd a

început să simtă prezenţa Lui a spus foarte înfricoşat: „Cît de

înfricoşat este locul acesta."

La fel se întîmplă cu orice credincios care a părăsit calea supu-

nerii. Domnul urmăreşte să-1 abată de la drumul cel greşit şi

totuşi lui nu-i vine să creadă. Cînd se trezeşte, atunci sfinţenia

lui Dumnezeu poate să dezlănţuie frica. Dacă voinţa proprie

este înfrîntă, coapsa fiind pleznită (la Iacov s-a făcut lucrul ace-

sta abia după douăzeci de ani) atunci se învaţă harul nemărginit

al lui Dumnezeu.

„Răsărea Soarele cînd a trecut pe Ungă Peniel" (Gen. 32.31).

Iacov era acum un om care şchiopăta din coapsă, dar a dat locu-

lui aceluia numele de „Peniel" adică „Faţa lui Dumnezeu.

„Dumnezeu stă în Adunarea lui Dumnezeu" (Ps. 82.1). Este şi

locul tău aici, sau mai pribegeşti prin bisericile omeneşti?

253

27 AUGUST

Voi lăuda Numele lui DUMNEZEU prin cîntări, şi prin

laude îl voi preamări. v Ps. 69,30.

Nu ne îmbărbătează oare faptul că Domnul Isus este „întemeie-

torul credinţei" noastre, şi nu ne bucură şi mai mult faptul că El

a devenit întemeietorul cîntărilor de laudă? După ce a fost în

adîncul judecăţii şi al morţii pentru noi, Dumnezeu L-a ridicat

din „apăsarea morţii şi a judecăţii" şi L-a înviat din morţi cu

slavă. Cînd s-a înfăptuit această cerinţă care a urmat a lui Hris-

tos era de a „slăvi Numele lui Dumnezeu prin cîntări şi laude."

El n-ar vrea s-o facă singur. Pe noi, pe care ne-a scos din mocirla

păcatului şi a morţii şi ne-a unit cuEl, căpetenia învierii, pe noi

care ne-a răscumpărat pentru Dumnezeu prin sîngele Său vrea

să ne facă să cîntăm cîntarea cea nouă.

Domnul Isus Hristos ne lasă să gustăm toate roadele biruinţei

Lui asupra lui satan, a lumii, a păcatului şi a morţii, ne aduce în

situaţia de copii ai lui Dumnezeu şi ne umple inima cu bucuria

Lui.

Sîntem oare întradevăr plini de această bucurie? Numai plini de

această bucurie putem intona cîntarea de laudă şi de adorare

pentru Dumnezeu. Ce măreţ este pentru inima noastră de a şti

că însuşi Domnul Isus intonează cîntarea de laudă în mijlocul

Adunării. El se găseşte în mijlocul celor care se adună pentru

Numele Lui (Mat. 18.20) şi le ridică privirea spre Tatăl al cărui

Nume l-a descoperit. (loan 17.6).

Sînt oare inimile noastre gata ca să intoneze cîntarea pe care

însuşi Domnul Isus o doreşte în mijlocul nostru

Singurul loc unde putem cînta după voia Lui este locul prezenţei

Domnului Isus. (Mat. 18.20, Evrei 13.13, Apoc. 3.20). Evreii în

vechime nu au vrut să cînte cîntările Domnului pe un pămînt

străin. (Ps. 137). Să ne mulţumim cu mai puţin decît ei, noi care

avem promisiuni mult mai mari?

.Sîntem chemaţi să ne depărtăm de fărădelege, să ne curăţim de

vasele de ocară din creştinătatea de azi, şi împreună cu cei ce

cheamă Numele Domnului dintr-o inimă curată să cîntăm cîntă-

rile Domnului pe pămîntul prezenţei Sale.

254

28 AUGUST

PAŞTE OIŢELE MELE loan 21,16.

Aşa sună însărcinarea dată de Domnul Isus după ce a înviat din

morţi lui Petru. Cu cîtă abnegaţie a săvîrşit Domnul această

slujbă atîta timp cît era cu ei. Unde ar fi fost ucenicii dacă nu i-ar

fi găsit Domnul Isus şi nu i-ar fi ocrotit? Ce ar fi fost cu Petru

dacă nu s-ar fi rugat Isus pentru ca să nu se piardă credinţa

lui?... Ce învăţătură minunată a tras chiar Petru în această

direcţie! El a simţit pe pielea lui cît de necesară e slujba Marelui

Păstor, chiar în curtea marelui preot. Pînă atunci nu a priceput

mult din această lucrare!

Cine-i chemat azi la o slujbă de păstorire? Petru a fost însărcinat

de Domnul: „Paşte oiţele Mele" Această încărcinare i-a dato

numai după ce 1-a cercetat pe Petru cum stă cu dragostea către

El.

Dragostea către Domnul Isus este unica temelie pentru slujba

de păstorire. Numai pe această cale se poate efectua această

lucrare spre slava Domnului şi spre folosul celor răscumpăraţi.

Să ne întrebăm dacă inima noastră este fierbinte în dragoste

pentru El? Ne împinge dorul de a iubi pe ai Săi? Ne interesăm

de ei, păzim oiţele turmei Lui, ca duşmanul să nu le facă nimic?

Avem asemenea greutăţi?

Petru a făcut această slujbă cu abnegaţie şi dedicare şi ne îmbăr-

bătează şi pe noi de a face ca el. Această slujbă nu este evidentă

la prima vedere şi nu se vede la toţi. Dar Domnul înregistrează

şi ştie totul şi preţuieşte orice lucrare. Să ne gîndim la „cununa

care nu se poate vesteji, a slavei" care este răsplata pentru cei ce

slujesc cu supunere la această slujbă păstorească. (1 Pet-

ru 5.1-4).

Nici un om nu are dreptul să-şi însuşească o anumită slujbă şi

nici să primească de la oameni o slujbă. Lucrul acesta nu este

altceva decît intrarea cu de-a sila într-un bun sfînt, care mai

curînd sau mai tîrziu va aduce judecata lui Dumnezeu.

255

29 AUGUST

Dregătorii nu sînt de temut pentru o faptă bună, ci pentru

una rea. Vrei dar să nu-ţi fie frică de stăpînire? Fă binele,

şi vei avea laudă de la ea. Rom. 13,3.

Dumnezeu în dragostea Lui s-a gîndit la toate. Nu numai viaţa

veşnică este ascunsă în El, ci şi purtarea de grijă pentru lucrurile

noastre de toate zilele.

Cuvîntul lui Dumnezeu ne spune: „căci nu-i stăpînire care să nu

vină de la Dumnezeu" şi poziţia creştinului faţă de ea e mai mult

decît gîndim adeseori. Este bine să ne revizuim poziţia noastră

cu privire la stăpînire şi să ne lăsăm conduşi de Sfînta Scriptu-

ră.

Ca în toate lucrurile starea noastră este reglementată prin înaltul

nivel intern al cunoaşterii ei. De aceea să ascultăm îndemnurile

lui Dumnezeu şi să „facem rugăciuni, cereri, mijlociri, mulţu-

miri" dintr-o inimă curată în faţa lui Dumnezeu „pentru împă-

raţi şi pentru toţi cei ce sînt înălţaţi în dregătorii"

Fără îndoială că în felul acesta vom fi mulţumitori autorităţilor

care în conformitate cu legile ne ocrotesc ca să ne putem aduna

în jurul Cuvîntului lui Dumnezeu, şi care după mărimea puterii

lor pedepseşte răul şi caută să păzească binele.

Dacă ne lipseşte supunerea faţă de Cuvîntul lui Dumnezeu şi

seriozitatea faţă de El, atunci vor lipsi din rugăciuni şi cererile

pentru cei înălţaţi în dregătorii.

Cît de uşor se poate ivi o lacună în supunerea noastră faţă de

stăpînire! Foarte uşor putem fi în primejdie să discutăm cu

lumea mereu nemulţumită de anumite persoane şi astfel să prin-

dă vreo rădăcină de amărăciune care să ne murdărească cuge-

tul.

Noi trăim zilele din urmă şi să mulţumim de ordinea care încă

mai există, dar tot odată să veghem în rugăciune pentru cei care

sînt în funcţii de răspundere, pentru toţi oamenii de care vrea

Dumnezeu să se folosească.

„Daţi Cezarului ce este al Cezarului şi lui Dumnezeu ce este al

lui Dumnezeu."

256

30 AUGUST

Faceţi în toată vremea, prin Duhul, tot felul de rugăciuni

şi cereri. Vegheaţi la aceasta, cu toată stăruinţa.

Efes. 6,18.

Ce loc ocupă rugăciunea în viaţa noastră şi ce însemnătate îi

atribuim noi? Credem întradevăr că rugăciunile noastre vor fi

ascultate? Este rugăciunea o necesitate, sau o facem numai aşa

de formă sau de obligaţie?

Acestea sînt întrebări serioase care toţi credincioşii ar trebui să

ni le punem. Rugăciunea adevărată, serioasă şi sinceră este în

ochii lui Dumnezeu de o valoare extraordinară. în rugăciune

dăm expresia dependenţei de Dumnezeu şi a tuturor imposibili-

tăţilor noastre iar pe de altă parte exprimăm starea noastră înal-

tă de copii ai Tatălui Ceresc. Cînd ne rugăm venim în legătură

cu Dumnezeu. Noi ne aruncăm la picioarele Lui în cenuşă şi

totodată sîntem ridicaţi în faţa Marelui Dumnezeu în cer. Ce

lucru îmbucurător! Din toată creaţia numai omul poate să se

roage şi de nici un înger nu ştim dacă se roagă. Ce mare înlesnire

pentru noi că prin rugăciune putem să ne apropiem de Dumne-

zeu.

Vreau să te întreb: Azi dimineaţă te-ai rugat şi pentru ce? I-ai

adus strictul necesar? Ai fost pătruns de conştiinţa că stăteai în

faţa lui Dumnezeu? Şi cît timp ai folosit pentru rugăciunea ta?

Dă-ţi singur răspunsul la aceste întrebări, dar fii sincer!

Fără rugăciune sîntem săraci şi neputincioşi duhovniceşte şi nu

putem să ştim despre puterea şi îndurarea lui Dumnezeu, Tatăl

nostru. De s-ar putea spune despre noi de fiecare în parte: „Vezi

că se roagă!"

Rugăciunea este o vorbire cu Dumnezeu: -„Am postit şi m-am

rugat înaintea Dumnezeului cerurilor şi am zis: „Doamne,

Dumnezeul cerurilor..." (Neem. 1.4-5). -„Dar vreau să vor-

besc acum Celui Atotputernic" (Iov 13.3). -„După ce a vorbit

astfel, Isus a ridicat ochii spre cer, şi a zis: „Tată, a sosit

ceasul..." (loan 17.1).

CALENDAR BIBLIC Bg. 9

257

31 AUGUST

Sîngele lui ISUS HRISTOS, Fiul Lui, ne curăţeşte de ori-

ce păcat. 1. loan 1,7.

Cînd Dumnezeu a vrut să scoată poporul Său din Egipt, a dat

peste asupritori, încercări şi judecăţi mari. La sfîrşit omoară şi

pe întîiul născut de la om pînă la animale. Cum putea să scape

poporul Său? Dumnezeu le-a dat mielul care a murit în locul lor,

ca să-i scape de robie, căci El a dorit să facă o distincţie între

poporul Său ales şi egipteni. înaintea miezului nopţii cînd înge-

rul care aducea judecata străbătea Egiptul, în Israel era tăiat

mielul. „Un miel fără cusur să aveţi" a spus Dumnezeu. Fiecare

tată trebuia să ungă cu sîngele mielului pragul de deasupra uşii şi

cei doi stîlpi. „Sîngele va sluji ca semn pe casele unde ve-ţi fi. Eu

voi vedea sîngele, şi voi trece pe lîngă voi aşa că nu vă va nimici

nici o urgie atunci cînd voi lovi ţara Egiptului." (Exod 12.13).

Ca atunci Egiptul aşa este în zilele de astăzi toată lumea, într-o

judecată continuă; cine vrea să fie salvat trebuie ca odinioară

Israel în Egipt să aibă ca salvator pe „Mielul lui Dumnezeu"

Dumnezeu 1-a dat pentru a înfăptui ispăşirea păcatelor noastre.

El este Mielul fără cusur şi fără prihană. Fiul lui Dumnezeu,

Domnul Isus Hristos, a devenit acel Miel al cărui sînge trebuia

să curgă pe Golgota pentru a împăca pe omul vinovat cu Dum-

nezeu. „Căci ştiţi că nu cu lucruri pieritoare, cu argint sau cu aur

aţi fost răscumpăraţi.. .ci cu SÎNGELE scump al lui Hristos,

Mielul fără cusur şi fără prihană." (1 Petru 1.18-19).

Eşti şi tu iubite cititor, curat prin sîngele Mielului de toate păca-

tele tale?

' Oamenii ucid, mint, înşală, fură şi se bat între ei, pentru a-şi

satisface dorinţa de putere, de plăcere şi bogăţie. în felul acesta

ei speră să-i cîştige pentru grupul din care fac parte, pacea, sigu-

ranţa, belşugul şi fericirea. Dar ceea ce dă valoare durabilă vieţii

nu este fericirea superficială care o dă lumea, ci adevărata feri-

cire este în Domnul Isus Hristos.

SEPTEMBRIE

1 SEPTEMBRIE

Toma, zis Geamăm, unul din cei doisprezece, nu era cu ei

cînd a venit ISUS. Ceilalţi ucenici i-au zis deci: Am văzut

pe Domnul! loan 20,24.

Toma nu era prezent în prima adunare după învierea Domnului,

fapt care a constituit o mare pierdere pentru el. Cîţi sînt şi azi

care pierd mult cînd locurile lor sînt goale în strîngerea laolaltă

pentru Numele Domnului Isus! Ceilalţi ucenici îi spuneau lui

Toma că au văzut pe Domnul. Această binecuvîntare o aveau

pentrucă erau prezenţi în această adunare. Oare nu se întîmplă

aşa şi cu noi adesea? Toma nu vroia să creadă pînă nu vedea

semnele cuielor în mîinile lui Isus şi pînă cînd nu punea mîna în

coasta Lui. Noi găsim în Toma o pildă a evreilor care nu vor să

creadă pînă cînd „îl vor vedea şi cei care L-au străpuns."

Dar Domnul nostru se preocupă îndeaproape de Toma într-o

atmosferă plină de iubire. Ce har! Isus ştie tot ce ne este nece-

sar, şi ce binecuvîntat lucru dacă ne gîndim să fim prezenţi în

jurul Său pentru a primi tot ce e necesar pentru creşterea noas-

tră duhovnicească. El ştie cum să-1 trateze şi să-1 ajute pe fiecare

dintre ai Săi. „Cine ar putea, să înveţe pe alţii ca El?" (Iov

36.22).

De aceea veniţi să stăm mai des la picioarele Sale! Mai ales cînd

sîntem adunaţi în jurul scumpului Său Nume unde primim bine-

cuvîntările Lui din care apoi putem da şi altora. Dumnezeu spu-

nea lui Avraam: „Eu vreau să te binecuvintez.. .şi tu să fi o

binecuvîntare pentru alţii." Ce minunat este pentru un suflet

dacă pune în practică toate binecuvîntările lui Dumnezeu. El să

ne ajute pe toţi ca să putem spune: „Am văzut pe Domnul."

Starea de faţă a Duhului Sfînt în Adunarea lui Dumnezeu e un

fapt şi tot ce se face aici trebuie să arate că într-adevăr El este

Cel ce călăuzeşte totul. în felul acesta nimeni nu e liber să spună

sau să să facă ce vrea. în Adunarea lui Dumnezeu NUMAI

Duhul Sfînt e slobod să întrebuinţeze pe cine vrea.

260

2 SEPTEMBRIE

Ci fiecare este ispitit, cînd este atras de pofta lui însuş şi

momit. Apoi pofta cînd a zămislit, dă naştere păcatului; şi

păcatul odată făptuit, aduce moartea. Iacov 1,14.15.

Păcatul este ca o boală contagioasă. Dumnezeu în dragostea Lui

ne dă indicaţii clare cum se naşte păcatul. Lucrul acesta ni-1

arată în Cuvîntul lui cel sfînt. Pofta ne trage de Ia Domnul Hris-

tos căci în prezenţa Sa am fi fost ocrotiţi. Cînd pofta ne-a scos

din învelişul protector al Domnului, răul poate să-şi găsească

calea în noi. Cum se întîmplă aceasta? în loan 13.2 citim: „După

ce diavolul pusese în inima lui Iuda.. .gîndul să-L vîndă." Aşa

este infiltrat răul care repede devine păcat. Păcatul ne desparte

pentru perioada cît am păcătuit dacă nu şi mai mult de Dumne-

zeu. Despărţiţi de El, în afara părtăşiei cu El, înseamnă întune-

ric şi moarte.

De aceea nici un copil al lui Dumnezeu să nu cedeze chemării şi

nici măcar la „studiul comparativ" al acestor locuri unde sînt

ispitiţi spre rău şi unde se nasc gînduri pofticioase care întristea-

ză Duhul Sfînt. Ce multe elemente tactice şi practice foloseşte

satana chiar în zilele noastre pentru a abate pe copiii lui Dum-

nezeu de la Calea vieţi. Literatura rea, transmisiile televiziunii şi

atîtea altele, distrug moralul şi buna creştere în credinţă, încarcă

cugetul şi îmbîcseşte inima. Dacă ai prins plăcere de aceste lu-

cruri, s-a născut pofta rea şi păcatul este prezent. Intervalul de

timp de la naşterea răului pînă la păcat poate fi atît de scurt încît

nu se mai poate auzi glasul protector al lui Isus şi nici nu mai ai

puterea de a stăvili răul. De aceea orice copil sincer al lui Dum-

nezeu să se ţină deoparte de orice medii infectate de Satan, chiar

dacă în aparenţă pare să nu fie nimic rău. Să nu uităm că satan e

gata să se prefacă într-un înger de lumină tocmai cu scopul de â

ne atrage spre aceste lucruri a căror intrare în inima noastră nu

ar produce decît întristarea Domnului. De aceea să ne ţinem

strîns de Domnul ca să ne poată ocroti.

261

3 SEPTEMBRIE

Să nu-1 mîncaţi crud sau fiert în apă; ci să fie fript la foc.

Exodul 12.9.

Copiii Israelului au fost timp îndelungat ca sclavi în Egipt la

domnitorul acestei ţări. Ei nu au făcut numai munca de sclavi ci

au înclinat inima spre zeii necunoscuţi părinţilor lor Avraam,

Isaac şi Iacov. Dumnezeu a vrut să-i scoată din această ţară.

Deoarece atît poporul Israel cît şi egiptenii trăiau în păcat meri-

tau moartea. Dar harul lui Dumnezeu a găsit o cale, mielul pas-

cal a devenit înlocuitor. Sîngele lui le-a dat israeliţilor siguranţa

scăpării de la moarte. Mielul trebuia să fie mîncat, dar nu crud şi

nici fiert în apă ci fript la foc.

Şi noi odinioară eram sclavi ai domnului acestei lumi şi făceam

poftele firii pămînteşti şi eram copiii mîniei. Dar acum sîntem

mîntuiţi prin sîngele lui Hristos, al Mielului fără cusur, care a

fost ales înaintea întemeierii lumii de Dumnezeu. (1 Petru

1.19-20). Umblarea ideală în dependenţă sfîntă a Domnului

Isus nu ne-ar fi adus mîntuirea ci numai o judecată şi mai mare.

Aceasta ar fi egală cu mîncarea mielului crud. La fel nu ne putea

aduce salvarea nici suferinţele Lui suferite din mîna duşmanilor

pentru onoarea şi stima lui Dumnezeu. De aceia nu era voie ca

mielul să fie nici crud, nici fiert în apă. Pentru păcatele noastre şi

pentru împăcarea definitivă era nevoie de judecata dreaptă a lui

Dumnezeu. Fiul lui Dumnezeu a PRELUAT focul judecäß lui

Dumnezeu pentru noi. Singur atîraa pe cruce împovorat cu vina

altora, făcut păcat în acele ceasuri de întuneric. Lăudat şi slăvit

să fie în veci Numele Său!

Să pretinzi că eşti Adunarea lui Dumnezeu şi să nu judeci învă-

ţăturile rătăcite şi căile rele, aceasta este o blestămăţie, este ca şi

cum ai spune că Dumnezeu şi păcatul pot locui împreună. Dum-

nezeu ne îndeamnă pe noi să dăm răul afară (1 Cor. 5.7) şi nu ne

spune să-L rugăm pe El să facă această lucrare. Dacă o face El

atunci e îngrozitor. Să lucrăm cum e scris nu cum dictează raţi-

unea omenească.

262

4 SEPTEMBRIE

A doua zi, loan stătea iarăş cu doi din ucenicii lui, şi pe

cînd privea pe ISUS umblînd, a zis: Iată Mielul lui DUM-

NEZEU. Cei doi ucenici l-au auzit rostind aceste vorbe,

'şi au mers după ISUS. loan 1,35+37

După ce loan Botezătorul a exclamat că Domnul Isus este Mie-

lul lui Dumnezeu care ridică păcatul lumii, 1-a văzut a doua zi

„umblînd." Ce minunat MODEL. Fiul lui Dumnezeu, Domnul

cerului, a umblat în supunere pe acest pămînt! Această viziune îi

rămîne adînc întipărită în mintea premergătorului Domnului în-

cît exclamă plin de adorare: „Iată Mielul lui Dumnezeu!" Cel

mai mare prooroc dă această mărturie despre Mînruitor. El este

gata să dispară de pe arena lumii, după ce şi-a îndeplinit slujba.

„El trebuie să crească, iar eu trebuie să mă micşorez" este ţinta

vieţii şi a inimii lui plină de supunere şi abnegaţie. Mirele era

prezent; prietenul Mirelui îi auzea glasul şi bucuria sa era depli-

nă.

Nimic nu dezlănţuie o bucurie mai sinceră a inimii omului decît

primirea obiectului mult aşteptat. Nu vorbe frumoase, nici do-

vezi palpabile ci o inimă inundată de dragoste e mai tare şi mai

nemărginită în acţiune şi poate să lege pe ascultători cu o putere

de nedescris.

Cei doi ucenici ai lui loan părăsesc pe învăţătorul lor şi îl urmea-

ză pe Isus.

Noi, care sîntem răscumpăraţi şi vrem să le fim altora un îndru-

mător spre Isus să învăţăm din această comportare. Nu trebuie

vorbe multe dar cei care ne ascultă să vadă în noi bucuria des-

făşurată în inimă, înflăcărată şi dependentă în acţiune, de Per-

soana Domnului nostru Isus. Atunci se va trezi în ei acea dorinţă

de a fi umpluţi de bucuria adevărată pe care numai Domnul Isus

o poate da.

Duhul Sfînt se bucură să poată arăta pe Hristos poporului Său;

şi sub orice înfăţişare L-am privi, vedem în El pe acelaş desăvîr-

şit, curat, slăvit şi neasemănat Isus. El este Mîntuitorul nostru şi

Numele lui vrem să-1 adorăm.

263

5 SEPTEMBRIE

Căci după cum Iona a fost un semn pentru Niniviteni, tot

aşa şi Fiul omului va fi un semn pentru neamul acesta.

Luc. 11,30-

Locuitorii din Ninive nu aveau nimic comun cu Israel. Ei nu

aveau nici legile lui Dumnezeu, nici locul sfintei Case în care

vroia să locuiască Dumnezeu şi nici preoţia. Dar Dumnezeu a

luat cunoştinţă de răutatea lor şi aceasta îl îndemna să le

vestească judecata. Proorocul trimis nu a fost ascultător de în-

sărcinările lui Dumnezeu şi în această poziţie nu putea fi un

exemplu şi nici un semn pentru niniviteni. Neascultarea lui a

făcut ca marinarii să-1 arunce în mare. Peştele care 1-a înghiţit pe

Iona era o pildă a morţii. Trei zile a trebuit să rămînă în adîncul

morţii. De toate acestea ninivitenii nu ştiau nimic. Dar acestora

Iona trebuia să le fie un exemplu. După rugăciunea în pîutecele

peştelui, Dumnezeu porunceşte acestui colos să-1 aducă pe

ţărm.

A doua oară Dumnezeu îi porunceşte lui Iona să fie un semn şi

un exemplu palpabil pentru niniviteni şi să le proorocească jude-

cata păcatelor care era aproape. El intră în oraş cale de o zi şi a

strigat: „încă patruzeci de zile şi Ninive va fi nimicită." Cei din

Ninive au văzut în el un sol al lui Dumnezeu şi i-au dat ascultare.

Şi „au vestit un post şi s-au îmbrăcat în saci" ca semn al pocăin-

ţei. „Dumnezeu a văzut.. .S-a căit de răul pe care se notarise

să-L facă." De aceea Domnul Isus spunea evreilor că vor fi osîn-

diţi odată de oamenii din Ninive (Luca 11.32).

După ce El însuşi a fost trei zile şi trei nopţi în adîncul pămîn-

tului şi aceasta pentru păcatele lor, va aduce judecata poporului

Israel.

Ferice de toţi care cred în Dumnezeu şi care se pocăiesc în faţa

Lui. Ca şi la niniviteni se poate abate judecata de la cel care se

pocăieşte.

„Puneţi-Mă astfel la încercare, zice Domnul oştjrilor şi ve-ţi ve-

dea dacă nu voi deschide zăgazurile cerurilor şi dacă nu voi tur-

na peste voi belşug de binecuvântare."

(Maleahi 3.10)

264

6 SEPTEMBRIE

Ca unii care cunoaştem deci frica de DOMNUL, pe oa-

meni, căutăm să-i încredinţăm. 2. Cor. 5,11.

Cine întradevăr trăieşte în aşteptarea Domnului va recunoaşte

ce importantă este această cupă de har. Nu poate să fie indife-

rent şi pasiv, ci va lucra şi va mărturisi pentru Domnul NU cu

elanul firii pămînteşti sau cu metode omeneşti, ci va conlucra

împreună cu Dumnezeu la mîntuirea sufletelor pierdute. Aceas-

tă lucrare începe cu îngenuncherea pentru cei păcătoşi. Abia de

atunci propovăduirea Evangheliei va deveni dorinţa lui arzătoa-

re. Cum ar putea o inimă să stea pasivă faţă de iubirea Mîntu-

itorului în faţa oamenilor rătăciţi în păcate şi pentru care a murit

Domnul Isus pe Golgota.

Dumnezeu vrea ca toţi oamenii să fie salvaţi şi cît de mulţi se duc

în pierzarea veşnică Fiecare, care din inimă strigă: „Vino Doam-

ne Isuse!" strigă oare acum către păcătoşi: Jmpăcaţi-vă cu

Dumnezeu."

Un credincios a cărui inimă nu arde de dragoste pentru cei morţi

în păcate şi nu abate suflete de la pierzare nu aşteaptă pe Dom-

nul în starea cea mai bună. Nimic nu ne stimulează mai mult ca

să propovăduim Evanghelia celor rătăciţi ca aşteptarea Domnu-

lui nostru. Dragostea lui Hristos ne îndeamnă să încredinţăm pe

oameni, să-i avertizăm, să-i rugăm să se pocăiască înainte de a fi

prea tîrziu. Avem oare cunoştinţă despre judecata groaznică

care va lovi pe oamenii neîmpăcaţi cu Dumnezeu. Să cercetăm

însă şi viaţa noastră pentru ca solia noastră să nu fie necrezută

sau chiar luată în rîs aşa cum au făcut şi ginerii lui Lot.

Cum poţi, cum poţi să stai aşa nepăsător

Cînd împrejurul tău s-atîţea păcătoşi ce mor

Cînd nimenea nu le-a mărturisit deschis

De mîntuirea sfîntă ce li s-a promis.

Gîndeşte asupra acestor versuri şi întreabă-te cu mîna pe inimă

dacă nu ai fost şi tu creştine, nepăsător faţă de cei care merg în

pierzarea veşnică?

265

7 SEPTEMBRIE

Ei merg din putere în putere, şi se înfăţişează înaintea lui

DUMNEZEU în Sion. Ps. 84,7.

Ce binecuvîntată este calea pentru cei care se îndreaptă spre

această ţintă. Călătorul merge prin această lume săracă, printr-o

vale a plîngerii şi de aceea are nevoe de putere de sus. O călă-

torie prin valea plîngerii unde e întristare slăbiciuni, necazuri,,

lepădare, are nevoe de putere pentru biruinţă. Izvorul tuturor

puterilor este recunoaşterea slăbiciunilor proprii. Apostolul Pa-

vel spune: „Cînd sînt slab atunci sînt tare." Noi primim putere

prin credinţa în Hristos cel înviat, prin moartea Lui ţinem răstig-

nită natura noastră veche. Atunci avem puterea lui Dumnezeu

în noi cînd sîntem scufundaţi în adevărurile mari ale jertfei şi

învierii lui Hristos. Această necesitate este absolută chiar dacă

personalitatea noastră va fi distrusă complet. Noi mergem din

slăbiciune în slăbiciune şi totuşi din putere în putere. Chiar în

slăbiciunea care o simţim şi o ştim stă ascunsă puterea. Eu cred

că nu există un adevăr de o importanţă mai mare ca acesta în

viaţa unui creştin şi, totuşi, se pare că este aşa de puţin înţe-

les!

Noi trebuie să fim convinşi de slăbiciunea noastră înainte de a

putea pricepe ce este puterea. Dar vai! cît timp ne trebuie ca să

pricepem un adevăr ca acesta.

Pentru ca să trăim într-o stare fericită, trebuie ca peste EU să

pronunţăm judecata morţii şi tot timpul să-1 ţinem în ea. Acea-

stă lucrare începe cu pocăinţa şi nu se sfîrşeşte cît timp vom fi pe

pămînt.

Cititor creştin, nu te bucuri tu că mîntuirea ta nu se întemeiază

pe nenorocitele tale făgăduieli şi hotărîri închipuite, ci pe „jert-

firea Trupului lui Isus Hristos, odată pentru totdeauna" (Evrei

10.10)? Da, aceasta este bucuria noastră veşnică. Hristos a luat

asupra Lui toate făgăduinţele noastre şi le-a împlinit pentru veş-

nicie. Viaţa învierii curge în mădularele Trupului Său şi dă naş-

tere la fapte pe care cerinţele Legii nu le-ar fi putut face nicio-

dată.

266

8 SEPTEMBRIE

Şi dacă Duhul Celui ce a înviat pe ISUS dintre cei morţi

locuieşte în voi, Cel ce a înviat pe HRISTOS ISUS din

morţi, va învia şi trupurile voastre muritoare, din pricina

Duhului Său, care locuieşte în voi. Rom. 8,11.

în trupurile noastre trăieşte şi acţionează moartea, dar Dumne-

zeu care L-a înviat pe Isus din morţi, va învia trupurile noastre

din pricina Duhului Său care locuieşte în noi. Ce nădejde ne-

clintită şi ce parte măreaţă are credinciosul! Nu numai că sufle-

tul său este mîntuit, un eliberat al Domnului, ci el însuşi dacă va

muri înaintea venirii Domnului, va fi înviat. Chiar trupul său

muritor va deveni nemuritor. Nu va fi creat un trup nou şi dat

lui, ci trupul care l-a purtat aici pe pămînt va fi înviat nemuritor.

Ce mărturie măreaţă a puterii lui Dumnezeu pe o parte şi a

harului şi dragostei lui Dumnezeu de cealaltă parte! Duhul Sfînt

nu va părăsi pretenţiile lui de la trupul nostru pe care şi l-a ales

ca locuinţă şi a făcut din el un templu. El locuieşte în noi din

cauza vieţii noi a lui Hristos pe care o posedăm. Dacă lucrarea

de ispăşire nu ar fi fost îndeplinită şi viaţa lui Hristos nu ne-ar fi

fost dăruită Duhul Sfînt nu ar fi putut locui în noi. Ce preţios

este acest adevăr!

Acela care a înviat pe Omul Isus Hristos din morţi şi L-a făcut

Domn va învia şi trupurile noastre muritoare spre lauda şi slava

Numelui Său. De aceea, stimate călător, fi neclintit, în curînd va

veni ziua cea veşnică! Atunci nu vom mai purta trupurile acestea

muritoare, atunci vom fi ca El şi vom fi nespus de fericiţi.

Duhul Sfînt niciodată nu se poate uni cu omul firesc, căci Duhul

Sfînt nu poate recunoaşte firea stricată. Niciuna din roadele'

Duhului Sfînt nu a crescut vreodată pe pămîntul sterp al acestei

firi. Este zadarnică orice încercare de a imita aceste roade. Cele

mai frumoase roade pe care firea veche le-a adus vreodată nu

sînt de niciun folos în faţa lui Dumnezeu.

267

9 SEPTEMBRIE

Dacă sîntem copii, sîntem şi moştenitori - moştenitori ai

lui DUMNEZEU, şi împreună moştenitori cu HRISTOS,

dacă suferim cu adevărat împreună cu El, ca să fim şi

proslăviţi împreună cu El. Rom. 8,17.

„Proslăvit"-ce cuvînt măreţ şi cu ce acţiune largă! Poporul lui

Dumnezeu, mîntuit prin sîngele cel scump a lui Isus aşteaptă să

audă glasul Domnului proslăvit şi să audă trîmbiţa lui Dumne-

zeu, în momentul în care va răsuna trîmbiţa, toţi cei care'cred în

El vor fi proslăviţi într-o clipă şi vor fi preschimbaţi în slava lui

Isus Hristos. în curînd rugăciunea Domnului nostru proslăvit va

fi ascultată: „Tată, vreau ca acolo unde sînt Eu să fie împreună

cu Mine şi aceia pe care Mi i-ai dat Tu, ca să vadă slava Mea,

slavă pe care Mi-ai dat-o Tu, fiindcă Tu M?ai iubit înainte de

întemeierea lumii." (loan 17.24).

Credincioşilor dintre evrei le-a fost scris: „încă puţină, foarte

puţină vreme şi Cel ce vine va veni şi nu va zăbovi." (Evrei

10.37). Atunci tot Trupul Domnului care a fost răscumpărat

prin sîngele Său va vedea faţa Păstorului cel Bun şi fiecare va fi

ca El.

Ce ţel minunat aşteaptă pe prea iubitul popor al lui Dumnezeu.

Noi vom fi părtaşii slavei Sale. Să nu ne salte inima pentru

această nădejde şi să ridicăm glasul şi să zicem împreună cu

Duhul care este în noi: „Vino"?

Ce clipă minunată va fi aceasta pentru noi dar şi pentru Domnul

cînd ne vom întîlni în văzduh şi-1 vom vedea pe Acela care S-a

dat ca jertfă de ispăşire pentru noi şi ca jertfă de ardere de tot

pentru Dumnezeul şi Tatăl Său. Această lucrare ne-a înălţat la

starea de copii ai lui Dumnezeu şi de aceea vom fi MOŞTENI-

TORI ai împărăţiei Lui.

Totdeauna să lăudăm pe Dumnezeu pentru tot ce-i în urma

noastră şi să ne încredem în El cu privire la TOT ce va veni în

viitor. Să nu privim niciodată la noi, căci nu vom vedea decît

slăbiciuni.

268

10 SEPTEMBRIE

Cuvinte pline de farmec îmi clocotesc în inimă, şi zic: Lu-

crarea mea de laudă este pentru împăratul!.. .Tu eşti cel

mai frumos dintre oameni, harul este turnat pe buzele

tale. Ps. 45,1.2.

Mulţi dintre credincioşi mărturisesc că la rugăciune şi la citirea

Cuvîntului lui Dumnezeu se zidesc puţin iar la Masa Domnului

de multe ori sînt neputincioşi să aducă adorarea cuvenită Dom-

nului. Nu se întîmplă oare aceasta din cauză că inima în viaţa

practică nu gustă comuniunea cu Domnul şi că prea puţin în

adevărată supunere se aştern la picioarele Domnului ca să ascul-

te glasul Lui şi să privească măreţia Persoanei Sale?

Trebuie oare să ne mai mirăm că există puţină putere iar la Masa

Domnului este puţină laudă şi puţină bucurie? Oare putem adu-

ce în ziua Domnului un coş plin de fructele cereşti dacă toată

săptămîna nu am călcat pe pajiştea cerească? (Citeşte Deutero-

nom 26.1-11).

Cît de schimbată era situaţia cu Maria! Ea nu se pierdea în gîn-

durile proprii şi nu a fost răpită de împrejurări. Inima ei a fost în

întregime încleştată în jurul Mîntuitorului. Inima o împingea să

verse mirul curat pe picioarele Domnului - gest prin care a dat

deplina expresie a admiraţiei şi a adorării faţă de El.

Ce trist este pentru Domnul, dacă venim cu coşul gol şi cu inima

goală, din cauză că nu am căutat dragostea Lui şi nici nu am

cercetat Persoana Lui. „Domnul este al tău, adu-i închinăciunile

tale" scrie în vers 11 a Psalmului nostru. Ce frumos ar fi dacă

s-ar găsi şi la noi această dependenţă de Domnul nostru Isus

Hristos.

Marele nostru învăţător, ISUS HRISTOS, nu a făcut un pas, nu

a rostit o vorbă şi nu a făcut cel mai neînsemnat pas fără Cuvîn-

tul lui Dumnezeu.

Se poate spune şi despre tine la fel?

269

11 SEPTEMBRIE

După cum a înălţat Moise şarpele în pustie, tot aşa trebu-

ie să fie înălţat şi Fiul omului, pentruca oricine crede în El

să nu piară, ci să aibă viaţă veşnică. loan 3,14.15.

' Această scurtă dar mobilizatoare istorisire o găsim în Numeri

21.6-9. O serioasă judecată s-a coborît peste tot poporul lui

Israel din cauza lepădării mîncării trimise din cer. „Atunci Dom-

nul a trimis împotriva poporului nişte şerpi înflăcăraţi, care au

muşcat poporul, aşa încît au murit mulţi oameni în Israel." Cînd

Moise s-a rugat pentru iertarea poporului nu au fost luaţi şerpii

înflăcăraţi - căci nu se spune nimic în această direcţie - dar

Dumnezeu a dat o mîntuire, un obiect de scăpare. Eră numai o

singură scăpare. Moise a făcut un şarpe de aramă şi 1-a pus într-o

prăjină în aşa fel încît să poată fi văzut de peste tot. Dacă un om

avea muşcătură de moarte, dar credea Cuvîntul lui Dumnezeu şi

îşi ridica ochii spre şarpele de aramă, rămînea în viaţă. Ce fără

minte ar fi fost un israelian dacă ar fi ignorat singura cale dată de

Dumnezeu pentru viaţă! Moartea ar fi fost fără îndoială partea

lui.

La fel a făcut şi azi Dumnezeu că a dat prin Isus Hristos o mîn-

tuire pentru toţi păcătoşii. Şi aici există o singură cale! Domnul

Isus a fost răstignit pe cruce. Moartea, judecata şi pierzarea

veşnică nu au fost scoase prin aceasta din lume, dar toţi cei ce

cred în Isus cel răstignit, primesc iertare şi viaţă veşnică.

Ce grea a fost Calea celui răstignit, care a fost Cel curat, sfînt,

dar pe cruce a fost făcut păcat. Ce simplu este astăzi de a scăpa

de moartea veşnică!

Cititorule gîndeşte-te bine că stă scris: „Propovăduirea crucii

(jertfei Domnului Isus) este o nebunie pentru cei ce sînt pe calea

pierzării."

Tot ce are ca ţintă punerea EULUI nostru în faţa ochilor şi a

inimii, ar trebui osîndit şi lepădat cu cea mai mare hotărîre.

270

12 SEPTEMBRIE

Moise însă era un om foarte blînd, mai blînd decît orice

om de pe faţa pămîntului. Num. 12,3.

Dacă apostolul Iacov ne avertizează în epistola sa: „Nu vă vor-

biţi de rău unii pe alţii fraţilor" este neapărată nevoie să auzim.

Cuvîntul lui Dumnezeu este plin de exemple concrete care sînt

urmările celor care nu ascultă de aceste avertizări. Astfel de

istorisire găsim şi în Numeri 12 unde ne este descris că Aaron,

marele preot şi Miriam, proorocită au vorbit împotriva lui Moi-

se. Dumnezeu a dat acestor trei israeliţi fiecăruia o deosebită

solie, ca şi în zilele noastre cînd după învăţătura din Romani 12,

Duhul Sfînt a dat fiecărui mădular al Trupului lui Hristos deose-

bite daruri cu avertizarea de a le folosi în adunare şi pentru

adunare „potrivit cu măsura de credinţă pe care a împărţit-o

Dumnezeu."

Moise era „foarte blînd" şi a lăsat pe Dumnezeu să judece. Ceea

ce a şi făcut Dumnezeu într-o formă evidentă. Numai în prezen-

ţa lui Dumnezeu se putea clarifica această situaţie foarte urîtă.

Dumnezeu arătînd nevinovăţia lui Moise, a coborît o judecată

momentană şi grea peste Minam încît s-a umplut de lepră. Ce

semn dumnezeiesc că Aaron şi Miriam au păcătuit! Dar Moise -

o pildă unică a Dumnului nostru - a stăruit în rugăciune şi Dum-

nezeu 1-a ascultat. Dar şi întregul popor era încărcat cu acest

păcat căci ei nu au putut merge mai departe pînă cînd Miriam nu

s-a întors în tabără. Numai după primirea ei în tabără au putut

să-şi continue drumul spre Canaan. Aici găsim de asemenea o

mare lecţie pentru noi. Păcatul săvîrşit de un mădular întinează

pe toţi care sînt în părtăşie cu el. (Vezi cu atenţie 1 Cor. 5.6-13;

10.14-22). De aceea trebue măturat aluatul cel vechi de către

noi. Nu scrie să ne rugăm să-1 dea afară Dumnezeu.

Să învăţăm şi noi ca şi Moise să: „Binecuvîntaţi pe cei ce vă

prigonesc." (Rom. 12.14).

271

13 SEPTEMBRIE

Moise a zis: Ah! DOAMNE, trimite pe cine vei vrea să

trimiţi. Exodul 4,13.

De patru ori s-a împotrivit Moise soliei lui Dumnezeu, de a duce

poporul din Egipt. întîi este persoana sa în care nu are încrede-

re. Este bine dacă noi nu ţinem la noi, dar cu patruzeci de ani în

urmă Moise era în puterea proprie pornit pentru această lucrare

dar fără succes.

Dumnezeu îi spune acum: „Eu voi fi cu tine" şi aceasta trebuia

să-i fie de ajuns deşi Dumnezeu îi dă şi un semn ca poporul să-i

slujească. Dar Moise îşi menţine poziţia sa. El are greutăţi acum

că nu va putea spune Numele Celui ce 1-a trimis. Aceasta îi dă

posibilitatea lui Dumnezeu să se descopere ca: „Eu sînt Cel ce

sînt" Cel veşnic, Cel neschimbat, „El este acelaşi ieri şi azi şi în

veci." „Acela care este, care a fost şi care va veni" La fel îl

găsim în Evanghelia după loan pe Domnul nostru prezentîndu-

se ca: „Eu sînt Calea, Adevărul şi Viaţa", „învierea", „Pîinea

vieţii" şi multe altele.

Moise vine acum cu un nou argument şi anume că poporul nu-1

va crede că 1-a trimis Dumnezeu. Dar şi pentru aceasta Dumne-

zeu îi dă trei semne: toiagul care devine şarpe, mîna care devine

leproasă şi iarăşi sănătoasă şi apa din rîu care devine sînge pe

pămînt. Acestea erau cazuri concrete despre puterea lui Dum-

nezeu peste satan, păcat şi moarte. A patra oară Moise se izbeş-

te de motivul că ar avea o limbă încurcată. Dumnezeu îl îmbăr-

bătează că va fi gura lui, dar to tuş Moise se împotriveşte fără un

motiv deosebit. Dumnezeu s-a mîniat şi i-a dat pe Aaron ca

ajutor.

A ne da la o parte dinaintea unei mari răspunderi, înseamnă

neîncredere în noi înşine şi o adîncă smerenie; dar singurul lu-

cru, care trebuie ştiut este următorul: Ne-a aşezat Dumnezeu pe

umeri această răspundere? Dacă da, negreşit că Dumnezeu va fi

cu noi ca să ne ajute s-o ducem şi cu El, putem răbda orice.

Dumnezeu nu ne cheamă la lucru pe temeiul priceperii noastre

ci pe a Lui.

272

14 SEPTEMBRIE

Apoi Samuel a zis lui Isai: Aceştia sînt toţi fiii tăi? Şi el a

răspuns: A mai rămas cel mai tînăr, dar paşte oile. Atunci

Samuel a zis lui Isai: Trimite să-1 aducă, fiindcă nu vom

şedea la masă pînă nu va veni aici. 1. Sam. 16.11.

Unul din fiii lui Isai a mai rămas. Putea fi acesta ales dacă ceilalţi

înzestraţi cu calităţi nu au fost aleşi? gîndea tatăl lor. Vai, omul

nu pricepe căile lui Dumnezeu. Chiar acea unealtă de care se

foloseşte Dumnezeu este neglijată sau chiar ignorată de oameni.

Dar ce a spus Dumnezeu către Samuel cînd a apărut David

înaintea lui: „Scoală te şi unge-1 căci el este." Dumnezeu îi arată

şi frumeseţile pe care le găseşte în el: „Cu ochi frumoşi şi faţă

frumoasă." Da, el era frumos pentru Dumnezeu şi de aceea a

fost un om după inima Lui. Este important să vedem şi ocupaţia

lui David: „Paşte oile" Chiar Dumnezeu îi aminteşte mai tîrziu:

„Te-am luat de la păşune, de Ia oi ca să fi căpetenie peste popo-

rul Meu." (2 Sam. 7.8).

Dacă împărăţia nu-i condusă în duhul păstoresc, atunci negreşit

îşi va pierde ţelul ei. David a priceput în întregime acest lucru,

cum putem vedea în mişcătoarele cuvinte care le adresează către

Dumnezeu în momentul cînd a păcătuit numărînd poporul:

„Iată că am păcătuit! Eu sînt vinovat! dar oile acestea ce-au

făcut?" (2 Sam. 24.17).

Poporul era turma lui Dumnezeu şi el ca păstor ales de Dumne-

zeu, păştea pe meleagurile Israelului aşa cum odinioară păştea

turma tatălui său în singurătatea Betleemului. El a venit de la

păstorit la tron, a schimbat toiagul cu sceptrul, dar a rămas un

păstor şi se simţea obligat să păzească turma Domnului de lei şi

de urşi care îl ameninţa din toate părţile.

Slujba trebuie totdeauna adusă pe temeiul sfinţeniei. Trebuie să

pierdem din vedere pe omul firesc şi să ne îndeletnicim în totul

cu Hristos aşa cum ni-1 arată Cuvîntul. NUMAI prin El putem

efectua o adevărată slujbă.

273

15 SEPTEMBRIE

Vegheaţi, fiţi tari în credinţă, fiţi oameni, întăriţi-vă!

1. Cor. 16,13.

Nici un creştin nu va putea nega că trăim într-o vreme serioasă şi

importantă. Ea avertizează pe fiecare credincios şi pe fiecare

adunare în parte la cuvintele Domnului: „Vegheaţi căci Domnul

este aproape." Necredinţa şi decăderea morală sînt în floare,

deşi Dumnezeu vorbeşte prin catastrofe naturale, accidente în

masă, foamete şi prin atîtea mijloace prin care încearcă să pă-

trundă la conştiinţa omului de a-1 abate de la drumul pierzării.

Mai mult ca oricînd cuvintele: „Venirea Domnului este aproa-

pe. . .Iată că Judecătorul este chiar la uşă" este un fapt aproape

împlinit.

Şi pentru credincioşi acesta este un gînd foarte serios; în faţa lor

nu stă judecata, ci un viitor strălucitor şi o împărăţie veşnică cu

Hristos, Domnul lor cel scump. Chemarea lor este superioară,

cerească, căci pe pămînt sînt nişte călători şi străini. Toate aştep-

tările şi nădejdea lor sînt sus, la El. Responsabilitatea unui creş-

tin este incomparabil mai mare ca a unui om lumesc, căci toţi

trebuie să stăm în faţa scaunului de judecată a lui Hristos pentru

a primi răsplata după cum merităm. De aceea este o rîvnă în

creştin de a fi plăcut lui Dumnezeu şi Domnului său. Cum stăm

noi? Vrem să rămînem în urmă sau ne doboară oboseala şi som-

nul lumii acesteia? NU, noi vrem să spunem mai mult ca oricînd,

ca odinioară apostolii: „Noi nu sîntem din aceia care se tem şi

dau înapoi." De aceea să croim „cărări netede şi drepte pentru

picioarele noastre." Căci noi sîntem Mireasa Lui, moştenirea

împărăţiei Lui, poporul Său ceresc care călătoreşte spre Casa

Tatălui. Căci noi sîntem slujitorii Lui, chemaţi de a-i sluji şi de a

mărturisi despre El. Jertfa Lui ne-a curăţat odată pentru totdea-

una, ne-a sfinţit şi ne-a pus deoparte, iar Duhul din noi ne dă

putere să strigăm: „Ava Tată."

Să nu ne îmbărbăteze oare toate acestea ca să-I slujim cu şi mai

multă abnegaţie spre slava Lui?

274

16 SEPTEMBRIE

El ne-a mîntuit şi ne-a dat o chemare sfîntă.

2. Tim. 1,9.

Cercetăm acest cuvînt aşa de măreţ pentru credincios care spu-

ne: ne-a mîntuit." Prin aceasta se arată o lucrare bine definită.

Noi toţi eram odinioară în rîndurile celor care merg spre pierza-

re, dar azi Dumnezeu poate să privească la mii şi mii de oameni

care, prin sîngele Domnului au fost mîntuiţi. Odinioară am fost

duşmani, dar acum sîntem împăcaţi prin moartea lui Hristos

(Rom. 5.10), odinioară eram împovoraţi cu vinovăţie iar acum

avem păcatele iertate. Acum SINTEM „neprihăniţi" „sfinţi",

„copii ai lui Dumnezeu" „moştenitorii lui Dumnezeu şi moşteni-

torii lui Hristos." Fericit popor! Făcuţi plăcuţi în faţa lui Dum-

nezeu în Prea Iubitul Tatălui - aşa călătorim. Iar Marele Preot,

prin care ne apropiem de Dumnezeu şi care ne-a mîntuit pe

deplin, se preocupă de noi în faţa lui Dumnezeu.

Ce bogaţi sînt copiii lui Dumnezeu, care începînd de pe acest

pămînt pot gusta bucuria lucrurilor măreţe pe care în curînd le

vor vedea! Cîtă mulţumire ar trebui să-I aducem Domnului

nostru! De s-ar vedea mai mult această mulţumire prin umbla-

rea noastră în credinţă!

Te afli printre cei care se bucură de acest har măreţ, sau stai încă

de partea celor care nu cunosc pe Domnul Isus ca Mîntuitorul

lor personal?

ÎN Domnul Isus Hristos...

- Bogăţiile lui Dumnezeu în Hristos Isus.. .Filip. 4.19

- Bunătate faţă de noi în Hristos Isus.. .Efes. 2.7

- învăţaţi în El.. .Efes. 4.31

- Mîngîiere în Hristos.. .Filip. 2.1

- Puternici în Domnul.. .Efes. 6.10

- Păziţi în Hristos.. .Filip. 4.7

- Părtaşi ai făgăduinţei în Hristos Isus.. .Efes. 2.6

- Slava lui Dumnezeu în Hristos Isus.. .Efes. 3.21

- Zidiţi împreună în El.. .Efes. 2.22

- Sfinţi în Isus.. .Filip. 1.1

275

17 SEPTEMBRIE

ISUS a răspuns: Adevărat îţi spun că astăzi vei fi cu mine

în paradis. Luc. 23,43.

Această convorbire de la cruce la cruce ne este dată numai de

Luca care ne prezintă pe Domnul ca Omul desăvîrşit. Totul în

această Evanghelie are caracterul acesta, chiar şi în umblarea

Domnului în suferinţă îl vedem ca Acela care e pe deplin supus

lui Dumnezeu. Aici nu auzim strigătul: „Dumnezeul Meu,

Dumnezeul Meu, pentruce M-ai părăsit" ci auzim numai cuvinte

de har din gura Domnului. De observat că şi pe această cale

Dumnezeu II mîngîie. Deşi au fost toţi împotriva Lui, vedem

cum Tatăl îi prezintă diferite persoane ca orbul cerşetor sau

Zacheu în cărui casă poate intra înainte de a merge pe drumul

durerii.

Nu întîmplător înaintea celor trei ceasuri de întunerec inima i-a

fost mîngîiată prin mîntuirea tunarului de pe cruce. Adesea se

vorbeşte despre acest tîlhar care a fost mîntuit în ultimile clipe

ale vieţii şi care nu a mai putut face nimic pentru Domnul. Aici

s-a revelat în mod deosebit harul. Ce roadă pentru Dumnezeu şi

ce mîngîiere pentru Domnul şi lucrarea Sa! Recunoscîndu-şi

greşelile a văzut neprihănirea Domnului. Cu aceasta s-a ataşat

acelora care au văzut curăţirea şi neprihănirea Domnului. El se

roagă ca Domnul să-şi aducă aminte de el cînd va veni în împă-

răţia Lui, dar Domnul îi spune că astăzi va fi cu el în rai. Ce

cărări minunate are Dumnezeu faţă de credinţa simplă!

„Ce este strîmb NU se poate îndrepta" (Ecles. 1.15). „Poate un

etiopian să-şi schimbe pielea sau un leopard petele." (Ier.

13.23). Dintr-o mică neatenţie cu privire la adevărul despre via-

ţa veşnică se poate genera o mare greşeală, vestind gîndul unei

îmbunătăţiri treptate ca să moştenim veşnicia. Noi toţi am fost

născuţi în păcat, am fost morţi faţă de Dumnezeu şi pentru ca să

intrăm în starea de copii ai lui Dumnezeu a trebuit să ne naştem

din nou. (loan 3.3-8). Cine nu este născut din nou NU POATE

vedea împărăţia lui Dumnezeu. Deci nu de îmbunătăţire trepta-

tă avem nevoie ci de o fiinţă nouă, născută din Dumnezeu.

276

18 SEPTEMBRIE

Iată, ce plăcut şi ce dulce este să locuiască fraţii împreună!

Ps. 133,1.

Dacă am avut clipe intime de comuniune cu Domnul Hristos şi

cu fraţii atunci versetul de mai sus este foarte măreţ. Noi primim

binecuvîntările dacă sîntem în strînsă legătură frăţească şi trăim

în pace unii cu alţii. Dacă nu se găsesc aceste lucruri la noi nu ne

putem aştepta ca Domnul să ne binecuvinteze. în astfel de mo-

mente avem numai pierderi de înregistrat de aceea avem dorinţa

de a scoate în relief versetul citat mai sus.

Dacă dăruim locul care se cuvine Domnului Isus noi vom locui

în plăcere şi în fericire laolaltă. El trebuie să fie centrul vieţii

noastre a fiecărui creştin în parte dar şi centrul Adunării Sale.

Intenţia Duhului Sfînt este de a ridica ochii noştri spre Persoana

măreaţă a Domnului.

în vremurile din urmă a harului, duşmanul luptă cu toate pute-

rile pentru a distruge pacea între sfinţii şi prea iubiţii Tatălui.

Adesea lucrurile mici au făcut ravagii mari. „Prindeţi-ne.. .vul-

pile mici care strică viile." (Cînt. Cînt. 2.15). Mulţumim Dom-

nului pentru pacea din ţară şi pentru libertatea care o avem. Dar

această stare o foloseşte vrăjmaşul pentru operaţiuni distructive

în rîndul credincioşilor. în timpul prigoanei, şi în necazuri cre-

dincioşii se alipesc mai mult de Domnul lor şi ţin mai mult laolal-

tă, dar în timpul bunei stări duşmanul are o acţiune uşoară pen-

tru a aduce dezbinări şi împotriviri în sînul credincioşilor.

Noi putem vorbi foarte bine despre legătura frăţească. Dar să ne

ferim ca aceasta să devină o formă exterioară. Aceasta duce la

formalism şi la desfinţarea unei lucrări sfinte. Noi beneficiem de

această legătură plăcută şi dulce împreună cu fraţii în măsura

cum ştim să ne păzim şi în modul cum vom veghea în apropierea

Domnului.

E de plîns să vezi că atîţia merg pe drumul bătătorit al căii largi a

unui creştinism de nume nearătînd deloc trăsăturile iubirii sau

ale sfinţeniei în purtarea lor. Să fugim de o astfel de mărturisire

lumească!

277

19 SEPTEMBRIE

Şi noi dar, fiindcă sîntem înconjuraţi cu un nor aşa de

mare de martori, să dăm la o parte orice piedică, şi păca-

tul care ne înfăşoară aşa de lesne, şi să alergăm cu stăru-

inţă în alergarea care ne stă înainte. Evr. 12,1.

Acei evrei credincioşi care odinioară au urmat slujbele văzute,

erau în primejdia de a le obosi credinţa. Calea credinţei a adus

pentru ei încercări şi chiar prigoane. De aceea era nevoie de

îmbărbătare. Scriitorul epistolei le-a prezentat în faţa ochilor,

oamenii credinţei care au trecut şi au biruit cu toate că nu au

văzut împlinirea proorociilor. Două mari primejdii îi ameninţa:

„orice piedecă şi păcatul care ne înfăşoară aşa de lesne."

Pilda alergătorului mai este şi astăzi actuală pentru credincios

căci şi el este într-o luptă continuă şi în primejdie de a fi oprit.

Un alergător la concurs nu ştie altceva decît să cîştige trofeul şi

de aceea fuge cu toate puterile spre ţintă,

în alergarea noastră spre ţintă sînt necazuri şi greutăţi. în afară

de aceasta mai e şi păcatul care caută să se strecoare aşa de uşor.

Inima noastră este atrasă de dorinţele ei de care nu se poate

desprinde uşor, astfel încît începe o luptă cu propria inimă care

iubeşte răul.

Cu totul deosebit va fi lupta cînd ne ridicăm ochii ţintă spre

Domnul Isus. Atunci intră în activitate omul nou care primeşte

puterea de sus. înclinaţiile spre Domnul se măresc şi inima se

depărtează de la rău. Domnul este mărit în slăbiciunea noastră

şi lupta se dă pe cale duhovnicească.

De aceea haideţi să ne debarasăm de aceste două greutăţi ca să

putem fugi nestingheriţi.

întreaga fiinţă trebuie să se plece, cînd vorbeşte Dumnezeu.

Oamenii pot să-şi aibă părerile şi obiceiurile lor, dar copiii lui

Dumnezeu au una din cele mai frumoase trăsături: respectul şi

supunerea la orice cuvînt al Domnului.

278

20 SEPTEMBRIE

Cartea aceasta a legii să nu se depărteze de gura ta; cuge-

tă asupra ei zi şi noapte, căutînd să faci tot ce este scris în

ea; căci atunci vei izbîndi în toate lucrările tale, şi atunci

vei lucra cu înţelepciune. Iosua 1,8.

Ceea ce a fost dat în vremurile din trecut mai are valabilitate şi

azi deoarece Tatăl ne-a descoperit gîndurile ascunse din adevă-

rul Său. Să nu uităm că nouă ne este dată o mărturie în aceste

timpuri ale decăderii creştinismului, şi trebuie să umblăm în lu-

mină despărţiţi de lume şi de religia ei. Domnul să ne ajute ca

lumina noastră să nu o punem sub baniţă care reprezintă activi-

tatea pămîntească sau sub pat care reprezintă extinderea firii

noastre, ci s-o lăsăm să se vadă de departe. Domnul ne-a făcut

înţelepţi ca să nu fie nevoit să îndepărteze sfeşnicul din locul

lui.

Noi creştinii, „care am fost botezaţi pentru moartea lui Hristos,

înmormîntaţi cu El în botez şi înviaţi împreună prin credinţa în

lucrarea lui Dumnezeu" (Rom. 6.3; Col. 2.12) avem fericita

chemare să ne hrănim cu Hristos ca „Punea cea vie care S-a

pogorît din cer." (loan 6.51). Hrana noastră din pustie este

Hristos, aşa cum ne este înfăţişat de Duhul Sfînt prin Cuvîntul

scris. Aceasta este partea noastră în pustia lumii acesteia. Ca să

ne bucurăm de această parte, trebuie să ne fie deslipită inima de

tot ce ţine de acest veac rău, de orice ni s-ar putea înfăţişa ca

venind de la oamenii fireşti care „trăiesc după îndemnurile firii

pămînteşti." O inimă lumească, pămîntească nici nu ar putea

găsi pe Hristos în Scriptură şi nici nu s-ar putea bucura de El

dacă L-ar găsi.

Cei credincioşi care dau lui Hristos un loc de mîna a doua vor

constata cu amar că sînt slabi şi sterpi în faţa duşmanului. Viaţa

nouă din credincios nu poate fi hrănită şi ţinută tare decît cu

Hristos. Să ne dăm seama tot mai mult că sîntem în pustia aces-

tei lumi şi că avem nevoie continuă de Cuvîntul Său.

279

21 SEPTEMBRIE

Chiar dacă ar fi să umblu prin valea umbrei morţii, nu mă

tem de niciun rău, căci Tu eşti cu mine. Toiagul şi nuiaua

Ta mă rhîngîie. Ps. 23,4.

David a fost uns ca împărat dar nu a primit împărăţia imediat.

Saul căuta ca să-1 omoare şi din această cauză a fost pus pe

drumuri. Dumnezeu a ştiut însă să-1 ocrotească în toate strîmto-

rările şi necazurile lui. Deşi tot pămîntul a devenit „o vale a

umbrei morţii" prin căderea omului în păcat credinciosul este

ocrotit de Dumnezeu. El poate spune: „Nu mă tem de niciun

rău căci Tu eşti cu mine" -aceasta-i partea credinţei şi a comu-

niunii cu Dumnezeu. Fiecare om care prin lucrarea Domnului

Isus a primit iertarea păcatelor avînd prin aceasta comuniune cu

Dumnezeu, are dreptul să spună lucrul acesta. Moartea credin-

ciosului înseamnă pentru el portiţa de trecere spre împărăţie.

Credinciosul care umblă cu Dumnezeu prin această lume plină

de necazuri, greutăţi, are îmbărbătarea toiagului şi a nuielei

Domnului. „Nuiaua" ne lasă să ne gîndim la o lucrare de înde-

părtare a duşmanilor noştri pe cînd expresia „toiagul" ne lasă să

ne gîndim la o proptea, la un ajutor. David le-a simţit pe amîn-

două. Nu era nuiaua lui Dumnezeu prin prezenţa unui sol care

nu-1 lăsa pe Saul să-1 urmărească, deşi David era înconjurat? (1

Sam. 23.26-28). Saul a trebuit să se retragă fără a isprăvi vreo

lucrare. Cînd David a fost primit de Nabal foarte respingător,

Dumnezeu 1-a întîmpinat ca Păstorul cel Bun cu toiagul prin

Abigail ca să reţină pe robul său de la o greşeală. (1 Sam. cap.

25).

La fel ca şi David putem noi, toţi copiii lui Dumnezeu să ne

bizuim pe credincioşia lui Dumnezeu.

Dacă Cuvîntul lui Dumnezeu locuieşte în mine din belşug şi

dacă Duhul Sfînt lucrează în mine, Satana nu va găsi niciun loc

pe unde să facă pătrunderea gîndurilor întunecate şi îngrozitoa-

re, cu care este gata să invadeze orice fiinţă.

280

22 SEPTEMBRIE

Vestea pe care am auzit-o de la El şi pe care v-o propo-

văduim, este că DUMNEZEU e lumină, şi în El nu este

întuneric. 1. loan 1,5.

Apostolul loan a umblat cu Isus, 1-a văzut cu ochii săi, 1-a pipăit

cu mîinile lui şi a văzut în El descoperită viaţa veşnică „care era

la Tatăl." Şi ceea ce el „a văzut şi auzit" aceea mărturiseşte celor

care le scrie, ca ei să aibă părtăşie cu Tatăl şi cu Fiul Său Isus

Hristos.

Nimic nu poate să fie mai binecuvîntat şi măreţ ca legătura şi

părtăşia în care sînt aduşi credincioşii. De aceea apostolul ne

scrie aceste lucruri pentruca „bucuria noastră să fie deplină." Ce

nemărginit de mare este harul lui Dumnezeu către noi sărmanii

păcătoşi. Nu numai că are plăcerea de a ne ridica din pierzarea

adîncă din puterea Satanei şi a păcatului ci ne dă viaţa veşnică

dumnezeiască, aducîndu-ne în prezenţa Sa, transpunîndu-ne

într-o binecuvîntată şi veşnică legătură cu El însuşi. în lucrarea

aceasta este numai har şi dragoste dumnezeiască. Aceasta este o

mare îmbărbătare pentru noi toţi care am fost curăţiţi prin sîn-

gele Domnului Isus.

Dacă Dumnezeu este DRAGOSTEA atunci este şi LUMINA.

Lumina şi dragostea sînt două părţi ale Fiinţei Sale.

Să umblăm după chipul şi natura lui Dumnezeu, în lumină cum

este şi El lumină, ca să gustăm dragostea şi bucuria Lui desăvîr-

şită.

Dacă ceea ce numim dragoste este fără o viaţă trăită în neprihă-

nire, nu va fi de fapt decît o stare de suflet slabă şi molatecă, ce

va îngădui tot felul de greşeli şi rele. Iar dacă ceea ce numim

dreptate şi neprihănire este fără dragoste, va da o stare de suflet

aspră, mîndră, făţarnică iubitoare de sine, mulţumindu-se cu

temelia ticăloasă a bunului nume personal. Dar acolo, unde via-

ţa dumnezeiască lucrează cu putere, se va găsi totdeauna drago-

stea lăuntrică unită cu o adevărată viaţă sfîntă. Aceste două

însuşiri sînt de neapărată trebuinţă pentru adevărată viaţă creş-

tină.

281

23 SEPTEMBRIE

Vedeţi şi păziţi-vă de orice fel de lăcomie de bani; căci

viaţa cuiva nu stă în belşugul avuţiei lui. Luc. 12,15.

în Efeseni 5.3 lăcomia se enumără pe lîngă alte două păcate

mari. Aceasta ne arată că şi lăcomia este un păcat mare în ochii

lui Dumnezeu care este sfînt şi drept. Păcatul lăcomiei este mai

greu de recunoscut ca păcatul curviei şi al preacurviei. Păcatele

mari care ies la iveală sînt recunoscute de toţi credincioşii ca

rele. Pentru fiecare este clar că un astfel de rău trebuie dat afară

din mijlocul lor. (vezi cu mare atenţie 1 Cor. 5.13).

Lacomul în primul rînd poate fi clasificat ca economisitor. Dacă

lăcomia este în inimă, atunci economia poate trece uşor la zgîr-

cenie, iar lăcomia abia după o vreme va fi descoperită.

Zgîrcenia şi lăcomia sînt cele două lucruri care caută să acapa-

reze inima şi casa creştinului. Inimile noastre sînt înşelătoare.

• De aceea să veghem şi să ne rugăm ca El să ne dea har de a ne

cerceta în lumina Sa. Strădania şi hărnicia peste măsură la locul

de muncă şi în lucrările după program pot să fie lăcomie. Cîţi

copii ai lui Dumnezeu au devenit lacomi din dragostea de a avea

mulţi bani! De aceea să ne ferim şi să cercetăm în amănunţime

Cuvîntul lui Dumnezeu care spune: „Căci iubirea de bani este

rădăcina tuturor relelor şi unii care au umblat după ea au rătăcit

de la credinţă şi s-au străpuns singuri cu o mulţime de chinuri."

(1 Tim. 6.10).

Dacă ne găsim bogăţia în Domnul Hristos şi ne hrănim cu El

atunci lucrurile pămînteşti vor apărea fără valoare.

De-ar deveni Persoana Lui măreaţă centrul activităţii noastre şi

de L-am slăvi în viaţa noastră!

Atîţia inşi spun că au găsit în Isus iertare şi pace şi totuş se

hrănesc cu atîtea lucruri felurite care de fapt nu au nimic comun

cu Hristos. îşi risipesc duhul prin citirea jurnalelor şi a literaturii

uşuratice şi neruşinate de astăzi!

282

24 SEPTEMBRIE

El este Acela care, în zilele vieţii Sale pămînteşti, aducînd

rugăciuni şi cereri cu strigăte mari şi cu lacrămi către Cel

ce putea să-L izbăvească de la moarte, şi fiind ascultat,

din pricina evlaviei Lui. Evr. 5,7.

Moartea din care Dumnezeu a înviat pe Fiul Său prea iubit, este

moartea de cruce, moartea care avea ca urmare judecata lui

Dumnezeu peste păcat. Aici ne este prezentată taina Persoanei

Fiului lui Dumnezeu în nemărginita ei mărime, care este de

neînchipuit pentru mintea omenească. Hristos de bună voia Lui

şi-a dat viaţa şi a luat-o înapoi în măreţia şi puterea Persoanei lui

dumnezeieşti. Dar în acelaş timp trebuia să moară pentru noi ca

înlocuitor. Trebuia să suporte moartea ca judecată dreaptă a lui

Dumnezeu pentru păcat. Toate cerinţele sfinţeniei şi dreptăţii

lui Dumnezeu trebuiau să fie împlinite prin Omul Isus Hristos.

El a aplecat capul sub loviturile mîniei lui Dumnezeu. Deoarece

a luat locul păcătosului a trebuit să moară ca să poată aduce

mîntuirea potrivit cu gîndul lui Dumnezeu. Domnul Isus Hristos

ştia în ce postură e omul păcătos. El era pregătit să suporte toate

urmările acestei stări. Domnul Isus s-a supus şi a ascultat în

totul. El era desăvîrşit în ascultarea şi dependenţa faţă de Dum-

nezeu. Aceasta e „ascultarea Lui" pentru care a fost înălţat.

Dumnezeul cel sfînt trebuia să-şi menţină dreptatea Lui chiar şi

faţă de cei care încălcau legile Lui şi care au păcătuit împotriva

Lui călcînd în picioare slava Sa. Judecata lui Dumnezeu a cobo-

rît peste Acela care a stat în locul păcătoşilor.

Slavă, mărire şi adorare pentru dragostea Lui fără margini!

Nimic nu poate să preamărească mai mult Numele lui Dumne-

zeu ca o simţire plină de mulţumire şi de adorare din partea

creştinilor. Am ajuns şi noi în această stare sfîntă plini de ado-

rare faţă de Dumnezeul şi Tatăl nostru?

283

25 SEPTEMBRIE

Prin faptul că El însuş a fost ispitit în ceace a suferit, poate

să vină în ajutorul celor ce sînt ispitiţi. Evr. 2,18.

Preoţia lui Isus este o arătare a grijii dumnezeieşti pentru calea

noastră prin pustie. El mijloceşte în faţa lui Dumnezeu şi prin

lucrarea Lui sîntem ţinuţi în mod practic în starea în care am fost

aşezaţi prin lucrarea Lui de mîntuire. Şi, „prin urmare avem în

ce priveşte legăturile cu Dumnezeu, un Mare Preot milos şi

vrednic de încredere ca să facă ispăşirea pentru păcatele noro-

dului." La dreapta lui Dumnezeu este cineva care e milos cu

slăbiciunile noastre. (NU cu păcatele noastre). El pricepe tot ce

ne doare, El simte cu noi în încercările, necazurile şi greutăţile

noastre. Ce har minunat! Un om cu o inimă omenească desăvîr-

şită este pe tronul lui Dumnezeu, cu El putem fi siguri de ajutor

în toate nevoile şi luptele noastre, căci El a trecut prin toate

acestea. Aceluia căruia i-a fost dată toată puterea în cer şi pe

pămînt, trăieşte acolo, sus, pentru noi ca să ia seama la toate

încercările noastre, cum nu poate niciun om de pe pămînt. Dacă

am avea mai multă credinţă, atunci tot timpul ne-am alipi de El

şi am deschide toată inima noastră faţă de El, aşa cum nu am

face-o nici faţă de cel mai bun prieten, deoarece nimeni nu ne

înţelege aşa de bine ca El.

în timpurile grele de întristări şi de încercare, greutatea suferin-

ţelor El însuşi o poate înţelege iar bucuria Lui este de a ne

îmbărbăta şi de a ne lua marea greutate de pe inimă. El se roagă

ca să nu se piardă credinţa noastră şi ca să găsim har, pentru ca

să fim ajutaţi la vremea de nevoie. (Vezi Evrei 4.16).

în măsura în care creştem în cunoaşterea de noi înşine, dobîn-

dim o înţelepciune mai adîncă a harului şi facem cunoştinţă cu

iubirea lui Dumnezeu, cu răbdarea Sa minunată faţă de slăbiciu-

nile şi greşelile noastre, cu mila bogată cu care a avut grijă de

noi. De aceea să nu ne uităm înapoi ci să mergem înainte, urcînd

treptele creşterii în omul din lăuntru.

284

26 SEPTEMBRIE

Tot ce veţi cere cu credinţă, prin rugăciune, veţi primi.

Mat. 21,22.

Uneori rugăciunile noastre nu ajung la tronul de har, deoarece

nu sînt făcute cu credinţă şi nici nu sînt expresia unei nevoi

adinei simţite pentru noi şi pentru lucrarea lui Dumnezeu. Ru-

găciunile formale, care se fac din obişnuinţă şi care nu au o temă

bine precizată sau rugăciunile scrise sau citite nu sînt rugăciuni,

(vezi Matei 6.7).

„Un astfel de om să nu se aştepte să primească ceva de la Dum-

nezeu." (Iacov 1.7). Numai rugăciunea credinciosului, rugăciu-

nea neîncetată şi fierbinte va primi răspunsul lui Dumnezeu,

căci El este credincios promisiunilor Lui. „Să ne apropiem dar

cu deplină încredere de scaunul harului, ca să căpătăm încredere

şi să găsim har, pentru ca să fim ajutaţi la vremea de nevoie."

(Evrei 4.16). O astfel de rugăciune nu va fi exprimată cu vorbe

mari şi sunet literar, ci va fi o rugăciune de credinţă serioasă, cu

putere de pătrundere şi plină de încredere chiar dacă în afară are

forma unei rugăciuni de copil. Astfel de rugăciuni ascultă Dum-

nezeu.

în Cuvîntul lui Dumnezeu avem exemple demne de urmat. De

exemplu: „Moise a strigat către Domnul zicînd: Dumnezeule Te

rog vindec-o." (Num. 12.13). „Prietene, împrumută-mi trei

puni.. .şi-i va da tot ce-i trebuie." (Luca 11.5-10).

Aceste rugăciuni exprimă în esenţa lor cereri concrete şi ele au

fost ascultate. Rugăciunea făcută cu credinţă nu se va ridica

niciodată degeaba la cer. Răspunsul poate să fie într-un fel sau

altul dar va corespunde totdeauna măreţiei şi nemărginitei iubiri

a lui Dumnezeu. Rezultatul este sigur: „Şi pacea lui Dumnezeu

care întrece orice pricepere vă va păzi inimile şi gîndurile în

Hristos Isus. (Filip 4.7). Să ne apropiem în credinţă deplină cu

încredere că Dumnezeu, Tatăl nostru ne va asculta rugăciunile şi

mulţumirile noastre.

„Stăruiţi în rugăciune, vegheaţi în ea cu mulţumire." (Colos.

4.2).

285

27 SEPTEMBRIE

Ar fi fost mai bine pentru ei să nu fi cunoscut calea ne-

prihănirii, decît dupăce au cunoscut-o, să se întoarcă de la

porunca sfîntă, care le fusese dată. 2. Pet. 2,21.

în acest Cuvînt găsim o judecată dreaptă şi aspră a lui Dumne-

zeu peste o anumită grupare de oameni. Sînt grupări de oameni

care au simţit nevoia mîntuirii şi adevărul lui Dumnezeu cu pri-

vire la starea dezastruoasă a omului, care au fost socotiţi printre

copiii lui Dumnezeu, dar in realitate i-au înşelat pe cei din jur şi

s-au înşelatşi pe ei însăşi. Ce situaţie tragică! Mai de vreme sau

mai tîrziu se va arăta în viaţa lor această eroare şi după o aşa

numită „mîntuire" se vor întoarce în lume.

Cu privire la poporul pămîntesc din care cei mai mulţi umblau

numai după forme şi nu după Dumnezeu, a trebuit să se spună:

„Căci ei îmi întorc spatele şi nu se uită la Mine." (Ier. 2.27). De

s-ar întreba fiecare mîntuit: Unde-i ţinta privirii mele, la Dum-

nezeu sau în lume? O aşa numită cale de mijloc aurită nu există.

Să ne gîndim bine că Dumnezeu NU poate să suporte pe cei reci

şi nici pe cei laşi. Numai trecerea cu totul de partea lui Dumne-

zeu şi renunţarea la ce sîntem noi arată că s-a produs izbăvirea

de păcat. Majoritatea celor care cîndva au fost puşi în lumina

sfinţeniei lui Dumnezeu, care au cunoscut calea neprihănirii dar

totuşi nu s-au întors la Dumnezeu cu adevărat ajung cu inima

împietrită şi nu mai au posibilitatea de a recunoaşte adevărul şi

mîntuirea în Isus Hristos.

Dacă un cititor al acestor rînduri se recunoaşte în această cate-

gorie atunci să vină chiar acum cu toată povara lui la Isus, Dom-

nul nostru. Azi mai este ziua harului. în deosebi copiii credin-

cioşilor care au mărturisit că sînt pocăiţi să se analizeze foarte

serios în faţa Domnului. Credinţa nu este ereditară, nu se trans-

mite aşa cum se transmit anumite particularităţi ale părinţilor.

Credinţa este o lucrare personală, „o puternică încredinţare

despre lucrurile care nu se văd."

286

28 SEPTEMBRIE

Care om dintre voi, dacă are o sută de oi, şi pierde pe una

din ele, nu lasă pe celelalte nouăzeci şi nouă pe islaz, şi se

duce după cea pierdută, pînă cînd o găseşte? Luc. 15,4.

Un copil al lui Dumnezeu nu poate niciodată să-şi piardă dreptul

acesta, asemeni ca un copil care rămîne pentru totdeauna copi-

lul părinţilor. Copilul lui Dumnezeu poate să decadă dar nu-şi

pierde moştenirea de copil. Dumnezeu are lucrări şi căi pentru

a-1 readuce acasă.

Aceasta a simţit-o un copil al lui Dumnezeu care a decăzut ani

întregi în lume unde a gustat amărăciunea ei. Odată era fericit

cu copiii lui Dumnezeu pe calea îngustă a credinţei, pînă cînd

Satana 1-a vrăjit. Situaţia familială era tragică, comuniunea cu

credincioşii şi în mod special comuniunea cu Domnul său erau

pierdute. El a trăit în păcate grosolane şi a făcut-o mai grav ca

necredincioşii. După 15 ani a primit o boală gravă la gît, care pe

zi ce trecea se înrăutăţea. A fost chemat un renumit profesor

doctor. După o scurtă consultaţie a spus către pacient: „Dacă

veneaţi cu doi ani mai devreme aş fi putut să vă ajut. Acum este

prea tîrziu."

Această expresie 1-a lovit puternic. I-a fost limpede: Iar. „Eu

trebuie să mor!" Dumnezeu S-a servit de această boală pentru

a-1 readuce pe calea cea bună. El s-a închinat în faţa Domnului

în adevărată pocăinţă şi a găsit iertarea. La fel soţia şi credincio-

şii l-au iertat din inimă. Ce dureri a trebuit să sufere! Cînd îl

vizitam îmi spunea totdeauna printre lacrimi: „Pentru mîntuirea

mea mi-a fost dată această durere!"

Domnul şi-a găsit oiţa şi a readus-o. El s-a dus bucuros la Dom-

nul. Ce avertizare pentru toţi credincioşii.

Trebuie să ne temem mai mult de viclenia Satanei decît de pute-

rea lui. „îmbrăcaţi-vă cu toată armătura lui Dumnezeu ca să

puteţi ţinea piept împotriva uneltirilor diavolului."

287

29 SEPTEMBRIE

Să asculte însă şi înţeleptul, şi îşi va mări ştiinţa, şi cel

priceput, şi va căpăta iscusinţă. Prov. 1,5.

Solomon, regele propovăduitor strigă adesea în cartea sa, Ecle-

siastul: „Deşertăciunea, deşertăciunilor. Totul este deşertăciu-

ne." El ne arată cum inima caută în zadar sub soare după pace şi

fericire trainică. Dar ne spune la sfîrşitul cărţii lui: „Pe Ungă că

Eclesiastul a fost înţelept, el a mai învăţat şi ştiinţa pe popor, a

cercetat, a adîncit şi a întocmit un mare număr de zicători. Ecle-

siastul a căutat să afle cuvinte plăcute.. .cuvintele adevărului.

Cuvintele înţelepţilor sînt ca nişte bolduri; şi strînse la un loc sînt

ca nişte cuie bătute, date de un singur stăpîn." (Ecles.

12.8-11)

Deoarece aceste expresii sînt date de Duhul lui Dumnezeu, ca

să fie pentru noi ca nişte „bolduri" pe calea îngustă prin această

lume primejdioasă şi ca nişte „cuie bătute" pentru a ne fixa înţe-

lepciunea dumnezeiască, de aceea s-o preţuim şi Cuvîntul lui

Dumnezeu să fie o candelă pentru picioare şi o lumină pe căra-

rea noastră. La începutul cărţii „Psalmilor" se află cea mai mare

contradicţie între un credincios care are frică de Dumnezeu şi

unul care zice în inima lui că: „Nu există Dumnezeu." (Ps.

14.1).

Cărarea nebunului duce la întunecare pămîntească şi veşnică,

dar cei credincioşi merg pe calea îngustă şi fericirea este alăturea

de ei şi se înalţă spre veşnica lumină. De-ar alege toţi tinerii

această cale din urmă! Lor le este scrisă îndeosebi cartea Prover-

belor.

Apostolul Pavel îl avertizează pe tînărul Timotei să se „ferească

de flecăriile lumeşti şi de împotrivirile ştiinţei pe nedrept numite

astfel, pe care au mărturisit-o unii şi au rătăcit" (1 Tim.

6.20-21).

Ferice de cei care ascultă de înţelepciunea lui Dumnezeu şi o

transpun în practică. Această cale duce din biruinţă în biruin-

ţă.

288

30 SEPTEMBRIE

DOMNUL a venit, S-a înfăţişat şi 1-a chemat ca şi în cele-

lalte daţi: Samuel, Samuel! Şi Samuel a răspuns: Vorbeş-

te, căci robul Tău ascultă. 1. Sam. 3,10.

Un mare predicator al Cuvîntului lui Dumnezeu a povestit odată

o întîmplare din viaţa lui: „M-a vizitat odată un credincios şi ne

îmbărbătam din lucrarea Domnului şi la alte probleme. Pe cînd

povesteam eu despre cîte adunări vizitez, cu cîţi fraţi discut, m-a

întrebat mirat: Deci tu vorbeşti tot timpul? Atunci cînd taci şi tu

odată ca să-ţi vorbească Dumnezeu? Această întrebare m-a zgu-

duit şi a trebuit să recunosc că am neglijat părtăşia cu Domnul

din cauza activităţii mele. în viitorul apropiat am căutat să citesc

Cuvîntul lui Dumnezeu şi să găsesc timp pentru rugăciune, şi

inima a început să salte de bucuria dată de Domnul Isus."

Fără îndoială că este bine şi necesar să vorbim DESPRE Dum-

nezeu, dar tot aşa de necesar este să vorbim din inimă CU Dum-

nezeu. Trebuie însă să existe şi la noi timp necesar în care să

tăcem în totul ca să putem asculta ceea ce vrea Dumnezeu însuşi

să ne spună. Cunoaştem şi noi aceste ore de linişte şi singurătate

unde să stăm în prezenţa Domnului Isus şi în comuniune cu El să

ascultăm poruncile Lui?

în deosebi slujitorul Cuvîntului lui Dumnezeu are nevoie zilnic

de linişte... ca să-şi deschidă urechea şi să asculte ceea ce îi

spune Domnul pentru a da mai departe ceea ce a primit. O

lucrare care neglijează această lucrare rămîne fără roade, fără

binecuvântare şi fără folos. Oare să nu fie şi iniţiativa noastră,

dorinţa noastră să ne preocupăm personal cu Cuvîntul lui Dum-

nezeu ca să primim binecuvîntările, îmbărbătările şi să fim întă-

riţi prin El?

Condiţia de bază a slujirii lui Dumnezeu este să ne apropiem de

El şi să stăm în faţa Lui, pentru ca El să ne spună ce trebuie să

facem.

CALENDAR BIBUC Bg. 10

289

OCTOMBRIE

1 OCTOMBRIE

Şi s-a umplut casa de mirosul mirului. loan 12,3-

Casa din Betania era pentru Domnul Isus ca o oază în pustie. în

această casă El a găsit pe cele două surori şi pe fratele lor a căror

inimi îl iubeau şi îl recunoşteau pe Domnul. Desigur că Maria 1-a

recunoscut cel mai bine deoarece cînd venea la ei, ea îşi lua locul

la picioarele Lui pentru a-1 asculta. Celelalte lucruri pămînteşti

rămîneau pe urmă. In aceste situaţii ea putea spune ca mireasa

din Cîntarea Cîntărilor: „Cu aşa drag stau la umbra Lui şi rodul

Lui este dulce pentru cerul gurii mele." (Cînt. Cînt. 2.3); sau:

„Cînd am primit cuvintele Tale, le-am înghiţit, cuvintele tale au

fost bucuria şi veselia inimii mele." (Ier. 15.16).

Această „parte bună" i-a dat Măriei mai multă înţelepciune pri-

cepere şi cunoştinţă despre Domnul decît umblarea zilnică a

celor doisprezece ucenici cu El. în loan 12 o găsim iarăşi pe

Maria la picioarele lui Isus, dar de data aceasta nu ca să primeas-

că ceva, ci pentru a-I dărui ceva Mîntuitorului. Numai şase zile

mai erau pînă la Paşte, ultimile zile pe care Domnul le mai săr-

bătorea cu ucenicii, apoi trebuia să moară ca adevăratul Miel

Pascal. Maria plină de înţelepciunea duhovnicească pe care a

dobîndit-o în decursul şederii ei la picioarele Domnului, a folosit

ultimul prilej şi L-a uns pe Domnul înaintea morţii Lui. Preţul

acestui mir curat a fost de trei sute de dinari, aceasta fiind plata

unui ziler pe un an, după Matei 20.2. Toată casa s-a umplut de

acest mir curat şi a fost o mare îmbărbătare pentru inima Dom-

nului. Preţul Persoanei lui Isus era pentru inima acestei ucenice

atît de mare, încît a dat TOTUL pentru El.

Oare să fie adorarea noastră mai mică la Masa Domnului decît

umplerea casei cu mirul cel curat?

Dacă sufletele noastre se varsă în jertfe de laudă şi de mulţumire

„de bună voie", s-o facă prin puterea Duhului Sfînt. în felul

acesta adorarea noastră va avea frumeseţea mirosul, adîncimea

şi înălţimea care vin din cer.

291

2 OCTOMBRIE

Ferice de ceice-şi pun tăria în Tine, în a căror inimă

locuieşte cărări bătătorite. Ps. 84,5.

Marea taină a puterii în Dumnezeu este deplina încredere în

dragostea Lui. Dacă am priceput dragostea lui Dumnezeu care a

dat pe Isus la moarte pentru noi şi după proslăvirea Lui, a trimis

pe Duhul Sfînt pentruca să ne introducă în tot adevărul; dacă am

priceput toate acestea, atunci în deplină încredere îi vom atribui

cîrma şi conducerea pe calea noastră cerească. Aceasta este dacă

se poate spune aşa, puterea lui Dumnezeu în suflet şi aceasta dă

puterea şi bucuria inimii pe calea credinţei, pe care Dumnezeu

ne călăuzeşte chiar dacă este uşoară sau grea. Ce altceva îi poate

da călătorului puterea de a cînta cîntări de laudă sau ce altceva

poate să-i dea martirului puterea de a proslăvi pe Dumnezeu

chiar în chinul focului? Chiar dacă cărarea duce prin ape adînci

este totuşi calea lui Dumnezeu, calea spre veşnica moştenire.

Cerinţele inimii înnoite nu se astîmpără pe deplin decît atunci

cînd sîntem în Casa Tatălui.

Să cugetăm asupra cuvintelor: „Ferice de cei ce locuiesc în Casa

Ta!" .. .„Ferice de acei oameni care îşi pun tăria în Tine!" De ar

găsi toţi cei ce călătoresc prin valea plîngerii, îmbărbătare şi

putere în comuniunea cu Dumnezeu şi Tatăl lor! Cine oare ar

putea să găsească mărimea cuvîntului „ferice" dacă nu le ia în

legătură cu Dumnezeu? Dumnezeu şi dragostea Lui, Hristos şi

ataşamentul Lui, Duhul Sfînt şi lucrarea Sa, Casa Tatălui şi

calea într-acolo; toate acestea sînt subiecte ale inimii noastre.

Moartea Domnului Isus ne-a dat o cetate în cer. Acum nu mai

este un loc sfînt pe pămînt. Hristos a fost adus jertfă dincolo de

marginile religiei acestei lumi. Dacă oamenii înalţă o „cetate

sfîntă" trebuie să căutaţi pe Hristos lepădat, „dincolo de poar-

tă." Dacă oamenii fac o tabără religioasă, oricare ar fi numele ei

trebuie să ieşiţi afară din ea, ca să găsiţi pe Hristos cel lepă-

dat.

292

3 OCTOMBRIE

Au primit în slăbiciunea lor putere să fie viteji în război şi

au pus pe fugă oştirile vrăjmaşe. Evr. 11,34.

în textele originale şi în alte traduceri apropiate de original nu

există expresia „s-au vindecat de boli" (care există în actuala

traducere în limba română) ci este scris foarte clar că ei au fost

slabi şi în această stare ei au primit putere de a birui.

Cine erau aceşti oameni care au primit această mărturie? Erau

oameni care în timpurile grele au biruit prin CREDINŢĂ. Du-

rerile şi suferinţele nu i-au putut clinti, căci nădejdea lor era

aţintită spre Acela care îl cunoşteau ca Dumnezeul cel Veşnic,

Creatorul pămîntului, care dă putere celor osteniţi. Nădejdea

lor era aţintită spre Acela care zi de zi ne dă noi puteri ca să

lucrăm prin credinţă.

în Evrei 12.23 se spune că ne-am apropiat de „duhurile celor

neprihăniţi." Aceştia au fost credincioşii timpurilor vechi. Cre-

dinţa lor le dădea putere de a trece peste aceste dureri care

adesea duceau la moarte. Ei au primit un loc în Cuvîntul lui

Dumnezeu şi aceasta pentru îmbărbătarea noastră. Dumnezeu

călăuzeşte şi în timpurile noastre pe copiii Săi prin suferinţă şi

încercări, dar lucrările Lui sînt desăvîrşite. Aceeaşi putere care

le stătea la dispoziţie credincioşilor odinioară este încă şi astăzi

pentru toţi cei care îşi pun încrederea în Dumnezeu.

Credincioşii vremurilor străvechi au crezut „într-o ţară mai

bună" şi aceasta este pentru noi Casa Tatălui.

Ce ne dă astăzi putere de biruinţă? Cugetarea la Căpetenia şi

Desăvîrşirea credinţei, care după ce a suferit crucea, S-a aşezat

la dreapta scaunului de domnie a lui Dumnezeu. El vine curînd

şi ne va duce sus unde fiecare îşi va primi dreapta răsplătire

pentru orice biruinţă.

Nimic nu are preţ în ochii lui Dumnezeu decît ceea ce ţine de

HRISTOS.

293

4 OCTOMBRIE

Moise păştea turma socrului său Ietro, preotul Madianu-

lui. Odată a mînat turma pînă dincolo de pustie, şi a ajuns

la muntele lui DUMNEZEU, la Horeb. Exod. 3,1.

O mare schimbare s-a produs în viaţa lui Moise. Patruzeci de ani

a avut parte numai de frumuseţe, de strălucirea curţii lui Fara-

on, de la care a fost luat ca să rămînă încă patruzeci de ani în

linişte. A fi păstor la oi nu era un lucru agreabil. Din contră,

pentru mintea omului era o cale de nepriceput, deoarece pregă-

tirea cu totul deosebită în Egipt a lui Moise putea să-1 facă un

om de stat. Dar Dumnezeu nu poate să se folosească de ceea ce

este în stare firea omului. De aceea, pe muntele lui Dumnezeu

era linişte, un loc prielnic de a ţine răstignită firea lui Moise ca şi

cînd a fi ţinut-o în mormînt. Acolo Moise a trebuit să înveţe că

tot ce poate da lumea nu are nici o valoare în faţa lui Dumnezeu,

între creşterea şi educaţia oamenilor şi cea a lui Dumnezeu exis-

tă deosebiri esenţiale.

Prima are în obiectiv propăşirea firii vechi, pe cînd ultima luptă

să le pună deoparte.

Oricît ai educa un om firesc, el niciodată nu va deveni un om

duhovnicesc. „Ce este născut din carne este carne şi ce este năs-

cut din Duh este duh." (loan 3.6).

De-am cunoaşte toţi locul acesta dincolo de pustie. Numai în

felul acesta vom fi plăcuţi lui Dumnezeu, ca slujitori, vom fi

păziţi şi îmbărbătaţi pentru această lucrare. Vom fi păziţi de a

nu face vreo lucrare în puterea noastră. Dumnezeu va îmbărbă-

ta numai pe acela care cunoaşte locul de dincolo de pustie şi

liniştea înaintea lui Dumnezeu.

Cineva poate să aibă înfăţişarea unui om foarte evlavios, totuş

evlavia acestui om poate să stea numai în nişte simţăminte fi-

reşti, nişte simţăminte religioase ale firii vechi. Firea veche poa-

te fi înrîurită de felurite lucruri ca: măreţia slujbelor religioase,

cîntări, coruri, orchestre, fanfare.. .şi cu toate acestea lipseşte

ce e ceresc.

294

5 OCTOMBRIE

Căci DOMNUL urăşte pe oamenii stricaţi, dar este prie-

ten cu cei fără prihană. Prov. 3,32.

Cel stricat este cu totul stricat şi din această cauză strică totul în

jurul lui. El numeşte binele rău şi răul bine. Iuda vorbeşte în

epistola lui despre unii oameni care strică harul lui Dumnezeu

pentru ei. „Cel stricat şi ticălos umblă pe două cărări", spune

Solomon. Un astfel de om nu e drept niciodată şi lucrează tot-

deauna împotriva lui Dumnezeu pe care-L critică fără ruşine. Se

înţelege că şi Dumnezeu îi răsplăteşte lucrarea după cum merită.

David spune: „Cu cel curat eşti curat, cu cel îndărătnic Te porţi

după îndărătnicia lui." (2 Sam. 22.27).

Dumnezeu în Cuvîntul Său clasifică tot neamul omenesc ca fiind

ticălos: „.. .ca să fiţi fără prihană şi curaţi, copii ai lui Dumnezeu

fără vină în mijlocul unui neam ticălos." (Filip, 2.15).

în comparaţie cu aceasta, dreptatea este foarte preţuită în faţa

lui Dumnezeu: „Celui fără prihană îi răsare o lumină în întune-

ric." (Pslam 112.4).

Un suflet care se îndreaptă cu toată hotărîrea către Dumnezeu,

va găsi calea, adevărul şi puterea, se va despărţi de orice nele-

giuire şi se va închina Domnului cu o inimă curată. Dacă îţi

cercetezi viaţa ta de pînă acum în lumina Cuvîntului lui Dumne-

zeu, e cazul să te întrebi din ce categorie faci parte. Cale de

mijloc nu există. Dacă constaţi că aparţii celor stricaţi şi ticăloşi,

atunci roagă-te lui Dumnezeu pentru har, pentru o adevărată

întoarcere de pe calea pierzării. Tu vei simţi cum Dumnezeu te

duce pe calea spre Isus şi cum sufletul tău va găsi linişte şi odih-

nă în jertfa Lui.

Atunci şi tu vei călători prin această pustietate cu toţi cei nepri-

hăniţi către Canaan -ţara cea cerească a credincioşilor adevă-

raţi.

„Nu vă înşelaţi: „Dumnezeu nu Se lasă batjocorit." Ce seamănă

omul, aceea va şi secera. Cine seamănă în firea lui pămîntească,

va secerea din firea pămîntească putrezirea..."

295

6 OCTOMBRIE

Urmaţi dar pilda lui DUMNEZEU ca nişte copii prea

iubiţi şi trăiţi în dragoste, după cum şi HRISTOS ne-a

iubit, şi S-a dat pe Sine pentru noi ca un prinos şi ca o

jertfă de bun miros lui DUMNEZEU. Efes. 5,1.2.

Ce vorbe măreţe! Ce desăvîrşită este lucrarea lui Hristos. Odi-

nioară eram foarte departe de Dumnezeu, iar acum sîntem aduşi

atît de aproape de El încît sîntem făcuţi copii ai Săi prea iubiţi.

„Voi fiţi desăvîrşiţi după cum şi Tatăl vostru cel ceresc este desă-

vîrşit." (Mat. 5.48). Dar CUM este posibil acest lucru? Harul lui

Dumnezeu a pregătit totul. Noi stăm în faţa lui Dumnezeu ca

copiii Săi prea iubiţi şi sîntem părtaşi ai naturii dumnezeieşti.

Starea normală a unui copil faţă de tatăl este aceea de a face

ceea ce face şi părintele său. Dacă umblăm cu Dumnezeu, um-

blăm în dragoste, căci El este dragostea. Această dragoste o

vedem arătată în Hristos. El a părăsit cerul, S-a lepădat pe Sine

însuşi pentru a Se jertfi în locul nostru, ca dar al lui Dumnezeu

şi ca jertfă de ardere de tot. De aceea apostolul Pavel spune:

„Trăiţi în dragoste după cum şi Hristos ne-a iubit." Dragostea

lui Hristos trebuie să fie activă în noi, ea trebuie să se arate prin

noi.

Dumnezeu pune mare preţ ca noi în viaţa de toate zilele să fim o

măturie vie în umblarea noastră practică. Domnul Isus este mo-

delul nostru desăvîrşit. întotdeauna El a făcut voia Tatălui. Tot

odată El a arătat o adîncă milă pentru fiii oamenilor. El a făcut

bine oricui şi în orice loc şi nu a bruscat pe nimeni. El era Lumi-

na care a venit în lume ca să lumineze pe orice om. Tot odată El

era îndurarea desăvîrşită. îndurarea şi dragostea către oameni

are izvorul în Fiul Omului. Deci avem în toate o pildă plină de

slavă în El, şi tot prin El avem puterea de a traduce în practică

lucrurile sfinte aşa cum a făcut şi Marele nostru Mîntuitor. Să

privim ţintă la El şi vom deveni asemenea Lui.

296

7 OCTOMBRIE

Căci nu mi-ar ajunge vremea, dacă aş vrea să vorbesc de

Ghedeon, de Barac, de Samson şi de Ieftaie.

Evr. 11,32.

înaintea morţii lui, Iosua a chemat poporul şi i-a spus să se deci-

dă cui vrea să-i slujească: lui Dumnezeu sau idolilor. Poporul a

răspuns: „Şi noi vom sluji Domnului, căci El este Dumnezeul

nostru." (Iosua 24.18). Dar după moartea lui Iosua şi a celor

care au văzut lucrurile lui Dumnezeu s-a născut altă generaţie,

„care nu cunoştea pe Domnul, nici ce făcuse El pentru Israel."

pud. 2.10). Unde au rămas însă învăţăturile părinţilor?

întotdeauna copiii lui Israel au făcut ce e rău în ochii lui Dum-

nezeu în aşa fel încît El a trebuit să se folosească de duşmanii lor

ca sistem de îndreptare. Sub jugul asupritorilor strigau către

Dumnezeu şi El îi salva. Patru asemenea situaţii sînt amintite în

Evrei 11 dar nu după cronologia lor care ar fi fost astfel: Barac,

Ghedeon, Iefta şi Samson. Prin aceasta vedem că Dumnezeu ia

seama la lucrările şi umblarea fiecărui credincios.

De aceea Ghedeon stă pe locul întîi. Deşi credinţa acestui om nu

ajunge la înălţimea celor amintiţi mai înainte în Evrei 11, harul

lui Dumnezeu nu uită nici pe cel mai slab credincios ci îl pune la

un loc de neuitat în Cuvîntul Său. Barac, cel de-al doilea este

dependent de Debora în ascultarea soliei lui Dumnezeu. Sam-

son care a fost un om de credinţă, arăta o puternică pornire

firească; pe cînd Iefta era un om cu o lucrare superficială ce 1-a

costat o jertfă mare.

Noi nu sîntem judecători în Israel, ci credincioşi şi dacă Dumne-

zeul nostru a scos la iveală viaţa acestor patru oameni, atunci El

este Acela care ne va aduce la judecată toate neajunsurile noas-

tre cu mult har. Ce mîngîiere pentru noi!

Dacă oamenii sînt gata să-şi dea viaţa pentru patria lor, cu atît

mai mult ar trebui să fie gata creştinii să-şi piardă viaţa pentru

Hristos şi pentru Evanghelie.

297

8 OCTOMBRIE

Dar DUMNEZEU îşi arată dragostea faţă de noi prin

faptul că, pe cînd eram noi încă păcătoşi, HRISTOS a

murit pentru noi. Rom. 5,8.

„Fiindcă atît de mult a iubit Dumnezeu lumea, că a dat pe sin-

gurul Său Fiu, pentruca oricine crede în El să nu piară, ci să aibă

viaţa veşnică." (loan 3.16). Mai mult nu putea Dumnezeu. Isus

era Fiul desfătării Lui din veşnicii. El L-a dat la judecată şi la

moarte. „Pe Cel care n-a cunoscut nici un păcat, El l-a făcut

păcat pentru noi, ca noi să fim neprihănirea lui Dumnezeu în

El." (2 Cor. 5.21). Moartea, plata păcatului trebuia să vină. Ce

mişcător cînd citim în Romani 5.8: „Dar Dumnezeu îşi arată

dragostea faţă de noi prin faptul că Hristos a murit pentru noi,

pe cînd eram noi încă păcătoşi." Asemănător citim şi în Efeseni

2.4: „Dar Dumnezeu care este bogat în îndurare, pentru dragos-

tea cea mare cu care ne-a iubit, măcar că eram morţi în greşelile

noastre, ne-a adus la viaţă împreună cu Hristos." Ceea ce a fost

cu neputinţă pentru Lege a fost posibil pentru Dumnezeu. Fiul

lui Dumnezeu a murit pentru noi, pentru păcătoşi. După Roma-

ni 5.6. El a murit şi pentru cei fără putere. Tot în acest capitol

Dumnezeu ne lasă să ştim că sîntem împăcaţi prin Fiul Său care

a murit pentru noi; (vers. 10).

Ce stare tristă a fost aceea în care ne-am găsit odinioară. Eram

fără putere, nici odată nu ne puteam salva singuri, eram sub

povara mulţimii de păcate, departe de Dumnezeu, fără nădejde

în lumea aceasta şi pe deasupra mai eram şi duşmani care în

plină ură ne împotriveam Prea Iubitului Său. Pentru astfel de

oameni Dumnezeu a lăsat ca Fiul Său prea iubit să moară, şi Fiul

şi-a dat viaţa de bună voie ca să ne mîntuiască pe veci şi să ne

apropie de inima Tatălui.

Aceasta este o dragoste nemărginită. Oare să nu fim tot timpul

mulţumitori pentru această dragoste măreaţă?

298

9 OCTOMBRIE

Cum vom scăpa noi, dacă stăm nepăsători faţă de o mîn-

tuire aşa de mare? Evr. 2,3.

Această întrebare e pusă de scriitorul acestei epistole după ce în

capitolul întîi ne-a prezentat măreaţa Persoană a Domnului

Isus; „Dumnezeul şi Mîntuitorul Isus Hristos." (Tit 2.13). El

este Acela care „a făcut curăţirea păcatelor şi a şezut la dreapta

măriri în locurile prea înalte." (Evrei 1.3).

Pe bună dreptate putem întreba: „Cine va scăpa dacă stă nepă-

sător sau chiar se împotriveşte dragostei Lui?"

Dumnezeu a făcut prin dăruirea Fiului Său o lucrare atît de

mare care poate să ne mîntuiască, deoarece noi toţi am fost mari

păcătoşi faţă de Dumnezeu. „Domnul a văzut că răutatea omu-

lui era mare pe pămînt şi că toate întocmirile gmdurilor din ini-

ma lui erau îndreptate în fiecare zi numai spre rău." (Gen. 6.5).

Noi nu eram numai nişte păcătoşi ci şi duşmanii lui Dumnezeu,

copiii mîniei şi a neascultării. Datoria oamenilor era de neplătit

şi starea lor dezastruoasă. Dar, „unde s-a înmulţit păcatul, acolo

harul s-a înmulţit şi mai mult." (Rom. 5.20). Oricine primeşte

Vestea Bună de la dragostea lui Dumnezeu care s-a făcut cunos-

cut prin Domnul Isus, capătă prin credinţă iertarea păcatelor şi

Duhul Sfînt va efectua în inimă marea lucrare de transformare şi

de bucurie deplină. (Faptele Ap. 8.8).

Tot ce face Dumnezeu este dumnezeiesc, mare şi desăvîrşit:

Dumnezeul şi Mîntuitorul nostru a săvîrşit o mare mîntuire şi

statorniceşte în fiecare om, care primeşte această mîntuire, o

mare bucurie.

Să nu fie printre cititorii mei nici unul care să neglijeze această

mare mîntuire. Ce rămîne pentru cei care neglijează această

mîntuire? Nimic altceva decît o aspră judecată a lui Dumnezeu

cum o găsim scrisă în Apocalipsa 6.17: „Cine poate sta în picioa-

re în ziua cea mare a mîniei Lui?" Această zi o poţi ocoli dacă

primeşti pe Domnul Isus prin credinţă şi pocăinţă adevărată.

299

10 OCTOMBRIE

Fiecare să rămînă în chemarea pe care o avea cînd a fost

chemat. Ai fost chemat cînd erai rob? Să nu te nelinişteşti

de lucru acesta. 1. Cor. 7,20-21.

îndeosebi tinerii creştini, care nu s-au pocăit de mult timp, cred

uneori că trebuie să schimbe locul de muncă sau profesia, ca să

aibă timp mai mult să mărturisească pe Domnul. In majoritatea

cazurilor putem spune acestor tineri credincioşi: rămîi liniştit

acolo unde ai fost chemat, căci acolo ai un cîmp mare de acţiune

de a mărturisi şi a slăvi pe Domnul. Dacă inima ta este plină de

Hristos, de harul Său şi de dragostea cu care te-a mîntuit, atunci

nu trebuie să te îngrijeşti de ocazii şi nici nu trebuie să le cauţi,

trebuie numai să le foloseşti pe toate de a mărturisi ce a făcut

Domnul pentru tine. Dragostea lui Hristos te va mîna la toţi cu

care vii în contact ca să le vorbeşti despre Mîntuitorul tău.

Dacă eşti sincer cu tine însuţi vei spune şi tu cum spun eu şi mulţi

alţii, că de multe ori nu folosim toate ocazile pe care ni le dă

Domnul. Să ne cercetăm pe noi înşine, dacă nu schimbarea cîm-

pului de activitate vrem să o facem cu ghidul să fim văzuţi de

alţii! Chiar ghidul de a merge pentru Domnul în misiune, poate

să izvorască din dorinţa de a ieşi mai la suprafaţă şi de a fi mai

popularizaţi!

Numai acolo unde Domnul Isus ne arată locul nostru şi numai în

puterea care ne-o dă El putem aduce roade veşnice. Acolo să

rămînem pînă cînd Domnul ne arată un alt loc de activitate. Este

foarte important să rămînem în locul unde ne-a pus Dumnezeu

şi acolo să fim credincioşi mărturiei noastre. Atunci vor curge

binecuvîntări din noi pentru toţi care ne înconjoară. '

s

Cuvîntul Meu nu se va întoarce fără rod." - Isaia 55.11

„Eu îţi vin în ajutor." - Isaia 41.10.

„Domnul este ajutorul meu, nu mă voi teme: ce mi-ar putea face

omul?" (Evrei 13.6).

300

11 OCTOMBRIE

Mijlocul să vă fie încins, şi făcliile aprinse şi, să fiţi ca nişte

oameni, care aşteptă pe stăpînul lor. Luc. 12,35.36.

Fiecare om care este salvat prin sîngele Domnului Isus şi prin

Duhul Sfînt a primit naşterea din nou, posedă o nădejde minu-

nată: Isus va veni iarăşi! în Vechiul Testament era ieşirea popo-

rului Israel care stătea sub sîngele ocrotitor al Mielului Pascal.

Gata de plecare, aşteptau pentru a porni la drum. Toată lucra-

rea dinainte era întreruptă, totul era pregătit pentru a porni la

drum. Dumnezeu le-a făgăduit o ţară măreaţă în care curge lap-

te şi miere.

Desigur că îmbărbătează mult viitorul luminos pe cei care sînt

pe calea cerească. Ziua venirii Domnului este foarte aproape,

noi nu putem să-1 aşteptăm numai zilnic, El poate să vină din

clipă în clipă, de aceea să fim pregătiţi tot timpul pentru venirea

Lui. Dacă această nădejde este vie în inimile noastre, atunci

sîntem atenţi să îndepărtăm tot ce poate să ne abată de la pre-

gătirea noastră. Noi vom veghea asupra a tot ce ar putea face să

slăbească puterea noastră duhovnicească.

Duşmanul sufletelor, caută să tulbure această nădejde. El nu

precupeţeşte nici un efort ca să ne abată prin lucrurile exterioa-

re, mai ales prin prosperitatea zilelor noastre, de la Domnul Isus

Hristos. Prin lucrări interne de asemena Satana caută să ne aba-

tă. Acestea pot fi: necitirea zilnică a Cuvîntului lui Dumnezeu,

răcire lentă faţă de lucrurile sfinte, găsirea de greşeli la alţii,

inactivitate creştină personală, în familie şi adunare, şi multe

alte forme care le ştim destul de bine fiecare din noi.

Să fim slujitori care aşteaptă pe Domnul, cu toată inima, ca să

fim plăcuţi Lui.

Creştinii n-au nimic pe pămînt; viaţa lor fiind ceresască nu poate

fi hrănită decît tot cu lucruri cereşti.

în Isus Hristos ei au TOTUL deplin şi nu au nevoie de lucrurile

firii pămînteşti.

301

12 OCTOMBRIE

Dar El fiindcă rămîne în veac, are o preoţie, care nu poa-

te trece de la unul la altul. De aceea şi poate să mîntuiască

în chip desăvîrşit pe cei ce se apropie de DUMNEZEU

prin El, pentrucă trăieşte pururea ca să mijlocească pen-

tru ei. Evr. 7,24-25.

Pentru noi credincioşii există un singur Mare Preot, nu mai

mulţi. Aşa cum este El, Apostolul mărturisirii noastre tot aşa

este unicul Mare Preot. Peste El moartea nu are putere. Preoţia

Lui este de neclintit, veşnică. Cine oare ar putea trece în locul

Lui, cine poate să-L înlocuiască? Domnul Isus este unicul care

prin dragostea şi ascultarea Lui pînă la moarte a proslăvit pe

Dumnezeu şi ne-a mîntuit pe noi, şi după ce „a iniţiat o răscum-

părare veşnică" „a intrat în cer ca să se înfăţişeze acum pentru

noi înaintea lui Dumnezeu."

Acolo trăieşte pentru noi. Putem noi oare să ne pierdem pe

drumul acesta plin de nevoi şi griji? NU, niciodată, căci El este

Acela care ne va purta de grijă pînă la sfîrşit. Chiar dacă noi

sîntem slabi şi fără putere, El este liber şi puternic, El se consu-

mă pentru noi. Aşa cum El are milă de slăbiciunile noastre tot

aşa El poate să ne mîntuiască în chip desăvîrşit. Dragostea şi

adevărul dumnezeiesc ne dau siguranţa veşnică. Ele lucrează

împreună şi concomitent, pentru a duce pe fiecare copil al lui

Dumnezeu peste cursele şi încercările celui rău, şi de a-i duce

acasă spre slava lui Dumnezeu şi Tatăl nostru. „Căci dacă atunci

cînd eram vrăjmaşi, am fost împăcaţi cu Dumnezeu, prin moar-

tea Fiului Său, cu mult mai mult acum cînd sîntem împăcaţi cu

El, vom fi mîntuiţi prin viaţa Lui. (Romani 5.10). A Lui să fie

slava şi mărirea pentru aceste realităţi dumnezeieşti de care ne-a

făcut parte!

Marele nostru Dumnezeu şi Tată a zis: „Nicidecum n-am să te

las, cu niciun chip nu te voi părăsi." (Evrei 13.5).

302

13 OCTOMBRIE

Păziţi-vă de cărturari, cărora le place să se plimbe în haine

lungi, şi să le facă lumea plecăciuni prin pieţe; ei umblă

după locurile dintîi în sinagogi, şi după locurile dintîi la

ospeţe. Luc. 20,26.

După ce Domnul Isus a avut o întrevedere cu cărturarii, s-a

apropiat de ucenici şi i-a avertizat asupra stării lor morale. Deşi

cărturarii aveau un mare renume, nu au putut să-L prindă cu

vorba pe Domnul Hristos. Dar El i-a făcut să tacă prin întrebă-

rile puse, mai ales cînd i-a întrebat dacă Hristos este fiul lui

David, cum de David îl numeşte Domn. David nu 1-a văzut pe

Domnul dar L-a recunoscut, pe cînd ei îl vedeau şi totuşi nu

L-au primit. în capitolul 14, Domnul Hristos i-a învăţat adevărul

că cine se înalţă va fi smerit iar cine se smereşte va fi înălţat.

Ce mult S-a coborît Domnul Isus încît s-a putut spune despre

El:

„Şezi la dreapta Mea pînă voi pune pe vrăjmaşii Tăi sub picioa-

rele Tale."

în schimb la farisei şi la cărturari era un ţel cu totul diferit. Ei

însuşi se înălţau şi aşteptau plecăciuni de la oameni. De aceea

Domnul le-a promis grele şi aspre judecăţi. Tendinţa de ridicare

stă în strinsă legătură cu natura omenească şi de aceia nu era

numai pentru ucenici o primejdie ci şi pentru noi. Şi pentru noi e

valabilă avertizarea: „Păziţi-vă."

în ucenici regăsim chipul nostru. De exemplu cînd mergeau dru-

mul spre Ierusalim, iar Domnul mergea să sufere şi să moară, ei

se certau pentru primul loc. Mama fiilor lui Zebedei cerea de la

Domnul ca fiii ei să şadă unul la dreapta şi altul la stînga Lui.

Oare nu se arată aici tocmai ceea ce este în inima noastră? Une-

ori cerem ceva şi cerem pentru satisfacerea poftelor noastre, ale

firii pămînteşti. De aceea să lăsăm Duhul Sfint să ne călăuzească

ce să cerem. Domnul să ne ferească de a cere ceva care nu este

pentru proslăvirea Sa.

303

14 OCTOMBRIE

în toate rugăciunile mele mă rog pentru voi toţi, cu bucu-

rie pentru partea pe care o luaţi la Evanghelie, din cea

dintîi zi pînă acum. Fii. 1,4.5.

Apostolul Pavel putea confirma că din prima zi a activităţii lui la

Filipi pînă cînd a scris epistola către ei, filistenii au fost alături de

•el în răspîndirea Evangheliei. Lucrarea a început-o apostolul

Pavel. (Vezi Faptele Ap. 16.13-40). Această lucrare a început în

chip tainic afară din oraş unde cîteva femei se adunau pentru

rugăciune şi.unde Domnul a deschis inima Lidiei în aşa fel ca să

creadă cele spuse de Pavel şi Sila. Din cauza credinţei aceştia au

ajuns în închisoare dar Dumnezeu a lucrat cu putere asupra tem-

nicerului încît prin harul Său a venit şi el la credinţă. Aceasta a

fost prima zi de mărturie în Filipi.

„Pînă acum" de care vorbeşte apostolul în epistola lui, era iarăşi

un timp în care a stat în temniţă dar de data aceasta la Roma.

Deşi se găsea în împrejurări foarte grele totuşi apostolul vorbeş-

te în epistola către Filipeni despre bucurie mai mult ca oricînd.

în deosebi se bucura că filipenii lucrau neobosit pentru propăşi-

rea Evangheliei. După ce au auzit Evanghelia nu s-au mulţumit

numai să savureze fericirea mîntuirii ci au lucrat alături de Pavel

pentru propăşirea Evangheliei, „în apărarea şi întărirea Evan-

gheliei voi sînteţi toţi părtaşi aceluiaşi har." (cap. 1 v.7). Ei au

suferit pentru propăşirea lucrării (cap. 1 v.29) se rugau pentru

apostol şi au luat parte la nevoile lui (4.15). Ce exemplu minu-

nat sînt pentru noi aceşti filipeni, noi care obosim aşa de uşor în

lucrarea Domnului!

Orice slujbă neadevărată urmăreşte să lege sufletele de slujitor,

în felul acesta este ridicat şi slăvit slujitorul iar Dumnezeu dat la

o parte sufletul rămînînd fără o temelie dumnezeiască pe care să

se poată odihni.

Orice slujbă adevărată urmăreşte dimpotrivă să lege sufletele

numai de Dumnezeu.

304

15 OCTOMBRIE

în adunarea cea mare, Tu vei fi pricina laudelor mele;

şi-mi voi împlini juruinţele în faţa celor ce se tem de Tine.

Ps. 22,25.

Vorbele de mai sus sînt cuvintele unei prorocii. Noi putem să le

socotim că sînt adresate Dumnezeului şi Tatălui Domnului nos-

tru Isus după moartea ş învierea Sa. Noi nu putem cumpăni şi

pricepe ce mare şi adînc a fost necazul şi suferinţele Lui cînd a

fost răstignit pe cruce, cînd toată povara păcatului a fost arun-

cată de Dumnezeu asupra Lui ca s-o ducă şi s-o ispăşească. El a

adus jertfa de ispăşire şi a îndepărtat tot ce ne despărţea de

Dumnezeu.

„în adunarea cea mare" a celor pe care i-a salvat prin sîngele

Său din lanţurile satanei şi i-a spălat de păcatele lor, se intonea-

ză acum o cîntare nouă, o cîntare de laudă pentru Dumnezeul

nostru. Şi ce har minuat că noi avem posibilitatea de a cînta în

acest mare cor. Ca mîntuiţi avem dreptul să cîntăm măreţul şi

nemărginitul har a lui Dumnezeu.

Cine cîntă cu Hristos? Toţi care sînt spălaţi în sîngele Lui, şi care

au fost salvaţi de judecata cea mare şi au intrat în lumina şi

bucuria deplină a mîntuirii.

în Eveseni 1.3-4 ni se arată caracterul acestei cîntări de laudă,

pe care putem s-o intonăm încă de acum. în curînd o vom intona

în desăvîrşire în salva Lui.

Tema laudei este „Dumnezeul şi Tatăl, Domnului nostru Isus

Hristos" care acum este şi Tatăl nostru. Lui i se cuvine lauda şi

mulţumirea în vecii vecilor. Şi în zilele noastre Domnul Hristos

intonează cântarea de laudă dar NUMAI acolo unde creştinii

sînt adunaţi pentru Numele Său, căci numai acolo El este în

mijlocul lor. (Mat. 18.20).

Singura noastră ţintă este să înălţăm Numele lui ISUS, deoarece

credem că tocmai în casa Sa, El a fost lipsit de cinstea care i se

cuvine. El a fost detronat şi în locul Lui a fost pusă autoritatea

omenească. „Nu de la oameni, nici printr-un om, ci prin ISUS

HRISTOS şi prin Dumnezeu Tatăl".. .(Gal. 1.1). Iată miezul

învăţăturii noastre.

305

16 OCTOMBRIE

Da, frate, fă-mi binele acesta în DOMNUL, şi înviorează-

mi inima în HRISTOS! Fii. 20.

Foarte important că acest mare apostol cerea de la fratele său în

Domnul, să-i facă acest bine. Dacă acest gînd ne călăuzeşte,

atunci vom avea şi noi dorinţe de a fi de folos pentru fraţii şi

• surorile noastre şi să le înviorăm inima în Hristos. Ce despărţitor

acţionează acest lucru în activitatea noastră multilaterală şi per-

sonală; ceea ce nu-i după voia Domnului trebuie să rămînă la o

parte. Cine este înviorat în Hristos nu mai caută împlinirea do-

rinţelor sale din partea lumii ci numai de către Dumnezeu. Un

astfel de creştin va pune deoparte tot ce nu-i demn şi potrivit cu

promisiunile lui Hristos.

Există oare ceva în această lume rea şi decăzută care ne-ar putea"

fi de folos pe calea credinţei? „Căci tot ce este în lume: pofta firii

pămînteşti, pofta ochilor şi lăudăroşia vieţii NU este de la Tatăl,

ci din lume." Poate oare să existe opărtăşie între Domnul slavei

şi cinematograf, teatru sau televizor? Cine găseşte bune aceste

legături este plin de duhul lumii care a răstignit pe Domnul Isus

Hristos pe curce. Asemenea om nu este de folos pentru fraţi şi

surori creştine, ci este o MARE PAGUBĂ.

Ce puţin ne gîndim la faptul că Domnul ne-a dat o părtăşie de a

fi de folos şi de ajutor. Umblarea noastră să fie în aşa fel încît „în

inimă să se nască o laudă pentru Dumnezeu" (Filip. 4.8). Cîteo-

dată comportarea noastră lasă de dorit, şi de aceea fraţii noştri

au mult de oftat. Ce mare răspundere avem dacă fratele pentru

care a murit Hristos în loc să fie întărit în credinţă şi înviorat este

întristat!

Cum ar putea Duhul Sfînt să cîrmuiască, să cureţe, să prefacă,

să umple şi să întrebuinţeze o viaţă, înainte ce ea să-I fie predată

în totul? Ce poate face olarul cu un lut care nu este mlădios?

Cum ar putea Dumnezeu să făţuiască o fiinţă care plînge şi geme

pentru orice idol care i se ia?

306

17 OCTOMBRIE

Căci aţi fost cumpăraţi cu un preţ. Proslăviţi dar pe

DUMNEZEU în trupul şi duhul vostru. 1. Cor. 6,20.

Odinioară eram sclavi, după această sclavie ar fi urmat moartea

veşnică. (Rom. 6.16-17). Potrivit cu voia lui Dumnezeu însă noi

am fost scăpaţi din această sclavagie. Noi înşine nu puteam să ne

salvăm. „Ce ar da un om în schimb pentru sufletul său?" Era vai

de noi dacă nu ne-ar fi dat Dumnezeu un mijloc. Dar nu numai

din cauza noastră a lucrat Dumnezeu în milă şi har ci El însuşi a

vrut să ne aibă pentru slavă în mărirea Sa. Preţul de răscumpă-

rare pentru mîntuirea noastră era mult prea mare în comparaţie

cu valoarea noastră Oh, cîtă mulţumire avem să aducem Dom-

nului Isus Hristos, toată lauda şi adorarea deoarece El însuşi S-a

dat ca preţ de răscumpărare. Cu însuşi sîngele Lui ne-a răscum-

părat pentru Dumnezeu. Acum SINTEM copii ai Lui Dumne-

zeu, făcuţi desăvârşiţi pentru sfinta Sa prezenţă. Oare să nu fim

mulţumitori? Ajunge oare dacă îi aducem numai mulţumiri prin

vorbe? Nu are oare Dumnezeu însuşi dreptul asupra vieţii

noastre?

în Romani 12.1 sîntem îndemnaţi să dăm trupurile noastre „ca o

jertfă vie, sfîntă, plăcută lui Dumnezeu" iar în textul de la înce-

put vedem că în acelaşi capitol ni se aminteşte: „Nu ştiţi că tru-

pul vostru este Templul Duhului Sfînt. *. .că voi nu mai sînteţi ai

voştri?" De aceea nu mai avem nici un drept ca să trăim pentru

noi înşine (2 Cor. 5.15) ci mai mult să ne predăm lui Dumnezeu

ca El să se poată folosi de noi pentru slava Sa.

Lumea, deşi e puţin îndulcită prin cultură şi moravuri şi spoită

pe deasupra cu mărturisirea creştină, are în suflet tot aceeaşi ură

adîncă împotriva Persoanei şi stăpînirii Domnului Isus Hristos

ca şi atunci cînd a fost răstignit. Lumea a atîrnat de religia ei

Numele cel Sfînt, dar sub haina ei religioasă are o inimă plină de

ură faţă de Dumnezeu şi faţă de Fiul Său Prea Iubit.

307

18 OCTOMBRIE

Pe DUMNEZEU se întemeiază ajutorul şi slava mea.

Ps. 62,7.

Dumnezeu doreşte să ducă inima creştină pînă acolo încît să nu

găsească bucurie numai în lucrarea Sa, ci în El ÎNSUŞI, în Nu-

mele şi Persoana Sa. în această lucrare există o desăvârşire veş-

nică şi o fericire fără margini pentru sufletul născut din nou.

Dacă inima găseşte în Dumnezeu adăpostul dacă se ascunde în

„Turnul puternic" care reprezintă Numele Său, dacă găseşte în

El pacea deplină atunci se găseşte în afara oricărei împrejmuiri

create de mîna omului. Dacă inima se poate depărta de tot ce-i

pămîntesc şi de tot ce poate de lumea mai frumos, dacă se poate

depărta de tot ce-i omenesc atunci Domnul Isus este valoarea şi

comoara sa. O inimă care îl cunoaşte pe Dumnezeu din expe-

rienţă nu numai că spune în legătură cu lumea aceasta: „Totul

este deşertăciune" ci poate să-şi ridice ochii spre Dumnezeu şi să

strige: „Toate izvoarele mele sînt în Tine." (Psalm 87.7). Cît de

mult este slăvit Dumnezeu printr-o asemenea stare!

Oare nu ne-a dat El cele mai măreţe proorocii atît pentru calea

noastră, cît şi pentru necesităţile noastre aici şi pentru veşnicie?

Dragostea Lui, milostenia Lui, împărtăşirea durerilor Lui, nu ne

lasă niciodată. Noi totdeauna putem fi siguri de El. Este de

mare preţ dacă promisiunile lui Dumnezeu şi milostenia Lui

umple sufletul nostru de fericire, dar oare nu este mai de preţ că

El însuşi este salvarea, cetatea, stînca şi mîntuirea noastră?

Noi nu putem spune numai: „Dumnezeu este adăpostul meu, ci

Dumnezeu este adăpostul nostru." Toate binecuvîntările sînt

strîns legate de Persoana Sa. „Dumnezeu este partea mea de

moştenire şi paharul meu.. .Am necurmat pe Domnul înaintea

ochilor mei, cînd este El la dreapta mea nu mă clatin. (Ps.

16.5,8).

Dumnezeu numără perii capului nostru şi se îngrijeşte cu o bu-

năvoinţă nemărginită de TOT ce ne priveşte. El ia asupra Sa

toate nevoile şi toate grijile noastre. Vrem să i le încredinţăm

Lui?

308

19 OCTOMBRIE

Au chemat dar pe Rebeca, şi i-au zis: Vrei să te duci cu

omul acesta? Da vreau! Gen. 24,58.

Rebeca, fica lui Betuel a fost pusă în faţa unei alegeri. Sluga lui

Abraham i-a descris persoana lui Isaac, unicul fiu prea iubit al

lui. Acum avea să se decidă. „Vrei să te duci cu omul acesta? au

întrebat-o pe Rebeca. Aceasta a fost o clipă de mare preţ pentru

ea. Două căi erau în faţa ei: fie că rămînea mai departe în casa

unde crescuse, ori dintr-o dată să lase totul, părinţi, surori, casa

părintească, liniştea şi pe deasupra tuturor să facă o călătorie

grea. Avea însă în viitor să fie soţia fiului binecuvîntărilor şi

moştenitorul lui Abraham. Rebeca le-a răspuns cu toată inima:

„Da vreau." Inima ei era deci să părăsească tot ce îi era mai

scump şi să urmeze pe omul acela care avea s-o ducă la Isaac. In

faţa lor era o călătorie lungă şi grea prin pustie dar ţelul spre

care mergeau era măreţ.

Stimate cititor,

Cum răspunzi tu la dragostea Domnului Isus Hristos? Vrei să te

decizi pentru El sau pentru această lume care în curînd va trece?

Alegi prezentul sau viitorul, iadul sau fericirea veşnică? DECI-

DE-TE AZI!

Decide-te pentru Hristos, moştenitorul tuturor lucrurilor, căci,

cu El ai de primit imense şi nepreţuite lucruri. Prin El ai viaţa

veşnică, haina albă a neprihănirii şi atîtea bunuri care nu termini

să le enumeri; într-un cuvînt în Domnul Isus Hristos găseşti

TOTUL DEPLIN. (Col. 2.10).

Viaţa e aşa de nesigură. Zilnic mor pe pămînt peste 210.000 de

persoane. La fiecare tic-tac al ceasornicului pleacă mai bine de

două suflete în veşnicie. Ai tu siguranţa că nu vei fi următorul?

Te bizui pe faptul că eşti sănătos? Te bizui pe faptul că ai studii?

în veşnicie pleacă şi oameni sănătoşi, şi tineri, şi cu studii şi fără

studii. Dacă nu crezi verifică acest lucru în cel mai apropiat cimi-

tir, în Numele Domnului Isus Hristos, te rog împacă-te cu Dum-

nezeu pînă nu va fi prea tîrziu.

309

20 OCTOMBRIE

Omul la care am muncit azi, a zis ea se numeşte Boaz.

Rut 2,19.

Rut a părăsit ţara Moabului şi a urmat pe soacra ei pînă la Bet-

leem. Ea a fost pe ogorul lui Boaz care îi arăta mult har. Deşi

era o străină i-a vorbit foarte frumos şi milostiv. Hrană, astîm-

părarea setei, mîngîiere, un loc la masa Lui, acestea toate le-a

primit din partea lui. Cînd s-a lăsat seara s-a întors la soacră-sa şi

i-a arătat ceea ce a putut culege două mîini harnice într-o zi. Ea

i-a povestit, de Boaz pe al cărui ogor a muncit şi care i-a făcut

mult bine. Harul şi milostenia lui a făcut plăcut şi foarte de preţ

numele lui în inima ei.

La fel este şi Numele lui Isus pentru fiecare credincios. Este

Numele Fiului lui Dumnezeu care 1-a preluat cînd a intrat în

această lume în supunere şi sărăcie. Sub acest Nume de mare

preţ a mers prin această lume, binecuvîntînd şi fiind pe deplin

supus lui Dumnezeu pînă la moarte de cruce. Este Numele Ace-

luia care a fost înviat, a fost primit în cer şi de acolo va veni în

curînd. întrucît aşteptăm venirea Sa, avem aici marele privilegiu

să ne adunăm pentru Numele Său şi în Numele Său putem să ne

închinăm în faţa lui Dumnezeu ca în faţa unui Tată. La fel avem

posibilitatea de a vesti Numele lui Isus celor care sînt departe de

Dumnezeu în lumea aceasta.

E foarte măreţ Numele lui Isus pentru inima celor mîntuiţi. Este

Numele care îl avea în supunere aici pe pămînt şi pe care îl va

purta în slavă în vecii vecilor, în faţa căruia orice genunche se va

închina şi fiecare limbă va mărturisi spre slava lui Dumnezeu

Tatăl, că Isus este Domnul.

Dumnezeul nostru este un Dumnezeu de dragoste duioasă, cal-

dă, neschimbătoare şi nemărginită. Şi pentrucă este un Dumne-

zeu de dragoste nemărginită, este vrednic de o ÎNCREDERE

nemărginită. Să-i dăm încrederea şi supunerea desăvîrşită pe

care o cere credinţa în El!

310

21 OCTOMBRIE

Să vă prefaceţi, prin înnoirea minţii voastre, ca să puteţi

deosebi bine voia lui DUMNEZEU; cea bună plăcută şi

desăvîrşită. Rom. 12,2.

Chiar şi copiii lui Dumnezeu sînt uneori furaţi de gînduri rele în

lucrarea lor, gîndindu-se la interesele şi foloasele personale.

„Eul" este adesea scopul tendinţelor, năzuinţelor şi a ostenelii

noastre. Pînă la sfîrşit totul este egoism- Dumnezeu vrea să ne

salveze. De aceea dorinţa Lui este să privim şi să respirăm aerul

curat şi ceresc al noii creaţii.

Adesea se găsesc şi oameni nepocăiţi care sînt amabili şi iubi-

tori. Mulţi sînt fără pretenţii, ospitalieri, bine voitori şi plini de

abnegaţie. Şi totuşi este imposibil ca „omul natural" să fie călău-

zit prin Duhul lui Dumnezeu şi aşezat pe temelia creştină cu

aceste caracteristici în slujba lui Dumnezeu. Ceea ce nu putem

nega e faptul că uneori putem învăţa de la aceşti oameni.

Noi ca oameni cereşti şi duhovniceşti trebuie să mărturism cu

adîncă durere că adesea sîntem înclinaţi să ne căutăm interesele,

comoditatea şi foloasele noastre. Ar trebui să nu fie aşa. Dacă

tot timpul am avea în faţa noastră pe Domnul Isus şi în simpli-

tate şi supunere ne-am măsura cu dimensiunile Lui nemărginite,

atunci El va fi pas cu pas descoperit în viaţa noastră. Atunci am

cerceta care este voia lui Dumnezeu cea BUNĂ, PLĂCUTĂ şi

DESĂVÎRŞITĂ. Pentru aceasta e necesar să ne ocupăm tot mai

mult cu Marele nostru Model şi să citim mai mult Cuvîntul

Său.

Aceasta este taina adevărată şi practica creştină. îndemnuri le-

galiste şi rîvna firii pămînteşti nu formează niciodată un caracter

asemenea lui Hristos. Numai dacă lăsăm să lucreze în noi Duhul

Sfînt putem umbla pe urmele Lui; dacă ne preocupăm cu slava

Sa, atunci vom fi schimbaţi din chipul acesta în chipul Său. (2

Cor. 3.18). în felul acesta va fi slăvit Domnul nostru iubit şi

lăudat Tatăl nostru ceresc.

311

22 OCTOMBRIE

.. .Fiincă astfel de închinători doreşte şi Tatăl!

loan 4,23.

Este harul care caută; şi adorarea Tatălui se face în duh şi ade-

văr din partea copiilor lui Dumnezeu. Creaţia laudă pe Dumne-

zeu, dar fără judecată. în Israel era o adorare exterioară cu mai

multă sau mai puţină judecată, dar aceasta nu s-a făcut în duh şi

adevăr.

Azi această adorare se face din partea credincioşilor în duh şi

adevăr, dar şi aici trebuie să ne gîndim că adorarea fiecăruia în

parte este atît de binecuvîntată şi de importantă, dar totuş nu e

ceea ce caută Dumnezeu. Adorarea pe care o caută Tatăl poate

fi găsită numai în familia lui Dumnezeu, în unitatea ei aici unde

creştinii sînt uniţi de acelaşi Duh fiind adăugaţi la singurul Trup.

Desigur trebuie ca fiecare mădular să aibe Duhul adorării; dacă

acest duh nu este în fiecare este dezarmonie în adunare. Dar

numai în unitatea credincioşilor şi în deplina lor mulţumire se

poate găsi adorarea care o caută Tatăl. Aici se găseşte binecu-

vîntarea deplină căci însuşi Domnul este prezent, aşa cum stă

scris: „Te voi lăuda în mijlocul Adunării."

Locul adorării aici pe pămînt se poate găsi numai în afara orică-

rei tabere religioase şi noi trebuie să ieşim afară din ele pentru a

ne putea bucura de prezenţa Domnului în mijlocul nostru şi de

a-i aduce adorarea care i se cuvine Lui însuşi. Domnul Isus este

în afara oricărei tabere; acolo a suferit El ocara. Este un loc de

ocară, şi pe cei care se adună în acest loc, Duhul Sfînt îi îmbăr-

bătează cu cuvintele: „Să aducem totdeauna lui Dumnezeu o

jertfă de laudă, adică rodul buzelor care mărturisesc Numele

Lui." Adorarea nu va lua sfîrşit niciodată şi aceasta e măreţia ei.

Ea începe aici pe pămînt şi se continuă în veşnicie. Cea mai

înaltă ocazie de-a adora pe Tatăl este la Masa Domnului în pri-

ma zi a săptămînii în comnuiune cu toţi copiii lui Dumnezeu.

312

23 OCTOMBRIE

Cînd vei intra în ţara pe care ţi-o dă de moştenire DOM-

NUL, DUMNEZEUL tău, cînd o vei stăpîni şi te vei aşe-

za în ea... Deut. 26,1.

în cartea lui Iosua vedem cum Israel intră în ţara făgăduinţei,

dar nu în întreaga ţară, deoarece nu a nimicit pe toţi duşmanii

lor după porunca lui Dumnezeu. Urmarea a fost că nu au locuit

liniştiţi în ţară. Aşa cum Israelul a lucrat în credinţă şi trebuia să

ia în primire toată ţara la fel şi noi să ne simţim obligaţi să luăm

în primire binecuvîntările noastre cereşti, care sînt ale noas-

tre.

Acolo unde sîntem binecuvîntaţi în locurile cereşti, acolo să ne

simţim şi noi bine şi să ne odihnim în credinţă. Noi trăim ca

Israel de partea cealaltă a Iordanului.

Versetul nostru face mai multe avertizări. Mai întîi: „Cînd vei

intra în ţară." Cînd cineva se opreşte la mîntuire şi nu are cuno-

ştinţă de ţara cerească, înseamnă că nu are cunoştinţă despre

chemarea cerească. Este de mare folos ca fiecare personal să

posede ceea ce Domnul a promis. Eu pot să mă bucur de o

grădină cu fructe frumoase, dar bucuria nu-i desăvîrşită dacă nu

le posed personal şi dacă nu pot să le mănînc. Mai frumos este

dacă locuiesc în grădină. Acolo unde locuiesc, acolo mă şi

opresc şi mă odihnesc mai mult. De-ar fi la fel şi cu binecuvîn-

tările noastre cereşti; să locuim prin credinţă în ele, să umblăm

în ele, şi tot timpul să fim preocupaţi cu Domnul nostru înălţat şi

proslăvit.

Atenţie la înlănţuirea avertizărilor: intrarea pentru a ocupa şi

apoi a locui. Aceasta e calea lui Dumnezeu pentru a savura

moştenirea noastră.

Lepădarea de SINE înseamnă o supunere, o predare atît de

completă lui Hristos ca Domn, încît eul să nu mai aibă de acum

înainte nici un fel de drept sau revendicare asupra mea şi nici un

fel de autoritate. Aceasta însemnă că EUL trebuie să abdice cu

desăvîrşire de la tronul său din inima şi viaţa mea pentru totdea-

una.

313

24 OCTOMBRIE

Nu ştiţi că ceice aleargă în locul de alergare, toţi aleargă,

dar numai unul capătă premiul? Alergaţi dar în aşa fel ca

să căpătaţi premiul! 1. Cor. 9,24.

Se spune că contele Peter von Burgos a fost odată aşa de obosit

că a dat ordin să nu fie sculat orice s-ar întîmpla. Chiar în timpul

cînd dormea a murit regele Alfons von Aragonien. Oştirile au

trimis soli la conte ca să-i ofere coroana. Slujitorii lui ascultători

ordinului primit s-au opus să-1 scoale şi astfel au plecat solii mai

departe ca să ofere coroana altuia. Din cauza somnului contele

Peter nu a putut deveni rege al Aragoniei.

Pe noi ne aşteaptă o cunună care nu se veştejeşte. Apostolul

Pavel s-a purtat aspru cu trupul său şi-1 ţinea în stăpînire. El

ţinea firea şi cerinţele ei în moarte şi avea numai un ţel: de a

ajunge la Hristos în slava Sa şi aici de a-i sluji. De aceea a căutat

cu orice preţ să ţină în frîu firea pămîntească şi orice înălţare

omenească ca o frînare a lui pe calea lui Hristos faţă de slava

cerească care îl aştepta.

Mulţi copii ai părinţilor credincioşi sau neamuri ale credincioşi-

lor seamănă cu acest conte de Burgos. Ei cunosc bine calea mîn-

tuirii. Ştiu şi faptul că sînt păcătoşi îndatoraţi faţă de Dumnezeu.

Dar pînă acum nu au luat-o în serios de a întoarce spatele poftei

firii pămînteşti şi a lumii. Ei se găsesc în somnul adînc al păca-

tului, ei sînt încurcaţi prin viclenia Satanei în ce priveşte venirea

Domnului Isus care însemnă sfîrşitul timpului de har.

Dumnezeu îi avertizează pe toţi: „Deşteaptă-te tu, care dormi,

scoală-te din morţi şi Hristos te va lumina."

-Efensi 5.14-

Satana nu va lăsa să-i scape nici o ocazie pentru a arunca cu

noroi în ochii noştri ca să nu vedem voia lui Dumnezeu pentru

noi. Să nu ne lăsăm amăgiţi de acest vrăjmaş!

314

25 OCTOMBRIE

El este Tatăl orfanilor, Apărătorul văduvelor, El DUM-

NEZEU, care locuieşte în locaşul Lui cel sfînt.

Ps. 68,5.

Cum ocroteşte Dumnezeu văduvele şi situaţia lor arată şi scurta

istorioară de mai jos:

O văduvă a cumpărat dintr-un orăşel apropiat o vacă, plata

făcînd-o în rate. La ultima rată s-a făcut şi o chitanţă, dar cu

toată grija chitanţa s-a pierdut. Vînzătorul, un om rău şi lipsit de

orice bun simţ a cerut banii a doua oară. Ce să facă văduva?

Chitanţa nu mai putea să o arate spre justificare. Ea promise că

va face tot ce-i va sta în putinţă. Omul a plecat. Văduva a înce-

put să se roage şi rugăciunea ei a devenit un strigăt. Din cauză că

a strigat către Dumnezeu, singural ei Apărător, El a ajutat-o în

necazul ei. într-o zi a venit iarăşi vînzătorul, dar nu ca să ceară

bani ci să o roage pe văduvă: „Lasă-mă să dorm liniştit, eu nu

mai vreau nici un ban de la tine. De la un timp nu mai găsesc nici

o linişte în timpul nopţii. Lasă-mă în pace."

Văduva a avut prin aceasta răspunsul Domnului în situaţia ei.

Adesea se repetă în Cuvîntul lui Dumnezeu că El se îngrijeşte

de văduve şi orfani. Ei nu au nici un sprijin omenesc şi adesea

sînt subjugaţi şi li se ia drepturile cuvenite. Ce mîngîiere pentru

o văduvă creştină de a şti că Dumnezeul ei lucrează în aşa fel că

situaţia ei devine situaţia Lui. Această lucrare nu vorbeşte oare

inimilor noastre? Dacă Dumnezeu se preocupă de văduve şi

orfani, atunci şi ceilalţi credincioşi pot să vină cu rugăciuni la El

care e milostiv şi bogat. O asemenea situaţie îi este plăcută lui

Dumnezeu şi de aceea cine vine cu credinţă va fi răsplătit de El

însuşi.

C. H. Mackintosh spunea: „A face cunoscut vreunui om nevoile

noastre, direct sau indirect, înseamnă a ne depărta de viaţa care

umblă prin credinţă; înseamnă în mod precis a dezonora pe

Dumnezeu. Mai mult, este de fapt a-L trăda!"

315

26 OCTOMBRIE

Pînă şi pasărea îşi găseşte o casă acolo, şi rîndunica un

cuib unde îşi pune puii.. .Ah! altarele Tale, DOAMNE al

oştirilor, împăratul meu şi DUMNEZEUL meu!

Ps. 84,3.

Maiestatea lui Dumnezeu a găsit pentru orice creatură un loc de

refugiu. In ce siguranţă şi ce bine adăpostită se găseşte o vrabie

în cuibul ei, chiar dacă afară este furtună! Acolo nu e numai

ascunzişul ei faţă de duşman ci şi casa ei, în care locuieşte.

Şi dacă Dumnezeu a găsit un loc de odihnă pentru păsări, atunci

a găsit un loc de refugiu şi pentru psalmist şi pentru toţi cei

credincioşi.

„Ah! Altarele Tale Doamne al oştirilor, împăratul meu şi Dum-

nezeul meu! Aici e cuibul sau locul de odihnă a celor care îl

caută. în principiu adorarea lui Dumnezeu este locul de odihnă

al sufletului. Aşa dar, credinciosul nu-L ştie pe Dumnezeu nu-

mai ca Adăpostul său, ci dacă a recunoscut harul lui Dumnezeu

în adevărul şi imensitatea lui, atunci inima lui Dumnezeu este

locuinţa sa, prezenţa lui Dumnezeu este locul de odihnă, faţa lui

Dumnezeu e soarele lui, mîna lui Dumnezeu scutul şi ocrotirea

lui. Apropierea de Dumnezeu devine casa unde trăieşte. El do-

reşte un singur lucru: să se oprească aici, să locuiască toate zilele

vieţii sale şi să privească frumuseţea şi dragostea Lui. (vezi

Pslam 27.4).

De ce amintesc mai ales fiii lui Core despre: „altarele" Tale" ca

loc de odihna? In Vechiul Legămînt în faţa altarului pentru

arderea de tot (altarul de aramă) a fost cercetată problema păca-

tului şi la altarul de aur în cortul întîlnirii, preotul ducea tămîia şi

o ardea. Tămîia este simbolul adorării noastre de azi. Acum

credinciosul, după ce s-a rezolvat iertarea păcatelor şi are con-

vingerea jertfei de ispăşire a lui Isus Hristos, acum stă ca preot

în apropierea lui Dumnezeu cu mulţumire şi adorare. El acum

nu stă cu mîinile şi cu inima goală.

316

27 OCTOMBRIE

Astfel, fiindcă avem un Mare Preot însemnat, care a stră-

bătut cerurile pe ISUS, Fiul lui DUMNEZEU să rămî-

nem tari în mărturisirea noastră. Evr. 4,14.

Cuvîntul lui Dumnezeu ni-L prezintă pe Domnul nostru ca:

,More Preot" şi ni-L prezintă în comparaţie cu preoţia

pămîntească, dar într-o mărime foarte mare. Aaron în ziua ispă-

şirii păşea pe calea de la tabăra israeliţilor prin curtea cortului în

cort şi apoi în Sfînta Sfintelor, unde stătea chivotul, o pildă a

tronului lui Dumnezeu, unde Dumnezeu îşi revela prezenţa.

Aceasta este o slabă pildă despre calea Marelui nostru Preot.

După desăvîrşirea lucrării, El a fost înălţat de pe pămînt ca în

locaşul sfînt al cerului să-şi ocupe locul la dreapta lui Dumne-

zeu. Acolo apare El acuma în faţa lui Dumnezeu, pentru noi.

Dacă privim acum Persoana Sa vedem pe „Isus Fiul lui Dumne-

zeu." Isus purta acest Nume cînd a venit în chip de om pe acest

pămînt şi a intrat în situaţia omului de pe pămînt dar ca omul din

cer, desăvârşit şi fără păcat. Totodată era „Fiul lui Dumnezeu."

Acest Nume 1-a moştenit deja din veşnicie în faţa tuturor fiinţe-

lor cereşti. Acest Nume vorbeşte de mărimea Lui cea mare. Ce

bogaţi ne-am făcut prin faptul că avem un aşa Mare Preot, Fiul

lui Dumnezeu care lucrează sus pentru noi. El se înfăţişează tot

timpul în faţa lui Dumnezeu pentru noi şi ne porată acolo, ca

Aaron odinioară purtînd pe umerii lui tari toate seminţiile şi pe

piept la inimă inscripţia numelui poporului Israel. Tot la fel şi

Domnul, dar într-un chip desăvârşit ne poartă pe umerii Lui ca şi

la inima Lui unde este izvorul dragostei. El ne prezintă ca nişte

fiinţe slabe, care au nevoie de ajutor în faţa lui Dumnezeu. în

felul acesta nu sîntem niciodată uitaţi sau lăsaţi singuri.

Să nu uităm nici astăzi că Dumnul Isus ne-a lăsat o pildă ca să

călcăm pe urmele Lui. Să căutăm să-L cunuaştem mai adînc ca

să înfăptuim în viaţă chipul Lui cel sfînt.

317

28 OCTOMBRIE

Totuşi temelia tare a lui DUMNEZEU stă nezguduită,

avînd pecetea aceasta: DOMNUL cunoaşte pe ceice sînt

ai Lui. 2. Tim. 2,19.

Ce bine că Dumnezeu cunoaşte pe poporul Său, pe fiecare din ai

Săi pe care i-a răscumpărat prin sîngele cel scump al Fiului Său!

El ne iubeşte şi ne îngrijeşte în mijlocul unei lumi care este

coaptă pentru judecată. Chiar dacă toată lumea arde, ai Săi stau

pe temelia tare, neclintită şi nezguduită. Dacă ei trăiesc pe ghe-

ţurile Groelandei sau în arşiţa Africii, în China sau în alt loc de

pe acest pămînt El cunoaşte pe ai Săi. Ochiul lui plin de iubire se

uită la ai Săi, El le ascultă rugăciunile lor şi le cunoaşte la toţi

necazurile lor. Mîna Lui nu este prea scurtă pentru a-i ajuta,

dragostea Lui nu-i lasă niciodată.

Desigur că adesea cărarea credincioşilor nu trece numai printre

palmieri, deoarece El se preocupă cu creşterea răscumpăraţilor

pentru a-i forma şi a-i curăţa de toată zgura şi de a încerca cre-

dinţa lor.

Otto Funcke povestea că la înmormîntarea tinerei sale soţii de-

cedată la prima naştere, un bătrîn s-a apropiat de el şi i-a spus în

şoaptă: „Eu vă felicit domnule pastor." - „Eu ştiu că m-am răs-

culat ca şi cînd ar fi vorbit un nebun cu mine." „Dumneavoastră

mă felicitaţi? Ce înseamnă aceasta?" - Dar bătrînul a continuat:

„Dumnezeul nostru trebuie să aibă gînduri mari de binecuvîntă-

ri cu dumneavoastră, altfel nu v-ar fi călăuzit pe aşa cărări adîn-

ci." Acestea le-a spus cu vocea plină de jale şi cu ochii plini de

lacrimi. „Dacă nu mi-ar fi vorbit astfel m-aş fi înfuriat, dar ace-

ste cuvinte mi-au căzut aşa pe inimă ca un balsam şi m-au mîn-

gîiat în durerea mea."

Dorim ca Dumnezeu să-şi poată împlini voia Sa cu noi? Dacă

da, atunci niciun necaz nu este prea mare, niciodată cuptorul nu

este prea aprins, nici preţul prea mare faţă de nemărginita bine-

cuvîntare pe care ne-o aduce supunerea întreagă faţă de EI.

318

29 OCTOMBRIE

Isus zicea: Tată, iartă-i, căci nu ştiu ce fac! Ei şi-au împăr-

ţit hainele Lui între ei, trăgînd la sorţi. Luc. 23,24.

Centrul tuturor căilor şi hotărîrilor lui Dumnezeu este Domnul

ISUS, Fiul dragostei Lui. Pe Golgota vedem că omul nu numai

că şi-a arătat mînia ca duşmanul lui Dumnezeu, dar a pus pe

Domnul slavei Cel curat şi fără vină, ca centru între cei doi

tîlhari. Ajunşi pe Golgota, L-au răstignit pe „El şi doi tîlhari,

unul la dreapta şi celălalt la stînga Lui" -exprimînd prin aceasta

că El a fost socotit cel mai mare tîlhar.

Contrar cu această acţiune, harul se arată în chip desăvîrşit prin

cuvintele Domnului: „Tată iartă-i căci nu ştiu ce fac." Aceste

cuvinte ne mai arată legătura măreaţă care există între Fiu şi

Tată căruia îi era pe depun supus. Ostaşii care-L desbrăcaseră

pe Domnul şi au auzit cerinţa Lui către Tatăl nu s-au sinchisit să

împartă hainele Lui, şi pentru cămaşa Lui să tragă la sorţi.

Iosif care este o imagine a Domnului Isus Hristos a fost dezbră-

cat de haina lui pestriţă înainte de a fi aruncat în groapă, dar nu

avea să vadă ce au făcut fraţii lui cu haina. Dar Domnul Isus pe

cruce a trebuit să vadă ce se face cu hainele Lui.

Qnd a decăzut primul om, a recunoscut că e gol şi Dumnezeu 1-a

îmbrăcat cu piei de la animale. Pe Cel curat şi fără păcat 1-a

dezbrăcat omul şi apoi 1-a ţintuit pe cruce. Acum putem să înţe-

legem pe Domnul cînd spunea: „Toate oasele aş putea să mi le

număr, ei însă pîndesc şi mă privesc, îşi împart hainele mele

între ei şi trag la sorţi pentru cămaşa mea" şi „Tu ştii ce ocară, ce

ruşine şi batjocură mi se face; toţi potrivnicii mei sînt înaintea

Ta." (Ps. 22. vers. 17 şi 69.19).

Crucea este SIMBOLUL umilirii, a prigonirii, a suferinţei pe

care lumea i-a oferit-o altădată Fiului lui Dumnezeu şi pe care

ea continuă să o ofere şi astăzi tuturor acelora care stau lîngă

Stăpînul lor.

319

30 OCTOMBRIE

Aceasta este pîinea, pe care v-o dă DOMNUL ca hrană.

Exod. 16,15.

Cuvîntul mană înseamnă: „Ce este aceasta? (Man hu?). Nu ne

aminteşte această întrebare de Domnul Hristos care ca „cuvîntul

veşnic" s-a făcut trup o enigmă în care omul nu poate intra pen-

tru a o cerceta. (Toate încercările de acest gen au dus la mari

rătăciri şi la pierderea adevăratei ţinte pe care trebuie să o aibă

creştinul. Domnul Isus însuşi spune despre Persoana Sa: „NI-

MENI NU cunoaşte deplin pe Fiul, afară de Tatăl." DA, „mare

este taina evlaviei." (1 Tim. 3.16). Acest Hristos -„Pîinea din

cer" ne este dăruit de Dumnezeu ca mîncare şi bucurie a inimi-

lor noastre.

Nu este nimic mai de preţ decît a-L privi prin credinţă, a-i cer-

ceta Persoana, dragostea şi harul Său nemărginit.

Prin aceasta va fi întărit sufletul nostru şi prin aceasta avem

comuniune cu Tatăl a cărei desfătare din veşnicii era Fiul Său.

„Căci Pîinea lui Dumnezeu este Aceia care se coboară din cer şi

dă lumii viaţa." (loan 6.33).

Aşa cum Hristos şi Cuvîntul Său în multe lucruri sînt una, aşa şi

mana nu este numai o pildă despre Hristos ci şi despre Cuvîntul

lui Dumnezeu. Dumnezeu ne-a dat acesta ca mîncare pentru

sufletul nostru, dar ce folos dacă avem Cuvîntul lui Dumnezeu

în casă şi nu ne folosim de El? Mana înainte de a putea fi mîn-

cată trebuia culeasă (adunată).

Cîte un credincios se miră şi oftează că sufletul său este atît de

uscat şi gol, credinţa sa atît de slabă, nu face progrese în viaţa

duhovnicească. Se mai poate mira oare de postura aceasta dacă

citeşte Cuvîntul lui Dumnezeu numai în grabă şi nici atunci zil-

nic? Qt de diferenţiată este poziţia proorocului Ieremia care

spune în cap. 15 vers. 16: „Cuvintele Tale au fost bucuria şi ve-

selia inimii mele." Oare nu sînt mulţi între noi care dacă sînt

sinceri trebuie să recunoască că sînt delăsători în citirea Cuvîn-

tului lui Dumnezeu?

320

31 OCTOMBRIE

Moise a zis lui DUMNEZEU: Cine sînt eu, ca să mă duc

la Faraon, şi să scot din Egipt pe copiii lui Israel?

Exod. 3,11.

După optzeci de ani a ajuns timpul cînd Dumnezeu îi porunceşte

lui Moise de a scoate pe Israel din Egipt. Dacă îl privim pe

Moise în primii patruzeci de ani în Egipt, îl vedem că „a învăţat

toată înţelepciunea egiptenilor şi era puternic în cuvinte şi

fapte" (Faptele Ap. 7.22) Dar, a doua oară, în cealaltă jumătate

a vieţii lui, găsim pe Moise în linişte. Aici era în mod deosebit în

şcoala lui Dumnezeu pentru maturizare în lucrarea ce-i stătea în

faţă. Odinioară în mînia lui, fără ca să-i dea cineva poruncă a

omorît pe egiptean, acum a trebuit să se reîntoarcă în Egipt şi să

vorbească cu Faraon.

Deşi Dumnezeu i s-a arătat într-un chip minunat prin rugul care

nu se mistuia, Moise avea de vociferat: „Cine sînt eu?" Dar

Domnul nostru în deplină supunere şi gata pregătit pentru lu-

crare a spus: „Iată-Mă trimite-Mă." Lui Moise i-a fost promis

ajutorul şi puterea lui Dumnezeu ca pe aceasta să se bazeze

nădejdea sa, dar el s-a uitat la el însuşi. Dar Domnul nostru care

cunoştea de la început calea grea care îi stătea în faţă, Şi-a ridi-

cat ochii spre Dumnezeu şi a vrut cu orice preţ să-L proslăveas-

că. El a dus bucuros crucea uitîndu-se la bucuriile care urmau. Şi

lui Moise i-a fost prezentat un ţel şi anume acela de a scoate

poporul din Egipt ca să slujească lui Dumnezeu la Horeb. Dum-

nezeu a vorbit mult către inima lui Moise. Şi aceasta stă în con-

tradicţie cu poziţia Domnului Isus care totdeauna făcea voia lui

Dumnezeu şi era desfătarea Tatălui.

La urmă în legătură cu Aaron a plecat şi Moise ca să îndepli-

nească porunca lui Dumnezeu de a scoate pe Israel din Egipt.

Mîntuitorul este în căutare, nu de oameni care să fie gata a-I

oferi serile lor libere, sau duminicile, sau anii cînd vor ieşi la

pensie! NU. Ci El este în căutare după aceia care consimt să-I

ofere Lui locul dintîi în inimă şi viaţă.

CALENDAR BIBUC Bg. 11 321

NOIEMBRIE

1 NOIEMBRIE

Fiţi treji, şi vegheaţi! Pentrucă protivnicul vostru, diavo-

lul, dă tîrcoale ca un leu care răcneşte, şi caută pe cine să

înghită. Impotriviţi-vă lui tari în credinţă. 1. Pet. 5,8.9.

Unii credincioşi, şi anume acei care citesc puţin Cuvîntul lui

Dumnezeu au despre diavolul o anumită impresie care adesea se

bazează pe datina oamenilor. Ei nu cunosc pe diavolul aşa cum

ni-1 prezintă Sfînta Scriptură, care ne arată că el este cel mai

mare împotrivitor faţă de Dumnezeu şi de credincioşi. Unii spun

că cea mai bună tactică de a învinge pe diavolul este de a-1 igno-

ra, adică de a considera că nu există. Acest gînd nu este încuvi-

inţat de Cuvîntul lui Dumnezeu. Diavolul este împotrivitorul

nostru al fiecăruia căci el ne urmăreşte şi caută să ne înghită. Lui

trebuie să i ne împotrivim şi nu trebuie să aşteptăm ca Dumne-

zeu să se împotrivească pentru noi, sau Domnul Isus să ne ocro-

tească de el. Noi înşine trebuie să ne împotrivim în momentul

cînd el se apropie de noi şi cu tărie şi fără încetare să stăm în

luptă. Tare şi conţinu- arată că această luptă durează şi de aceea

necesită puteri tot mai mari ale luptătorului, chiar pînă aproape

de epuizarea lui.

Noi credincioşii sîntem ţinta Celui Rău deoarece necredincioşii

sînt sclavii săi; şi cu cît ne este mai clar acest adevăr, cu.atît ne

înarmăm mai tare în vederea atacurilor lui mişeleşti. „îmbrăcaţi-

vă cu toată armătura lui Dumnezeu, ca să puteţi ţinea piept

împotriva uneltirilor diavolului." (Efes. 6.11). Armătura lui

Dumnezeu ne stă la dispoziţie. Dacă o folosim în lupta credin-

ţei, atunci vom alunga duşmanul. în deosebi sabia Duhului,

Cuvîntul lui Dumnezeu este cea mai bună armă de împotrivire

faţă de duşman şi de biruinţă. La fel şi Domnul nostru 1-a biruit

pe marele ispititor, cînd în pustie se apropia de El, cu Cuvîntul

lui Dumnezeu: „Este scris." De L-am urma pe El!

Este prea mult pentru carne şi sînge să găsească vrăjmaşi chiar

în familie. Legăturile de sînge lovesc astfel în credincioşia faţă

de Hristos. Să nu ne lăsăm amăgiţi!

323

2 NOIEMBRIE

Scaldă-te de şapte ori în Iordan;.. .şi vei fi curat.

2. Reg. 5,10.

Naaman - căpetenia oştirii Siriei- avea tot ce îi cerea inima, dar

era lepros. Acest „dar" schimbă toată situaţia: acest om nu mai

este acum de invidiat ci de compătimit. Lepra în Scriptură este o

imagine a păcatului. Situaţia oamenilor este total schimbată prin

păcat. Ca şi Naaman, omul este un fiu al morţii, iar iniţiativele

lui nu-i schimbă cu nimic situaţia. Ce stare dezastruoasă şi de

compătimit! Nu există oare niciun mod de scăpare? Slavă lui

Dumnezeu că există! Proorocul din Israel ştie cum poate ajuta

pe Naaman: „Scaldă-te de şapte ori în Iordan" îi spune prooro-

cul printr-un sol.

Iordanul este o pildă a morţii Domnului Hristos. Păcătosul tre-

buie să se scufunde în moartea lui Hristos. Trebuie să recunoas-

că faptul că moartea de care a suferit Domnul pe cruce o merita

el, că Isus a fost judecat pentru el. în faţa acestor lucruri omul ar

trebui să se închine şi să mulţumească pentrucă Altul a murit în

locul lui. Dar mîndria inimii nu vrea acest lucru. Nici Naaman

nu a vrut la început aşa cum mulţi oameni nu vor nici astăzi. Nu

este şi starea ta la fel? Nu vei alfa adevărata fericire pînă cînd nu

vei recunoaşte înaintea lui Dumnezeu că Isus Hristos a fost

judecat din pricina păcatelor tale ca să nu te lovească judecata

lui Dumnezeu. Căpetenia oştirii Siriei la insistenţele ostaşilor a

făcut totuşi ceea ce a spus proorocul şi nu i-a părut rău, căci a

fost vindecat. La fel se întîmplă cu cei care primesc pe Domnul

Isus ca Mijlocitorul lor care a mers la judecată pentru păcatele

noastre ale fiecăruia în parte. Cu inima plină de fericire vor

putea merge pe calea Lui, spre slava Tatălui şi a Fiului aici pe

pămînt.

Apa, venind peste cel care se botează, arată că firea lui pămîn-

tească (omul său cel vechi) este înmormîntată, arată că locul lui

în fire nu mai este luat în seamă, arată că firea lui cea veche este

cu TOTUL înlăturată -în scurt arată că el este un om mort.

(C. H. Mackintosch).

324

3 NOIEMBRIE

Fiindcă HRISTOS a suferit pentru voi, şi v-a lăsat o pildă,

ca Să călcaţi pe urmele Lui. 1. Pet. 2,21.

Renumitul general de armată Robert E. Lee (1807-70) povestea

că într-o zi geroasă de iarnă se plimba cu fiul său. Zăpada era

mare. La început fiul se ţinea de mîna tatălui. încet, încet s-a

despărţit şi a rămas în urmă. Cînd generalul după un timp s-a

întors să vadă ce face, 1-a văzut că, caută să efectueze aceleaşi

mişcări ca şi ale tatălui său. Pentru cel mic era greu să apese

picioarele lui mici în urmele lăsate în zăpadă de tatăl său. „Cînd

am observat cum cel mic se străduia să-mi copieze urmele, mă

simţeam obligat să fiu mai prudent în paşii mei ca să mă poată

urma, şi să fiu o pildă luminoasă pentru fiul meu."

Ce schimbare ar fi în lumea aceasta, dacă fiecare creştin de azi

s-ar simţi obligat să fie o pildă pentru cei din jur şi să lase urme

de binecuvîntare în urma lui!

Aceste îndemnuri ar trebui să dea de gîndit tuturor urmaşilor

Domnului Isus, ca să aibă urme de recunoscut care dau notă

despre ucenicia la învăţătorul nostru şi în felul acesta fiecare

călător să se poată folosi de urmele noastre ca ghid! Gîndeşte-te

că pe urmele tale calcă fiul şi fica ta. Unde le va duce calea

deschisă de tine??

Calci tu pe urmele Domnului Isus? Atunci prin harul Domnului

şi copiii tăi vor găsi calea cea binecuvîntată şi fericită. Să ne

rugăm ca Dumnezeu să ne dea har înzecit să urmăm pe Domnul

Isus!

Aceiaşi lumină care ne arată păcatul, ne face să vedem şi calea

ca să ieşim din el. Duhul care ne descopere păcatul ne va aduce

în starea să ne despărţim de păcat şi de lucrurile care îl înlesnesc.

Lucrurile care păreau îndoielnice mai înainte, se arată astăzi ca

vinovate. O mulţime de lucruri aşa zis nevinovate se descopăr ca

primejdioase pentru cel care vrea să facă voia lui Dumnezeu.

325

4 NOIEMBRIE

Ascultă, fiule învăţătura tatălui tău, şi nu lepăda îndrumă-

rile mamei tale! Prov. 1,8.

în toate textele Sfintei Scripturi ascultarea de părinţi este pusă

în relaţie directă cu supunerea faţă de Dumnezeu. Dacă există o

neascultare faţă de părinţi, atunci această fiinţă nu se supune

nici lui Dumnezeu, căci părinţii au primit autoritatea din partea

lui Dumnezeu. Aceasta nu a fost valabil numai în timpul legii ci

şi astăzi este la fel. De aceea apostolul Pavel spune: „Copii

ascultaţi ÎN Domnul de părinţii voştri, căci este drept" şi mai

adaugă, căci aceasta „este cea dintîi poruncă însoţită de o făgă-

duinţă." (Vezi Efes. 6.1-3). Copiii care sînt mădulare ale Tru-

pului Domnului Isus ar trebui să fie un exemplu în ascultare, ca

în acest mod să arate frumuseţea învăţăturii lui Hristos. împotri-

virea şi neascultarea copiilor de părinţi sau de superiorii lor este

unul din primele şi cele mai serioase semne ale ultimilor zile în

care trăim, în care decăderea faţă de Dumnezeu se înmulţeşte şi

orice ordine dumnezeiască va fi răsturnată. (2 Tim. 3.1-5).

Timpul fărădelegii va avea culmea maximă atunci cînd va veni

„cel fără de lege" sau anticristul „care se înalţă mai presus de tot

ce se numeşte Dumnezeu, sau de ce este vrednic de închinare."

(2 Tes. 2.4).

Lumea aceasta este o „vale a morţi şi a plîngerii" dar mult mai

rău este cînd va deveni arena activităţii satanei care prin „pofta

firii pămînteşti, pofta ochilor şi lăudăroşia vieţii" leagă oamenii

şi îi aruncă în necaz, în vechea pierzare, în moartea a doua. în

deosebi tineretului îi pune destule piedici şi capcane. „Tovără-

şiile rele strică obiceiurile bune." Ce cuvînt serios găsim în Iacov

4.4: „Nu ştiţi că prietenia lumii este vrăjmăşie cu Dumnezeu?

Aşa că cine se face prieten cu lumea se face vrăjmaş cu Dumne-

zeu."

Vrei să faci una ca aceasta?

„Dumnezeu nu Se lasă să fie batjocorit. Ce samănă omul, aceea

va şi secera." (Gal. 6.7).

326

5 NOIEMBRIE

Pentrucă DOMNUL vă iubeşte;... v-a scos DOMNUL

... şi v-a izbăvit din casa robiei, din din mîna lui Faraon.

Deut. 7,8.

Cînd pronunţăm cuvîntul „împăcare" trebuie să ne gîndim că

înainte a fost vorba de vrăjmăşie iar cînd e vorba de noţiunea

„izbăvire" înseamnă că înainte a fost sclavagie. Un sclav se pu-

tea cumpăra cu agint sau cu aur. Poporul Israel avea în Egipt un

domnitor aspru căruia ü era supus ca rob şi pe deasupra era şi

închinător la idoli. (Ezechiel 20.8). Dumnezeu a vrutsă-i izbă-

vească, şi a găsit o cale prin care putea fi izbăviţi: SÎNGELE

MIELULUI PASCAL!

Fondat pe aceasta, apostolul Petru scrie: „Căci ştiţi că nu cu

lucruri pieritoare, cu argint sau cu aur, aţi fost răscumpăraţi din

felul deşert de vieţuiere, pe care-1 moşteniserăţi de la părinţii

voştri, ci cu sîngele scump la lui Hristos, Mielul fără cusur şi fără

prihană." (1 Petru 1.18-19). în Romani 3.24-25 citim de izbăvi-

ră ÎN Hristos Isus în har, prin credinţă în sîngele Său. După

Efeseni 1.6-7 sîntem răscumpăraţi în Prea Iubitul Său „prin sîn-

gele Lui." în Evrei 9.12 citim că Hristos cu sîngele Său a intrat în

Locul Prea Sfînt „după ce a iniţiat veşnica răscumpărare."

Ce măreţie! După ce Domnul pe cruce Şi-a încredinţat duhul în

mîinile Tatălui. Dumnezeu a îngăduit ca ostaşul roman să-I stră-

pungă coasta din care a ieşit sînge şi apă -dovada morţii. Acest

sînge al Domnului Isus ne izbăveşte din robia păcatului şi a Sata-

nei. Noi nu mai sîntem robi ai păcatului ci robi ai neprihănirii.

(Rom. 6.18).

Noi aparţinem unui Hristos în locurile cereşti, căruia noi vrem

să-i slujim din toată inima şi vrem să trăim o viaţă spre slava

Sa.

Adevăraţii ucenici evită în orice împrejurare, PUBLICITA-

TEA. Ei se ţin în umbră. Scopul lor este să proslăvească pe

Hristos, şi numai pe El să-1 facă cunoscut semenilor lor. Ei nu se

lasă afectaţi nici de laudele oamenilor, nici de ocările lor.

327

6 NOIEMBRIE

Pentrucă v-am logodit cu un bărbat, ca să vă înfăţişez

înaintea lui HRISTOS ca pe o fecioară curată.

2. Cor. 11,2.

Apostolul Pavel avea ca ţintă în toată lucrarea lui ca Domnul

îsus Hristos să fie proslăvit în toate şi în toţi. Slujba lui era pentru

acei oameni care odinioară stăteau sub puterea satanei, în întu-

neric, dar acum sînt „sfinţi ÎN Hristos", „chemaţi să fie sfinţi."

(1 Cor. 1.2). Ei au devenit acum „lumină în Domnul" şi au fost

îmbărbătaţi să umble ca „copii ai luminii." (Efes. 5.8).

Prin jertfa pe cruce, Domnul Isus a biruit pe satana „şi a izbăvit

pe toţi aceia care prin frica morţii erau supuşi robiei toată viaţa

lor." Domnul le-a iertat păcatele şi prin pocăinţă şi credinţă ei

au primit certitudinea (siguarţa) iertării păcatelor. Partea cre-

dinciosului este ispăşirea veşnică. NIMENI nu poate să-I smulgă

din mîna Tatălui şi din mîna Domnului.

Aşa cum Satana a ispitit pe Eva prin viclenie, corintenii erau în

pericol de a fi abătuţi de la SIMPLITATEA şi ADEVĂRUL lui

Hristos. ACEASTA E PRIMEJDIA ÎN CARE NE GĂSIM ÎN

ZILELE DIN URMĂ, dinaintea venirii Domnului Isus.

Tot ce este necesar să ştim despre Persoana Domnului ne este

redat în Cuvîntul lui Dumnezeu. La fel cum existau pe timpul

acela apostoli falşi, lucrători nevrednici, la fel există şi în zilele

noastre oameni care neagă adevărul. Lucrarea acestor oameni

este cu atît mai periculoasă cu cît se amestecă adevărul cu învă-

ţături false. Satana însuşi se preface în înger de lumină şi la fel

fac slujitorii lui.

De aceea să ne ferim cu toată puterea dumnezeiască de influien-

ţele lor! Trebuie evitată orice literatură, orice prietenie care

ne-ar depărta privirea de la unica ţintă a creştinismului: ISUS

HRISTOS/

în sistemele oamenilor Domnul Hristos nu e lăsat să CONDU-

CĂ deoarece în acestea totul e autoritatea omului. Iată de ce

ne-am despărţit de ele. Tu ce poziţie ai?

328

7 NOIEMBRIE

DUMNEZEU a făcut ca Daniel să capete bunăvoinţă şi

trecere înaintea căpeteniei famenilor dregători.

Dan. 1,9.

Fidelitatea şi hotărirrea fermă a lui Daniel de a nu se spurca cu

bucatele alese ale împăratului, a fost luată în considerare de

Dumnezeu şi răsplătit prin faptul că a primit bunăvoinţă şi tre-

cere înaintea căpeteniei famenilor dregători. El însuşi a putut

cunoaşte adevărul cuvîntului: „Dacă lui Dumnezeu îi plac dru-

murile unui om, atunci îl lasă să trăiască în pace chiar şi cu

duşmanii." Hotărîrea şi devotamentul lui Daniel şi al prietenilor

lui a fost răsplătită de Dumnezeu prin faptul că după zece zile ei

arătau mai bine decît ceilalţi.

Nici în zilele noastre nu s-a schimbat felul lui Dumnezeu de a

lucra. Tinerii credincioşi pe care în aceste zile de pe urmă mersul

acestui veac rău încearcă să-i doboare, rămîn neclintiţi ca să nu

se întineze cu lucrurile acestei lumi (cu moda, cu alcoolul, cu

nesupunerea la Cuvîntul lui Dumnezeu şi cu multe altele) vor

face aceeaşi experienţă ca şi Daniel. Deşi „retraşi" Domnul va

găsi o cale să-i înalţe în faţa colegilor necredincioşi în aşa fel încît

să nu fie defavorizaţi şi nici să se nască în ei vreun gînd că dacă

sînt despăriţi de rău nu au nici un folos.

Nu numai că asceşti tineri arătau mai bine, dar au fost insuflaţi

de Dumnezeu cu toată înţelepciunea şi priceperea cu mult mai

înaltă decît a prietenilor lor.

La fel se întîmplă şi astăzi cînd cineva se bizuie pe Cuvînt. Dum-

nezeu însuşi îl va înălţa şi-i va da înţelepciune. Pofta firii pămîn-

teşti şi înţelepciunea dumnezeiască NU CONLUCREAZĂ ni-

ciodată; ele se resping totdeauna şi se exclud una pe alta.

„Firea pămînteascăpo/ifejte împotriva Duhului, şi Duhul împot-

riva firii pămînteşti: sînt lucruri potrivnice unele altora, aşa că

nu puteţi face tot ce voiţi."

329

8 NOIEMBRIE

Ferice de ceice-şi pun tăria în Tine, în a căror inimă sînt

cărări bătătorite. Ps. 84,5.

Dacă în Cuvîntul lui Dumnezeu, credinciosul este numit OM,

atunci în majoritatea cazurilor, este arătat în SLĂBICIUNEA şi

DEPENDENŢA lui. Este o mare întărire pentru noi că Domnul

Isus, Fiul lui Dumnezeu S-a coborît şi a devenit OM. Nimeni nu

a ocupat o poziţie mai dependentă de Dumnezeu, ca Domnul

Isus pe acest pămînt. El ca Om îşi găsea toată puterea în depen-

denţă faţă de Dumnezeu şi de aceea şi noi avem posibilitatea de

a-L urma şi de a călca pe calea atît de clară a totalei dependenţe

de Dumnezeu Tatăl.

Simţul nostru de neputinţă ne va îndemna totdeauna la comple-

ta dependenţă faţă de Domnul însuşi. De aceea Pavel spune:

„Deci mă voi lăuda mult mai bucuros cu slăbiciunile mele, pen-

tru ca puterea lui Hristos să rămînă în mine." (2 Cor. 12.9).

Puterea omenească nu este de folos lui Dumnezeu, pentru lu-

crarea Lui, ci mai degrabă o frînă. Dumnezeu niciodată nu va

uni puterea Lui cu puterile noastre. Atîta timp cît noi înaintăm

în puterea noastră, putera lui Dumnezeu nu ne umple şi vom

vedea că puterea noastră ne lasă în pană chiar atunci cînd avem

nevoie de ea. Vom avea înfrîngeri mari şi multe cînd ne bizuim

pe noi. Aceste înfrîngeri scot la iveală iubirea de sine, îngîmfa-

rea, lăudăroşia, necinstea şi multe altele. Toate faptele firii pă-

mînteşti sau toate păcatele ascunse trebuie să iasă la iveală în

lumina lui Dumnezeu, apoi judecate şi abia atunci există „cărări

drepte, bătătorite" pentru Dumnezeu în inima noastră, iar calea

noastră va deveni o „umblare înaintea Lui." Atunci avem părtă-

şie cu Dumnezeu, care ne va da şi puterea necesară ca să ne

bizuim pe braţul Său atotputernic dacă ne încredem în puterea

Lui atunci putem fi tari chiar într-o lume plină de primejdii.

în Adunarea lui Dumnezeu trebuie ca firea pămîntească să fie

judecată, cum trebuie judecat în fiecare zi şi mersul fiecăruia

dintre noi.

330

9 NOIEMBRIE

Ştim că toate lucrurile lucrează împreună spre binele ce-

lorce iubesc pe DUMNEZEU. Rom. 8,28.

De ce? Aşa a întrebat în decursul mileniilor cîte un suflet încer-

cat. Poate ai spus şi tu acest: „De ce?" cu ochii plini de lacrimi,

şi nu ai găsit nici un răspuns la întrebarea ta. Vai cît de mulţi „de

ce?" se ridică în nopţile grele de suferinţă, cînd inima e apăsată.

De ce această boală? De ce această cădere? De ce această sin-'

gurătate şi părăsire? De ce această jale? De ce această spaimă?

Adesea nu înţelegem cauza acestui examen şi această enigmă

măreşte şi mai mult durerea noastră.

Există mustrări a căror cauze le poţi găsi dacă ai un cuget fin,

păstrat înaintea lui Dumnezeu. Această durere e mai uşoară

pentru tine, pentrucă o meriţi? Cealaltă încercare nu ţi-a fost

trimisă oare pentru a-ţi infringe îngîmfarea? într-o cîntare este

următorul verset:

îţi vine vreo durere?

întreabă în tăcere

Dar fii liniştit

Căci veşnica iubire

Nu ţi-o trimite din plăcere.

Sînt multe încercări pe care acum nu le pricepi, însă le vei pri-

cepe după aceea. Durerea de ieri pe care ai simţit-o atît de pro-

fund, mîine îşi va dezvălui în ea o binecuvântare!

Cei ce iubesc pe Dumnezeu ştiu că toate lucrurile lucrează îm-

preună spre binele lor. Oare acest răspuns dumnezeesc nu lămu-

reşte pe deplin toate întrebările tale? Dumnezeu te iubeşte, te

cunoaşte şi ştie de ce ai nevoie. El are posibilitatea de a opri la

un moment dat încercările asupra ta. Nu te înspăimînta ci bi-

zuieşte-te pe El.

Aţi ajuns voi la acel loc numit Calvar? Dumnezeu nu vrea numai

să vă dea bucuria de adunări binecuvîntate, ci El însuşi ar vrea

să se bucure de predarea voastră ÎNTREAGĂ şi să vă dea o

deplină părtăşie cu El. Vreţi voi să acceptaţi dorinţa Lui??

331

10 NOIEMBRIE

Fiindcă, după omul din lăuntru îmi place Legea lui DUM-

NEZEU. Rom. 7,22.

Fiecare credincios adevărat va spune din inimă aceste cuvinte.

Legea în acest capitol este denumită „legea primită de mintea

mea." (vers. 23). Omul din lăuntru este cugetul curat şi viaţa. El

are plăcere în acele lucruri care îi plac şi lui Dumnezeu. Unii

credincioşi oftează sub marea jale: „Căci binele, pe care vreau

să-1 fac, nu-1 fac, ci răul pe care nu vreau să-1 fac, iată ce fac."

(vers. 19). De unde vine aceasta? Astfel de suflete nu sînt libere,

sînt preocupate cu ele însele nu sînt libere de ele, sînt sclavii

voinţei proprii. Ei nu au recunoscut încă COMPLETA DIS-

TRUGERE a EULUI, pentru care s-a dat sentinţa de moarte pe

cruce şi nu savurează încă starea nouă ÎN Hristos.

în asemenea cazuri natura (firea) cea nouă este în lanţuri şi

astfel este frînată să se dezvolte liber. Din această cauză, intere-

sele personale^1 ocupă locul dintîi şi nu interesele lui Dumnezeu.

Ce viaţă săracă, fără bucurie şi fără fericire! Omul este plin de el

însuşi şi de preocupările sale. împrejurările grele, necazurile şi

încercările prin care lasă Dumnezeu să treacă astfel de oameni,

pentru a învăţa creşterea în duh nu vor fi o pricină de înălţare ci

mai degrabă una de nemlţumire.

De aceea, să stăm neclintiţi în libertatea pentru care Hristos

ne-a eliberat. Atunci se va dezvolta natura cea nouă şi se va

arăta în umblarea noastră Voinţa şi dorinţele noastre vor fi în

acord şi dependenţă cu voinţa lui Dumnezeu. Atît timp cît omul

se va gîndi numai la experienţele sale, va striga tot timpul: „O

nenorocitul de mine!" El are plăcere de legea lui Dumnezeu,

dar în sinea lui nu are putere de a o îndeplini. Nu te mai uita la

tine. Uită-te ţintă la Dumnezeu care în Isus Hristos a făcut totul

pentru tine!

„Este oare ceva prea greu pentru Domnul?" (Gen. 18.14).

332

11 NOIEMBRIE

Trebuie să dau înapoi ce n-am furat. Ps. 69,4.

Domnul Isus a fost răspunzător pentru vinovăţiile noastre, de-

oarece a stat pentru noi în faţa lui Dumnezeu. El a trebuit să

plătească şi să dea înapoi ceea ce noi furasem Noi am furat cins-

tea şi onoarea lui Dumnezeu. Nu I-am adus nici o mulţumire şi

nici o slavă. (Rom. 1.22), ci am călcat legile lui Dumnezeu în

picioare. Dumnezeu nu poate trece prin judecată nici o nelegi-

uire, nici un păcat de-al nostru, deoarece Domnul Isus după ce

s-a făcut Mijlocitorul nostru a plătit toate păcatele noastre.

Cu cît ne amintim mai des de aceste lucruri cu atît va creşte în

noi mulţumirea şi dragostea personală faţă de El. Vom fi mai

vigilenţi şi ne vom feri de cel mai mic păcat, dacă ne gîndim la

durerile şi suferinţele pe care a trebuit să le poarte pentru noi.

Acestea ne amintesc de „verdeţurile amare" care nici odată nu

trebue să lipsească cînd e vorba de moartea Domnului Isus. El

îsuşi a fost Mielul fără cusur şi fără pată care a primit de la Tatăl

•mărturia: „în Tine îmi găsesc toată plăcerea." Dar „El suferin-

ţele noastre le-a purtat şi durerile noastre le-a luat asupra

Lui.. .El era străpuns pentru păcatele noastre, zdrobit pentru

fărădelegile noastre."

De-ar fi tot timpul acest lucru în faţa ochilor noştri înfipt adînc

în inimile noastre, încît să rămînem simţitori tot timpul la lucru-

rile care ar putea să-L întristeze! Abia«atunci vom fi „morţi pen-

tru păcat şi vii pentru neprihănire."

Care e situaţia ta? Ai venit cu păcatele tale la Domnul Hristos?

Şi pentru tine a fost răstignit, vrea să plătească şi pentru tine

totul, ca tu să fii salvat pe veci şi să fii cu El în împărăţia Sa. Fără

Domnul Isus dacă apari în faţa lui Dumnezeu te va lovi judecata

dreaptă şi veşnica pierzare.

Napoleon Bonaparte a spus despre Isus: „între El şi oricare altul

nu există termini de comparaţie. El mă uimeşte.. ."Tu ce

spui?

333

12 NOIEMBRIE

Şi au mers astfel amîndoi împreună înainte.

Gen. 22,6+8.

După o călătorie de trei zile Abraham a văzut de departe locul

unde urma să-1 jertfească pe fiul său iubit. Isaac urma să fie o

ardere de tot dar el nu ştia. în spinare ducea lemnele, iar

Abrahm ducea focul şi cuţitul. Aşa au mers împreună, ca să

aducă o ardere de tot lui Dumnezeu. Isaac nu s-a gîndit să arun-

ce lemnele grele, deoarece tatăl său îl încărcase cu ele. Dar un

gînd îl înfiora şi care 1-a mărturisit şi tatălui său: anume că nu au

luat nici o oaie cu ei pentru arderea de tot. Oare cum o fi stră-

puns inima lui Abraham întrebarea lui Isaac? Dar în liniştea

credinţei a răspuns: „Fiule.. .Dumnezeu însuşi va purta de grijă

de miel." Dacă înainte au mers amîndoi împreună cu gîndul ca

să aducă o jertfă lui Dumnezeu acum se năştea întrebarea cu

privire la mielul pentru arderea de tot. Citim pentru a doua oară

că ei au mers amîndoi împreună.

Ce minunată pildă avem aici cum Dumnezeu, la împlinirea vre-

murilor, a trimis pe Unicul Său Fiu! Desigur e numai o pildă căci

luat în amănunt şi comparat cu Isaac, Domnul Isus ştia dinainte

de întemeierea lumii că El însuşi va deveni jertfa. Era suficient

timp ca Domnul Isus să spună către Dumnezeu: Să schimbăm

acest plan, căci îndeplinirea lui este prea grea pentru Mine. Dar

cînd a venit în lume, Domnul Isus a zis: „Iată vin să fac voia Ta!"

Chiar şi în Ghetsimani cînd stătea în faţa duşmanilor a spus: „Să

nu beau paharul pe care Mi-1 dă să-L beau?"

O, adorat să fie Domnul nostru. Era imposibil să întristeze pe

Tatăl prin neascultare, cît de amară ar fi fost durerea Lui. în

toate El a vrut să proslăvească pe Tatăl.

Cel credincios care e plin de ascultare faţă de Mîntuitorul său e

convins că locul lui e AFARA din TABĂRA unde Hristos a

suferit şi unde îi cheamă pe ai Săi. Eşti şi tu gata să asculţi de

înalta chemare a lui Isus despărţindu-te de tot ce este urmă de

religie, de forme, de impunătoarele slujbe ale omului? Decide-

te acum de cine vrei să asculţi!

334

13 NOIEMBRIE

Cădeau înaintea Celui ce şedea pe scaunul de domnie,...

îşi aruncau cununele înaintea scaunului de domnie şi

ziceau: Vrednic eşti DOAMNE şi DUMNEZEUL nos-

tru, să primeşti slava, cinstea şi puterea, căci Tu ai făcut

toate lucrurile. Apoc. 4,10-11.

Regina Victoria a Angliei auzise pe unul din preoţi vorbind de a

doua venire a lui Hristos. După aceea discutînd cu un prieten de

al ei a spus: „Vai ce mult doresc ca Domnul să vie în timpul vieţii

mele!" „De ce, Majestate, aveţi această dorinţă profundă?"

-întrebă acesta. Cu o adîncă mişcare a răspuns: „Deoarece şi eu

aş arunca coroana la picioarele Lui."

Aici pe pămînt în urmarea Mîntuitorului Isus Hristos cel lepădat

şi batjocorit, noi credincioşii, nu purtăm cununi în chipul verse-

tului nostru ci noi avem de purtat crucea suferinţelor şi a batjo-

corilor. Dar pentru a îmbărbăta pe ai Săi de a fi tari pînă la

capăt, Domnul a prezis celor care vor învinge că vor primi cunu-

ni. (Apoc. 2.10). Pentru cei care au luptat lupta cea bună a

credinţei, şi au isprăvit alergarea, au păzit credinţa, le este pre-

gătită „cununa neprihănirii." (2 Tim. 4.8). Cei care au inimă

pentru turma lui Dumnezeu, o slujesc şi caută să o păzească,

Păstorul cel Mare le promite o „cunună care nu se poate veşteji,

a slavei." (1 Petru 5.4).

Ce fericire pentru cei credincioşi, care odată în faţa Tronului vor

arunca cununile, proslăvind Numele Dumnezeului cel Viu în

slava Sa!

Dorim mult să vedem la acest apropiat sfîrşit al veacurilor ridi-

cîndu-se o ceată de creştini care să apere cu îndîrjire sfintă ade-

vărurile Bibliei şi care să lupte sub steagul pe care e scris nepie-

ritorul Nume al lui HRISTOS.

Vrei să fi şi tu, cititor creştin, un astfel de luptător, care să

recunoşti că NUMAI Numele lui Isus este deajuns??

335

14 NOIEMBRIE

DOMNUL Se va lupta pentru voi; dar voi, staţi liniştiţi.

Exod. 14,14.

Arătîndu-şi puterea cea mare, Dumnezeu a scos poporul Său

din robia Egiptului. După această salvare El îi conducea ziua

prin nor şi noaptea prin stîlpul de foc. (Exod 13.17, 21). Ajunşi

la Marea Roşie au ajuns într-o situaţie foarte critică: în faţa lor

marea, în spatele lor Faraon cu toată oastea lui înainta spre ei.

Se părea că nu este cale de scăpare. Cum s-a manifestat poporul

în această situsţie? Din păcate manifesta aceleaşi sentimente ca

şi astăzi. Ei spuneau lui Moise: „Nu erau morminte în Egipt ca

să nu mai fi fost nevoie să ne aduci să murim în pustiu?" Aşa

vede ochiul necredinţei, numai împrejurările, judecă în mod cri-

tic şi caută să arunce vina pe altul. Oare a uitat Israel ceea ce

Dumnezeu a făcut în puterea Sa egiptenilor? Nu erau cele 10

urgii şi ieşirea din ele o dovadă că Dumnezeu este cu ei şi pute-

rea Lui este mai tare ca cea a Iui Faraon?

Cu totul altfel trece acest examen Moise, omul credinţei! El

introduce în această situaţie puterea lui Dumnezeu. Dacă ochiul

firesc este ţintit pe situaţii şi împrejurări atunci ochiul credinţei

este ţintit spre Dumnezeul cel Atotputernic, căruia toate îi stau

la dispoziţie. Ce deosebire între popor şi Moise! El plin de

nădejde putea să spună: „Domnul Se va lupta pentru voi, dar

voi staţi liniştiţi."

Dumnezeu nu s-a schimbat din zilele lui Moise şi nici nu se va

schimba. Ca copiii Lui preaiubiţi avem posibilitatea ca în fiecare

zi şi în toate împrejurările să ne ridicăm ochii spre El. De L-am

slăvi prin încredere şi credinţă!

Să ţinem tare la Cuvîntul lui Dumnezeu! Să păstrăm acest Cu-

vînt în inimile noastre şi să-1 cercetăm tot mai mult cu rugăciune!

Numai astfel vom fi feriţi de multele înrîuriri stricăcioase ale

îndoielii şi necredinţei. Sufletul nostru va fi astfel hrănit cu lap-

tele curat al Cuvîntului lui Dumnezeu.

336

15 NOIEMBRIE

Bărbaţilor, purtaţi-vă şi voi, la rîndul vostru, cu înţelep-

ciune cu nevestele voastre, dînd cinste femeiii ca unui vas

mai slab, ca unele care vor moşteni împreună cu voi harul

vieţii, ca să nu fie împiedecate rugăciunile voastre.

1. Pet. 3,7.

Ferice de orice familie care trăieşte după indicaţiile date de

Dumnezeu prin Cuvîntul Său! Unde soţul respectă pe soţie gîn-

dind că este un vas mai slab, că e răscumpărată ca şi el prin har şi

stînd pe aceeaşi temelie, acolo este într-adevăr fericire. Fiind

conştienţi de părtăşia lor, se va naşte în amîndoi simţul depen-

denţei faţă de Domnul Isus care se va vedea în rugăciunea

comună. Rugăciunea comună este un factor esenţial în căsnicia

creşină, căruia trebuie să-i acordăm toată atenţia şi s-o respec-

tăm. Rugăciunile noastre să fie îndreptate sub lumina Domnului

spre interese, necesităţi şi gînduri comune. Pentru aceasta e ne-

cesar ca să ne cunoaştem unul altuia necesităţile şi abia atunci se

poate împărtăşi totul în faţa lui Dumnezeu. Dacă aceasta lipseş-

te atunci, rugăciunile noastre nu vor găsi ascultare. Dacă a fost

odată o dezarmonie cum se îndepărtează? Prin aceea că recu-

noaşte fiecare ce a fost rău şi îngenunchiază Dacă rămîne ace-

astă dezarmonie atunci şi rugăciunile noastre vor fi împiedecate

şi prăpastia dintre cele două inimi se măreşte. Pentru ca cineva

să se poată ruga împreună trebuie să existe armonia inimilor

apoi nu e permis să fie nimic ascuns între cei doi.

Domnul să ne ajute ca familile noastre să fie o UNITATE.

Ce cinste înaltă pentru fiecare cap de familie creştină, să adune

pe toţi ai casei în jurul Cuvîntului şi să-şi verse cu ei inima în

rugăciune înaintea lui Dumnezeu! Da, credem că este datoria

deosebită a capului familiei să facă acest lucru. O, de-am putea

spune şi noi ca Iosua:

„EU ŞI CASA MEA VOM SLUJI DOMNULUI"

337

16 NOIEMBRIE

Căci toţi trebuie să ne înfăţişăm înaintea scaunului de ju-

decată al lui HRISTOS, pentru ca fiecare să-şi primească

răsplata după binele sau răul... 2. Cor. 5,10.

Sfinţii NU vin la judecată -aceasta a purtat-o Hristos pentru ei la

cruce- dar ei se vor înfăţişa în faţa scaunului de judecată a lui

Hristos şi vor primi răsplata pentru ceea ce au făcut cînd erau în

trup. Lucrul şi faptele lor sînt minore în comparaţie cu ceea ce a

făcut El pentru ei. Dar totuşi vor primi o răsplată. Dar dacă

neglijezi harul şi mărturia Duhului din tine şi pe calea aceasta nu

aduci roade, atunci vei suferi consecinţele. Ce important este a

umbla tot timpul în lumina lui Dumnezeu şi a judeca tot ce nu

poate suporta această lumină. Din partea lui Dumnezeu nu

lipseşte nimic pentru a putea efectua tot binele. în faţa scaunului

de judecată al lui Hristos sufletul va recunoaşte acest adevăr. Cît

de rău este că inimile noastre sînt atît de împietrite şi dragostea

lui Dumnezeu nu poate aduce roade în noi. Aceasta înseamnă

pentru noi o pierdere care în veci nu o mai putem recăpăta.

Foloseşte timpul şi priceperea ta pe deplin pentru Acela care

şi-a dat viaţa pentru tine! Domnul este aproape! Măhrama uşoa-

ră care desparte timpul de veşnicie tremură la suflarea Aceluia

care vine. Dacă ar veni astăzi cum veţi sta în faţa Lui? Puteţi

pofti în acelaş timp premii cereşti şi pămînteşti? Puteţi să um-

blaţi în acelaş timp cu Isus şi cu imboldurile firii pămînteşti? E

timpul ca inima să strige: „Oh, Galileene, m-ai biruit!" Numai

predîndu-te pe de-a întregul lui Hristos poţi să aduci roade vred-

nice de veşnicul Său Nume.

Vă rog, copii ai lui Dumnezeu, care mai trăiţi pe pămînt, pentru

bogăţiile nemăsurate ale dragostei Lui, să nu păstraţi pentru voi

înşivă un dram din comorile voastre, o părticică din talentele

voastre, o fărîmă din puterile voastre, o secundă din vremea

voastră. TOTUL pentru Hristos!

338

17 NOIEMBRIE

Voi sînteţi epistola noastră, scrisă în inimile noastre, cu-

noscută şi citită de toţi oamenii. Voi sînteţi arătaţi ca fiind

epistola lui HRISTOS. 2. Cor. 3,2.3.

Corintenii au fost o mărturie vie a adevărului şi a lucrării lui

Pavel între ei. Era vizibil şi clar că ei erau o epistolă a lui Hris-

tos, pregătiţi în slujbă prin apostolul Pavel, „scrisă de noi ca

slujitori ai Lui, nu cu cerneală, ci cu Duhul Dumnezeului cel

viu; nu pe nişte table de piatră, ci pe nişte table care sînt inimi de

carne."

Iată ce este un creştin -o persoană în care lumea poate să citeas-

că pe Hristos, deoarece Duhul Sfînt este adînc săpat în inima sa.

Aceasta nu înseamnă că în viitor ar trebui să fie aşa ci ESTE

acum în prezent o epistolă nescrisă. Dacă un creştin nu o arată,

aceasta e ceva trist şi ruşinos, dar un copil rămîne copil indife-

rent de purtarea lui.

Credinciosul este o epistolă a lui Hristos care poate să fie citită

de toţi oamenii; acesta e tot aşa de adevărat cum erau cele două

pietre pe care era scrisă legea. El trebuie să transpună în prac-

tică acest adevăr şi el are înaintea lui Dumnezeu răspunderea

dacă nu o face; el este însă o epistolă. Duhul Sfînt gravează

adînc în inimile noastre pe Hristos şi aceasta trebuie să se arate

în viaţa noastră practică. Dar mai mult: în momentul cînd vom

vedea slava Sa vom fi schimbaţi în chipul Său şi vom primi din

slava Sa şi vom merge din slavă în slavă.

Acesta e credinciosul sub har, nu sub lege. Harul ne-a făcut o

epistolă vie a lui Hristos. Cum răspund inimile noastre la un

astfel de har? Ce citeşte lumea în viaţa noastră? Este o mărturie

numai cu buzele sau este o lucrare a inimii? Noi putem înşela

oamenii cu faptele bune, dar nu pe Domnul nostru care cunoaş-

te situaţia inimii.

Vrăjmaşii creştinului sînt cumpliţi. Sînt descurajări de întîmpi-

nat, lacrimi, sînge şi suferinţă. Sînt lungi ceasurile de veghe. Şi

cu toate acestea SINTEM mai mult decît biruitori prin Acela

care ne iubeşte.

339

18 NOIEMBRIE

După cum este scris: Pe Iacov l-am iubit, iar pe Esau l-am

urît. Rom. 9,13.

Cuvintele de mai sus au fost rostite de Dumnezeu prin proorocul

Maleahi, deşi viaţa celor doi fraţi s-a desfăşurat cu mult timp în

urmă. Esau a umblat pe calea lui Cain, el nu a respectat îndru-

mările date de Dumnezeu, a vîndut dreptul de întîi născut pen-

tru o ciorbă, ignorînd astfel îndrumările date de Dumnezeu în

direcţia aceasta. După aceea a luat ca neveste din ficele canani-

ţilor, lucrînd împotriva voiei lui Dumnezeu. Esau şi toată semin-

ţia lui -edomiţii- au rămas pe calea aceasta de duşmani ai lui

Dumnezeu. Cînd Israel era strîmtorat din cauza neascultări sale,

edomiţii au stat de partea duşmanilor, neavînd milă de poporul

frăţesc. Toată tedinţa lor era să stăpînească, dar Dumnezeu în

binecuvîntările Sale a spus: „cel mai bătrîn (Esau) să slujească

celui mai tînăr" (Iacov). Dar această proorocie nu au vrut să o

asculte. O astfel de poziţie este o urîciune pentru Dumnezeu!

Iacov a făcut multe greşeli pe calea sa, dar niciodată nu s-a des-

prins de comunitatea cu Dumnezeu. Dreptul său de întîi născut

şi binecuvîntarea tatălui erau foarte valoroase pentru el. Desi-

gur că trebuia să înveţe să-şi judece eul şi să se dedice lui Dum-

nezeu fără nici o rezervă. Ce binecuvântat a fost sfîrşitul vieţii

lui!

Suflete drag, de ce parte vrei să stai? Ia seama la învăţătura

aceasta, nu te împotrivi lui Dumnezeu ci primeşte pe Isus ca

Mîntuitorul care ţi-a pregătit mîntuirea pentru fericirea ta veşni-

că.

Voltaire a fost mare ateu în viaţă, iar cînd a sosit clipa morţii,

îngrozit cerea medicului său să-i prelungească viaţa măcar cu

cîteva minute. Iată ce scrie medicul său: „Cînd a văzut Voltaire

că are să moară, era gonit ca de furii. El mi-a oferit sume mari

numai ca să mai poată trăi cîteva minute. S-a agăţat cu încleştare

de viaţă. Eu aş dori ca toţi care s-au lăsat amăgiţi de cărţile sale

să-i fi văzut şi groaznica lui moarte."

340

19 NOIEMBRIE

El a fost luat prin apăsare şi judecată; dar cine din cei de

pe vremea Lui a crezut că El fusese şters de pe pămîntul

celor vii şi lovit de moarte pentru păcatele poporului

meu? Isaia 53,8.

După ce Domnul nostru prea iubit ca înlocuitor al nostru a pur-

tat judecata cea grea impusă de Dumnezeul cel sfînt şi drept, a

găsit ascultare fiind scăpat de coarnele bivolului şi din gura leu-

lui.

învierea a fost mărturia vizibilă a ascultării. în cuvintele expri-

mate de Domnul pe cruce: „Tată în mîinile Tale îmi încredinţez

duhul" vedem COMPLETA DEPENDENŢĂ. întunericul a

fost îndepărtat, judecata purtată, mînia a fost liniştită şi păcatul

ispăşit. Dacă moartea trebuia să-şi facă intrarea -căci moartea

este £lata păcatului- vedem pe Domnul în pace încredinţîndu-şi

duhul Său în mîna lui Dumnezeu în deplină desfătare de părtăşia

cu El... Domnul Isus a fost părăsit din cauza păcatelor noastre,

dar problema păcatului a fost rezolvată în faţa Dumnezeului

celui Sfînt, după ce El a băut paharul Tatălui. El a fost ascultat

după ce a purtat întreaga judecată a Dumnezeului celui Sfînt,

pentru păcat. Ca om a fost înălţat după isprăvirea lucrării.

Ca primul născut între mai mulţi fraţi Domnul nostru intonează

acum cîntarea de laudă în adunare spre lauda lui Dumnezeu şi

Tatăl nostru.

Vrei şi tu iubite copil a lui Dumnezeu să cînţi şi tu această cîn-

tare de laudă intonată de Domnul Isus?

Se cere multă supunere la Cuvîntul lui Dumnezeu ca să ne dăm

seama bine ce înseamnă TABĂRA şi multă putere

duhovnicească pentru ca să ieşim din ea şi astfel dirijaţi NUMAI

de Domnul Isus Hristos să putem cînta cîntarea de laudă. în

tabără dirijează omul şi firea lui pămîntească!

341

20 NOIEMBRIE

Bucuraţi-vă totdeauna în DOMNUL! Filip. 4,4.

în Domnul Isus este şi azi ca în toate timpurile o bucurie conti-

nuă şi fără sfîrşit, căci El însuşi este izvorul nesecat al acestei

bucurii. Noi avem ocazia să cunoaştem această bucurie, care nu

o cunoaşte nici cel mai bogat om din lume, nici cel mai bun, nici

cel mai înălţat. în toate cît le oferă lumea nu se găseşte bucurie

care să rămînă. Totul este trecător, totul este distrus prin păcat,

totul este deşertăciune. Singur credinciosul are totdeauna teme-

lia bucuriei, el are dreptul să se bucure totdeauna în Domnul său

Prea Iubit. Oriunde ne ridicăm ochii spre El găsim motive de

bucurie adevărată, sinceră şi statornică.

Să ne gîndim la mîntuirea noastră cea veşnică şi măreaţă, care

ne-a fost dăruită în Domnul Hristos Isus. Odinioară eram săraci

şi pierduţi, păcătoşi înrăiţi, distruşi, fără nici o putere, morţi în

păcate şi nelegiuiri şi nu ne puteam aştepta la altceva din partea

unui Dumnezeu sfînt şi drept decît la veşnică pierzare. Dumne-

zeu care e Iubire, S-a îndurat de noi şi a dat pe singurul Său Fiu

prea iubit şi întîi născut pentru ca noi prin credinţa în El să avem

o mîntuire desăvîrşită, depună iertare a păcatelor, şi o viaţă

nouă netrecătoare.

Prin lucrarea Sa desăvîrşită sîntem scoşi din vechea stare a lui

Adam şi transpuşi în una nouă; noi stăm acuma ÎN Hristos în

faţa lui Dumnezeu. Noi am încetat să fim sclavi Satanei şi ai

păcatului şi nu ne mai găsim în lanţurile lor. Prin credinţă în El

am primit viaţa veşnică, acea viaţă care era la Tatăl şi care s-a

arătat în învierea plină de victorie.

Gîndul la această măreaţă lucrare ne umple inimile cu bucurie şi

fericire. Nu-i oare acesta marele subiect al adevăratei bucurii?

Niciodată n-ar trebui să pierdem din vedere, noi creştinii că NU

avem o religie, fie ea chiar creştină ci avem VIAŢA, avem pe

Isus care nu are nimic cu părerile, dogmele;...

342

21 NOIEMBRIE

Oricui bea din apa aceasta, îi va fi iarăşi sete, dar oricui va

bea din apa, pe care i-o voi da Eu, în veac nu-i va fi sete;

ba încă apa, pe care i-o voi da Eu, se va preface în el

într-un izvor de apă, care va ţîşni în viaţa veşnică.

loan 4,13,14.

Samariteanca cu care vorbea Domnul la fîntîna din Sihar, era un

obiect al milosteniei Domnului nostru. Toate gîndurile ei se ro-

teau în jurul necesităţilor pămîhteşti şi a îndeplinirii poftelor ei.

Samariteanca era expusă pierzării. Ea îşi împărţea traiul cu toţi

oamenii fireşti, care sînt în această lume fără nădejde deoarece

au părăsit izvorul de apă vie şi şi-au făcut „puţuri crăpate care nu

ţin apa" (Ier. 2.13) ca să-şi astîmpere setea. Chiar şi fîntîna din

Sihar, care a săpat-o Iacov, putea să astîmpere cerinţele trupeşti

pentru o bucată de vreme fiind nevoie să scoată apă de fiecare

dată.

Dar acum Domnul Isus se ocupă de această femeie pentru ca,

mai întîi să trezească în ea necesitatea binecuvîntărilor a cărui

izvor este însuşi Dumnezeu. Osteneala Domnului nu a fost în

zadar, deoarece femeia samariteanca a fost pusă în lumina lui

Dumnezeu unde şi-a văzut viaţa ei plină de vinovăţie şi de păcat.

Ce întuneric o fi fost în viaţa ei şi ce efect a avut cînd lumina a

pătruns în ea! Nu s-a mai gîndit la ulciorul ei şi a fugit repede în

oraş să spună mărturia unui om care i-a spus tot ce a făcut. Setea

trupească a uitat-o, ea a devenit un izvor de apă care ţîşneşte în

viaţa veşnică.

Dacă ai de gînd să înaintezi în viaţa creştină, să te bucuri mai

mult de viaţa dumnezeiască şi să cunoşti şi mai mult pe Isus,

retrage-te în pustiul inimii tale, ca golul ei să fie pün de El. El

să-ţi fie singura hrană, Mana din pustie. Culege-1 ca albina mie-

rea, de pe rouă limpede a Cuvîntului Său şi hrăneşte-te cu El.

343

22 NOIEMBRIE

Dacă DUMNEZEU este pentru noi, cine va fi împotriva

noastră? Rom. 8,31.

Este necesar să ne gîndim la puterea care e pentru noi, cît şi la

puterile care sînt împotriva noastră. Dacă nu cunosc puterea

care e pentru mine atunci sînt neliniştit; în loc s-o folosesc în

toate împrejurările, sînt într-o continuă luptă individuală.

„Dacă Dumnezeu este pentru noi, cine va fi împotriva noastră,

atunci nici cea mai aspră împotrivire nu mă poate clinti.

Eu trebuie să fiu învăţat că Dumnezeu este în TOATE chiar şi

PESTE lucrurile care mă preocupă sînt cel fără putere să rezist

împotrivirilor unei lumi plină de ură şi să fiu liniştit aşa cum El

mă călăuzeşte, căci numai aşa este bine. Cu cît cunosc mai bine

şi mai mult puterea împotrivirii, natura şi ţinta ei cu atît voi fi

mai bine pregătit la atacurile ei. Şi cu cît cunosc puterea duşma-

nului meu cu atît mai mult mă voi folosi de izvorul puterii lui

Dumnezeu care îmi aparţine. Cine îl ignorează sau îl subapreci-

ază pe duşman, se bizuie pe puterea sa proprie şi acceptă prea

puţin adevărata putere; dar cine-1 recunoaşte în adevărata sa

brutalitate, cere puterea necesară de la Dumnezeu şi o va pri-

mi.

Cuvîntul lui Dumnezeu numeşte duşmani pe: căpeteniile, dom-

niile, stăpînitorii întunericului, duhurile răutăţii (făpturi spiri-

tuale). Sînt duşmani puternici şi noi facem bine dacă nu-i igno-

răm ca nu cumva să cădem prin ei în păcate. Dar totuşi nu avem

nici un motiv să ne fie frică deoarece TOATĂ puterea lui Dum-

nezeu este de partea noastră, pentru noi şi cu noi. Oare ce pute-

re ar putea să-i reziste? Dacă Dumnezeu este PENTRU noi cine

va fi împotriva noastră?

Vrăjmaşul poate să se împotrivească planurilor lui Dumnezeu,

dar El este mai tare. De aceea nu avem nevoie de nimic altceva,

decît de simplitatea şi duhul unui copilaş, care îşi pune toată

încrederea NUMAI în Dumnezeu.

344

23 NOIEMBRIE

Iată însă scrierea care a fost scrisă: Mene- DUMNEZEU

ţi-a numărat zilele domniei, şi i-a pus capăt. Techel - înse-

amnă că ai fost cîntărit în cumpănă şi ai fost găsit uşor.

Peres - înseamnă că împărăţia ta va fi împărţită, şi dată

Mezilor şi Perşilor. Dan. 5,26-28.

Aceasta a fost inscripţia de la palatul regal din Babilon pe care

Belşaţar a primit-o cînd s-a ridicat împotriva lui Dumnezeu şi nu

s-a smerit. Scrierea era de la Dumnezeu şi Tălmăcirea pentru

împotrivitorul lui Dumnezeu arăta judecată şi decădere. Belşa-

ţar a primit multă lumină de la Dumnezeu şi de aceea era mai

mult răspunzător şi mai vinovat- Măreţele relevaţii ale lui Dum-

nezeu în domina lui Nebucadneţar nu-i erau ascunse; dacă vrem

să amintim de acel vis al împăratului, la păzirea celor trei tova-

răşi a lui Daniel, la smerenia împăratului şi la reînălţarea lui

Nebucadneţar. Atunci a mărturisit împăratul: „Acum eu, Nebu-

cadneţar, laud şi slăvesc pe împăratul cerurilor căci toate lucră-

rile Lui sînt adevărate, toate căile Lui sînt drepte şi El poate să

smerească."

Cu toate acestea duhul lui Belşaţar s-a înălţat, Domnul împie-

trindu-i inima.

Dacă tu nu eşti mîntuit şi azi Dumnezeu cumpăneşte viaţa ta ce

ar putea să-ţi recunoască din lucrările tale? Tu nu poţi să-i dai

nimic, decît o inimă răutăcioasă şi multe, multe păcate. Dar

harul lui Dumnezeu nu a lipsit niciodată Tu trebuia să te pocă-

ieşti, să te recunoşti, dar tu ţi-ai împietrit inima şi nu te-ai abătut

de la rău. Dacă mai persişti în această situaţie, atunci te va jude-

ca versetul de astăzi. Această întîmplare să-ţi fie o avertizare.

POCĂIEŞTE-TE! ca nu cumva să auzi din partea judecătorului

cuvintele: „Mene techel."

„Pocăiţi-vă dar, şi întoarceţi-vă la Dumnezeu, pentru ca să vi se

şteargă păcatele..." (F. Ap. 3.19).

345"

24 NOIEMBRIE

Du-te cu puterea aceasta pe care o ai, şi izbăveşte pe Isra-

el din mîna lui Madian! oare nu te trimit Eu? Eu voi fi cu

tine. Jude. 6,14.16.

Vîrstinicii pot adesea să înveţe chiar de la copii. Un tată a obser-

vat cum un copil se chinuia să îndepărteze o piatră mare. Tatăl a

văzut că piatra este prea grea pentru copil şi 1-a întrebat: „Vrei

cu orice preţ să-ţi iroseşti puterea ta?" „Asta vreau să o fac" a

răspuns ostenit copilul. „Nu,nu vei face asta" a răspuns tatăl,

„tu nu mi-ai cerut încă niciodată ajutorul!"

Este minunat, că Dumnezeu în multe locuri ale Cuvântului Său

promite puteri celor care în dragoste şi în ascultarea credinţei

doresc să-I slujească. Să avem deplină ÎNCREDERE că vom fi

ascultaţi cînd venim înaintea tronului de har pentru a primi mi-

lostenie în orice timp.

Versetul de azi tratează despre Ghedeon. Dumnezeu s-a arătat

şi i-a dat o solie mare şi grea, dar tînărul bărbat se simţea foarte

„sărac" şi prea „tînăr" pentru a traduce în viaţă ceea ce i s-a

impus. El simţea ce slab e pentru a îndeplini această solie în

puterea proprie. Dar cît de bine 1-a îmbărbătat Dumnezeu pe

Ghedeon. El trebuia să se convingă că Dumnezeul Atotputernic

e de partea lui. Numai în deplină dependenţă de Dumnezeu

putea să ducă solia în ascultare.

Cine primeşte pe Domnul Isus Hristos în credinţă curată, ca

Mîntuitor şi Salvator, acela are o putere care izvorăşte direct din

Dumnezeu, -Izvor de putere care biruieşte orice din această

lume. însuşi Hristos vrea să ne călăuzească cu puterea Sa, şi să

ne ajute în feluritele încercări şi primejdii care persistă pe dru-

mul nostru prin această lume. Aceste puteri le primesc numai

aceia care-I slujesc. Nu vrei să-I slujeşti şi tu?

Ne întrebuinţăm noi toată dibăcia şi iscusinţa pe care o avem

pentru interesele adevăratei Adunări a lui Dumnezeu sau le fo-

losim pentru a împodobi o lume nelegiuită?

346

25 NOIEMBRIE

Daniel s-a hotărît să nu se spurce cu bucatele alese ale

împăratului şi cu vinul pe care-1 bea împăratul, şi a rugat

pe căpetenia famenilor dregători să nu-1 silească să se

spurce. Dan. 1,8.

Din cauza neascultării, poporul Israel a fost luat şi dus în Babi-

lon. Odată cu acesta a fost luat ca prizonier şi tînărul Daniel.

Dar fidelitatea lui Daniel nu a fost uitată de Dumnezeu care nu

1-a lăsat în ţara îmbîcsită peste măsură de păcate. Daniel trebuia

să fie un martor a lui Dumnezeu într-o ţară străină. Acolo nu s-a

împotrivit ca să primească el şi prietenii săi nume care stăteau în

directă legătură cu idolii ţării respective, căci nu căuta stima şi

onoarea proprie ci pe a lui Dumnezeu. Foarte uşor se putea lăsa

tentat de împrejurările în care se găsea. Dar la aşa ceva nu s-a

gîndit. căci el era hotărît în inima lui să nu se spurce. Intelectul

omului judeca altfel cînd stăpîneşte gîndirea firii pămînteşti, dar

Daniel care cunoştea Sfînta Scriptură a rămas credincios pres-

cripţiilor lui Dumnezeu. Frica sa faţă de Dumnezeul Cel Viu nu

1-a părăsit cu niciun chip şi astfel a umblat pe calea îngustă cu

preţul vieţii. Chiar atunci cînd mulţimea celor exilaţi s-au unit să

slujească idolilor şi au făcut multe nelegiuiri, Daniel nu s-a lăsat

corupt ci a rămas credincios Cuvîntului.

Cum vorbeşte această pildă inimilor noastre! Vai! noi sîntem

foarte influenţabili ca să privim pe oameni cînd ei mărturisesc că

sînt credincioşi. Dima a părăsit Calea din dragoste faţă de lume,

dar Pavel nu s-a gîndit niciodată să facă lucrul acesta. Dacă

vedem în zilele noastre pe unii care se spurcă din bucatele alese

ale împăratului întunericului, atunci să-i avertizăm serios şi să

nu-i luăm ca pilde cu nici un chip!

Credinciosul se arată necredincios lui Hristos în măsura în care

are legături cu lumea.

347

26 NOIEMBRIE

Cît este de departe răsăritul de apus, atît de mult depăr-

tează El fărădelegile noastre de la noi. Ps. 103, 12.

Aşa va vorbi rămăşiţa lui Israel în zilele din urmă despre bună-

tatea şi milostenia lui Dumnezeu. Dar şi nouă ni s-a prezentat

Dumnezeu în milostenia Lui, şi noi avem multe pricini să lău-

dăm Numele Lui. Fărădelegile noastre care ne despărţeau de

Dumnezeu, El le-a îndepărtat atît de mult cum este răsăritul cu

apusul Soarelui. Aşa cum aceste două nu se întîlnesc, nu se pot

uni, tot aşa nici păcatele noastre nu mai sînt luate în seamă de

Dumnezeu. „Şi nu-Mi voi mai aduce aminte de păcatele lor şi

nici de fărădelegile lor." (Evrei 10.17).

Dacă ne gîndim că aceasta este spusă tocmai de rămăşiţa lui

Israel şi că în versetul nostru este prima dată amintit răsăritul,

înţelegem încă un gînd frumos.

La cortul întîlnirii -locuinţa lui Dumnezeu pe acest pămînt intra-

rea şi curtea au fost aşezate totdeauna către răsărit. în schimb în

apus era Sfînta Sfintelor -acolo trăia Dumnezeu în nor care era

aşternut peste chivot- şi numai odată pe an era posibil ca marele

preot să intre şi atunci nu fără sînge. Poporul stătea departe -în

răsărit- în ziua ispăşirii cînd intra marele preot. Cît de mare ar fi

fost dorinţa israelitului ca să intre în prezenţa lui Dumnezeu nu

ar fi fost posibilă. Păcatul mărea această depărtare şi oprea

apropierea.

După ce Domnul Isus a isprăvit lucrarea Sa pe Golgota perdea-

ua din templu care despăţea Sfînta Sfintelor s-a rupt în două de

sus în jos şi în felul acesta în faţa lui Dumnezeu s-a isprăvit ceea

ce era de făcut pentru păcatele noastre. Noi acum putem să ne

apropiem de El şi să-I aducem adorarea care El singur o meri-

tă.

Noi sîntem răspunzători să recunoaştem şi să ne găsim locul în

Adunarea lui Dumnezeu care nu este o organizaţie meşteşugită

de om ci un Trup viu, format prin Duhul Sfînt.

348

27 NOIEMBRIE

Să nu mănînci pîine nici să nu bei apă, şi nici să nu te

întorci pe drumul pe care te vei duce. 1. Reg. 13,9.

Din cauza neascultării lui Solomon, Dumnezeu a împărţit împă-

răţia încît a luat zece seminţii de la Roboam şi le-a dat lui Iero-

boam. Dar locul unde se slăvea şi se înălţa Numele lui Dumne-

zeu (în Deuteronom se precizează lucrul acesta de 21 de ori) şi

unde toţi bărbaţii se întuneau de trei ori pe an, rămînea Ierusa-

limul. Aici era sfinţenia, era Templul, aici stătea altarul, pe care

trebuia să se aducă neîntrerupt arderile de tot. Numai sub aceas-

tă jertfă Dumnezeu a putut să stea în mijlocul poporului.

Prin prezenţa părţii bărbăteşti la aceste trei mari sărbători s-a

dat practic expresia unităţii poporului. Pentru Ieroboam comu-

niunea şi expresia unităţii poporului cu Dumnezeu era ceva de

domeniul indiferentului. Poziţia şi viaţa lui erau mai de preţ,

pentru el. De aceia a spus către popor: „Destul v-aţi suit la

Ierusalim; Israele! Iată Dumnezeul tău care te-a scos din ţara

Egiptului."

Aşa a introdus în Israel noutăţi care s-au născut în inima lui

abătînd poporul de la ascultarea de Dumnezeu şi chiar la decă-

dere faţă de El. Aici omul lui Dumnezeu nu avea voie nici să

mănînce, nici să bea, pentru a nu avea COMUNIUNE cu răul.

Cu toată puterea a judecat fapta lui Ieroboam şi propovăduia

judecata lui Dumnezeu. Dovada că Dumnezeu se ţine de promi-

siunile Lui a fost arătată prin aceea că proorocul a primit înşti-

inţarea să nu se întoarcă pe drumul pe care a venit. întoarcerea

proorocului pe acelaşi drum însemna că nu e ascultător de Cu-

vîntul lui Dumnezeu. Comuniunea cu Dumnezeu se poate găsi

numai pe calea FIDELITĂŢII.

Cînd vedem sfîntul Nume al Domnului Isus pus alături cu stri-

căciunea şi răutăţile fără margini ale omului; cînd vedem sfintele

Lui cuvinte amestecate cu nişte obiceiuri religioase, nelegiuite

putem spune că ne apropiem cu paşi repezi de cele din urmă

zile.

349

28 NOIEMBRIE

Este omul lui DUMNEZEU care n-a ascultat de porunca

DOMNULUI, şi DOMNUL 1-a dat în ghiarele leului.

1. Reg. 13,26.

De ce a trebuit să vină un prooroc din Iuda ca să mărturisească

împotriva împăratului lui Israel? Nu era în Betel un prooroc

bătrîn? Nu trebuia acesta să propovăduiască împotriva celor

care se abat de la prescripţiile lui Dumnezeu pentru a nu fi ştir-

bită cinstea şi slava lui Dumnezeu? întotdeauna este aşa: Nu eşti

ascultător la început de voia lui Dumnezeu, atunci ochii se întu-

necă foarte repede şi cugetul devine nesensibil. Dacă locuieşti

împreună cu cei a căror iniţiative nu sînt călăuzite de Cuvîntul

lui Dumnezeu atunci mergi pe cale în jos. Proorocul din Iuda a

făcut lucrarea sa în fidelitate şi se găsea deja pe drumul de a

merge acasă. Dar ispititorul s-a apropiat de el, în persoana pro-

orocului din Betel. Ce simplu era dacă omul din Iuda rămînea la

cele spuse de Dumnezeu de a nu intra în comuniune cu răul din

Israel prin mîncare şi băutură în Israel. El trebuia să ştie că Unul

şi Acelaşi Dumnezeu nu dă două legi care se contrazic. Din

nefericire el a părăsit linia clară a DESPĂRŢIRII de rău şi s-a

întors să mănînce şi să bea. Urmările au fost foarte triste şi

serioase. Nici proorocul din Betel, deşi era prooroc mincinos nu

a fost lovit cu o judecată aşa de aspră. Simţurile lui au devenit

imune la cuvintele lui Dumnezeu.

La fel şi astăzi ispititorul vine la noi să ne înşele să mîncăm şi să

bem acolo unde nu e voia lui sau unde Domnul nostru nici nu e

prezent. Cum ar putea un creştin să mănînce pîinea şi bea vinul

în amintirea morţii Domnului în biserica din Laodicea, cînd de

fapt El nu este acolo şi mai mult decît atît îi cheamă pe cei ce vor

să asculte să iasă afară din tabără unde este şi El? (Vezi Apoc.

3.14-22; Evrei 13.13; 1 Cor. 5.6-13; 2 Cor. 6.14-18; 1 Cor.

10.14-23). ■

De aceea să fim sinceri şi să ascultăm de voia lui exprimată cu

atîta claritate şi practicată în Filadelfia!

350

29 NOIEMBRIE

DOMNUL este Păstorul meu: nu voi duce lipsă de nimic.

Ps. 23,1.

Ce valoare mare a avut şi are acest Psalm pentru inima credin-

ciosului! El a mîngîiat mai mult decît orice balsam pe acest

pămînt; el a îmbărbătat o mulţime de întristaţi; a fost un balsam

în inima celor îndoliaţi, a fost uleiul care se turna pe răni deschi-

se. El nu va părăsi această vale a plîngerii pînă cînd ultimul

trecător va părăsi acest pămînt, pînă cînd ultima lacrimă va fi

fost ştearsă.

Foarte important este locul ocupat de acest Psalm în Psalmtire.

Psalmul 22 ne înfăţişează sentimentul de adîncă durere care

avea să vină peste Domnul Isus la cruce, iar Psalmul 24 ne des-

crie venirea Lui ca împărat în slavă în care se va arăta împărăţia

Lui pe pămînt. între cruce şi slavă este pustietatea iar partea

credincioşilor, şi calea lor fericită în această pustie face obiectul

temei din Psalmul 23.

Din conţinutul lui putem desprinde, deşi descrie calea prin pus-

tie, că nu e vorba de nici un oftat şi de nici o jale. Sufletul îşi

îndreaptă privirea NUMAI spre El, spre Acela care e Domnul

sufletului. Plin de El strigă: „Domnul este PĂSTORUL meu."

Sufletul nu spune: „O ce bine ar fi dacă Domnul ar fi Păstorul

meu." sau „El va deveni cîndva Păstorul meu. NU, sufletul ştie

şi se bucură de această stare care El însuşi i-a dat-o. El este azi şi

mîine, El este şi rămîne Acelaşi! Cine poate spune: cel Veşnic,

cel Neschimbat, Cel care a făcut şi întreţine această lume este şi

„Păstorul meu" acela poate să spună: „Nu voi duce lipsă de

nimic."

Numai ca popor mîntuit, după ce adunarea lui Israel a ieşit din

botezul lor prin „nor şi mare" şi cînd au putut privi pe egiptenii

morţi pe ţărmul mării, auzim cîntecul de biruinţă. La fel şi noi,

mai întîi trebuie să ne ştim mîntuiţi prin puterea morţii şi învierii

Domnului Isus, pentru a da mărturia unui cuget curat prin botez

şi de a aduce o adorare plăcută Lui şi bine înţeleasă de noi.

351

30 NOIEMBRIE

Căci DUMNEZEU va aduce orice faptă la judecată şi

judecata aceasta se va face cu privire la tot ce este ascuns

fie bine, fie rău. Ecl. 12,14.

Dumnezeu va cumpăni şi va judeca chiar şi gîndurile ascunse ale

oamenilor care erau păcate. Dumnezeu cunoaşte orice gînd.

Psalmistul spune: „Căci nu-mi ajunge cuvîntul pe limbă şi Tu

Doamne îl cunoşti în totul." (Psalm 138.4).

Prin mărturisirea judecăţii, Dumnezeu dovedeşte încă odată că

omul nu încetează să existe chiar şi după despărţirea sufletului

de trup în moarte. Dumnezeu în înviere va uni iarăşi trupul cu

sufletul, pe cel credincios într-un trup de slavă pe cînd cel necre-

dincios cu un trup care în continuare rămîne în păcat şi legăturile

lui, deoarece nu au primit harul nemărginit descoperit în Hris-

tos. Necredincioşii vor fi judecaţi în faţa tronului alb. loan vede

în Apocalipsa cap. 20 pe morţii mici şi mari, înfăţişaţi în faţa

acestui tron, unde vor primi judecata lui Dumnezeu peste ei,

partea lor fiind iazul de foc, care arde încontinu Credinciosul

NU VINE la judecată deoarece Domnul Isus a fost judecat în

locul Iui. Noi vedem pe credincioşi în Apocalipsa cap. 5 şezînd

pe tronuri şi aducînd adorare şi închinăciune Mielului lui Dum-

nezeu. Noi ne vom înfăţişa, da în faţa tronului de judecată a lui

Hristos pentru a recunoaşte cum apreciază Dumnezeu viaţa

noastră. Domnul va răsplăti ceea ce harul lui Dumnezeu a putut

lucra în credincioşi.

De care înviere vei aparţine suflete scump? învierea judecăţii

deoarece ai făcut ce este rău lepădîndu-1 pe Domnul, sau vei

aparţine învierii la viaţă veşnică deoarece ai făcut ce este

bine?

Cum s-ar putea îndoi un creştin cînd ştie că un Advocat, adică

„Isus Hristos cel drept" îi ţine necurmat locul în faţa scaunului

de domnie al lui Dumnezeu? (1 loan 2.1).

Cel mai slab dintre mădularele Adunării lui Dumnezeu are

dreptul să ştie că TOATE păcatele i-au fost ispăşite, judecate,

purtate pe crucea Lui.

352

CALENDAR BIBLIC Bg. 12

DECEMBRIE

1 DECEMBRIE

în adevăr, am avut o mare bucurie şi mîngîiere, pentru

dragostea ta, fiindcă, frate, inimile sfinţilor au fost învio-

rate prin tine. Fii. 7.

Ce mărturie bună a putut să spună apostolul Pavel despre „fra-

tele" său Filimon! El nu avea numai măreaţa credinţă în Dom-

nul Isus ci arăta dragostea sa către toţi sfinţii. Dacă credinţa în

inimă este vitală, credinţa în Domnul Isus, care S-a dat pentru

noi ca preţ de răscumpărare, atunci credinţa şi dragostea se

unesc în El şi este foarte normal ca să intre în acţiune dragostea

către toţi fraţii. Dar cum sînt numiţi aceştia în versetul nostru şi

în alte versete ale Scripturii? Duhul lui Dumnezeu îi numeşte

sfinţi şi în altă parte prea iubiţi. E minunat de la ce înălţime a

dragostei dumnezeieşti sîntem priviţi! La rîndul nostru să privim

oare de la o înălţime mai mică dragostea Domnului? Dacă s-ar

întîmpla aceasta atunci dragostea către fraţi ar fi înfrînată şi

aceasta ar însemna mare pierdere atît pentru noi cît şi pentru

alţii.

Cuvîntul de astăzi ne arată o acţiune a dragostei: inimile sfinţilor

au fost înviorate. Oare nu este un gînd măreţ ca tu şi cu mine să

contribuim ca inimile sfinţilor să fie înviorate şi înveselite? Mo-

dul în care intră în acţiune dragostea depinde de împrejurări şi

ocazii. Dragostea înviorează inimile încît se apleacă la orice ini-

mă frîntă la alinarea durerii, în alt loc poartă pe umerii rugăci-

unii pe fraţii care stau în lupte cu lumea şi firea ei şi atîtea alte

ocazii.

De s-ar găsi dragostea aceasta înviorătoare tot mai mult şi în

noi. Scumpul meu frate şi călător spre casa Tatălui, arată şi tu în

viaţa ta practică această dragoste ca cei din jurul tău să se bucure

de tine şi de comuniunea cu Domnul Isus Hristos.

Cum putem noi pretinde că iubim pe aproapele nostru ca pe noi

înşine, atunci cînd îl lăsăm să rabde de foame, în timp ce noi

înşine avem mai mult decît de ajuns?

354

2 DECEMBRIE

Căci a binevoit să ne descopere taina voiei Sale, după

planul pe care-1 alcătuise în Sine însuş, a-Şi uni iarăşi sub

căpetenia lui HRISTOS, toate lucrurile: cele din ceruri, şi

cele de pe pămînt, în El am fost făcuţi şi moştenitori.

Efes. 1,9-11.

în acest text (versetul 10) în traducerea greacă este folosit cuvîn-

tul căpetenie ca şi în versetul 22 în locul cuvîntului într-unui.

Atunci versetul nostru ar fi: „Ca să-1 aducă la împlinire la plini-

rea vremilor spre a-Şi uni iarăşi sub căpetenia lui Hristos..."

Hristos va fi odată căpetenie peste tot ce este în cer şi pe pămînt.

Ce viitor minunat pentru Cel care acum mai este lepădat şi pen-

tru noi care sîntem moştenitorii Lui!

El ne va învia din morţi pentru ca la împlinirea vremii să fim

totdeauna cu El. Noi acum nu vedem totul supus sub picioarele

Lui. Dar vedem pe Domnul Isus Hristos încoronat cu slavă şi

cinste aşteptînd, la fel cum aşteaptă şi El ca duşmanii Lui să fie

făcuţi aşternut al picioarelor Sale. Cînd va veni, va uni pe toţi ai

Săi. Prima dată vor învia cei morţi în Domnul şi cei care trăiesc

vor fi schimbaţi şi astfel vor fi totdeauna cu Domnul. El ne va

duce în casa Tatălui. Acolo e locul nostru şi acolo ne-a pregătit

un locaş. Totul este pregătit în mod excepţional, numai pe moş-

tenitori trebuie să-i mai aibă în jurul Său ca să poată primi

moştenirea, ca să fie un Trup desăvîrşit.

Acum încă nu vedem toate lucrurile supuse Lui, dar cînd va veni

în slavă i se vor supune toţi. La marea judecată care va veni

asupra lumii noi îl vom urma îmbrăcaţi în chipul Său cel minu-

nat.

Un adevărat om botezat este-cum spune apostolul-acela care

„ascultă din inimă dreptarul învăţăturii pe care a primit-o (Rom.

6.17); este omul care a trecut din lumea veche în cea nouă, cu

duhul, cu mintea şi prin credinţă.

C. H. Machintosch

355

3 DECEMBRIE

Căci cine mînîncă şi bea nevrednic îşi mănîncă şi bea osîn-

da lui însuş, dacă nu deosebeşte trupul DOMNULUI.

1. Cor. 11,29.

Este un mare privilegiu să ne ocupăm locul nostru la Masa Dom-

nului ca să sărbătorim împreună cu toţi cei răscumpăraţi aminti-

rea morţii Domnului Isus. Dar pe de altă parte sîntem în legă-

tură cu o mare răspundere. Inimile noastre se bucură că Domnul

Şi-a dat pentru noi sîngele şi trupul Său. Dacă se găseşte această

dragoste în inimile noastre şi le îmbărbătează zi de zi nu poate

decît să se înalţe laudă, mulţumire şi adorare, pentru Cel care

S-a dat pentru noi.

Masa Domnului reprezintă şi marea răspundere pe care o avem

unii faţă de alţii în păstrarea comuniunii (legăturii frăţeşti). Nici-

odată să nu ne aşezăm la masa Domnului fără o cercetare pro-

fundă, intimă şi clară în lumina lui Dumnezeu. Cît de uşor pot să

fie în inimile sau în viaţa noastră lucruri care nu sînt judecate!

Cuvîntul de azi vorbeşte de a „mînca şi a bea cu nevrednicie."

Copiii lui Dumnezeu din Corint nu au respectat Masa şi Domnul

a răspuns cu judecată în îmbolnăviri şi moarte,

în Psalmul 93.5 citim: „Sfinţenia este podoaba Casei Tale."

Aceasta este o temelie dumnezeiască. Cu Numele sfînt al Dom-

nului nu poate intra nimic în legătură. Dacă sîntem delăsători în

practicarea judecăţii proprii devenim reci şi indiferenţi faţă de

dragostea Domnului, atunci Dumnezeu în marea Sa sfinţenie

trebuie să ne pună sub disciplină. De s-ar întipări aceasta adînc

în inimile noastre şi aceasta să ne conducă la o judecată perso-

nală. Numai aşa va putea sta în picioare legătura cu Domnul şi

noi să ne apropiem cu o inimă plină de fericire şi de mulţumire şi

de a aduce adevărata adorare la Masa Lui.

Este adevărat că avem „aluat" în noi, dar nu avem nimic „necu-

rat" asupra noastră. Nu trebuie să ne îndreptăm privirile noastre

spre păcatele noastre, ci spre Acela care le-a purtat pe cruce şi

care ni le-a ridicat pentru totdeauna. Noi trebuie să dăm afară

„aluatul" cel vechi.

356

4 DECEMBRIE

Dragostea nu se mînie, nu răsplăteşte rău cu rău.

1. Cor. 13,5.

Odinioară un fost preot catolic a devenit un credincios sincer

care căuta să difuzeze Sfînta Scriptură. Cu această misiune a

venit şi la casa unui om bine înstărit. Dar a fost alungat într-un

mod foarte neprietenos. Dar în curînd a venit iarăşi cu acelaş

lucru, dar tot fără succes. Neobosit în toate ocazile care se iveau

a încercat să-i dea o Biblie. La a patrusprezecea oară acest bogat

1-a lovit aşa de tare în cap că a trebuit să stea la pat mai multe

zile. Scurt timp după această întîmplare fratele nostru credincios

aude că soţia bogatului e grav bolnavă. Cînd întîlneşte pe bogat

pe stradă caută plin de milă să-i împărtăşească durerea sa, spu-

nîndu-i că e alături de el în aceste clipe grele şi caută din nou să-i

dea o Biblie. Pentru a scăpa de el, bogatul o ia dar foarte înfu-

riat şi plin de mînie. După cîteva zile acest bogat a vizitat pe

solul lui Dumnezeu şi sub un şuvoi de lacrimi 1-a rugat ca să-1

ierte spunîndu-i aceste cuvinte: „Un lucru mai trebuie să-mi spui

domnule, dacă mai cauţi să difuzezi această Carte la nemernici

ca mine care de patrusprezece ori te-am alungat şi ai mai venit a

cincisprezecea oară?"

De-ar avea cei care au găsit pacea şi mîntuirea în Hristos mai

multă dragoste pentru cei pierduţi. Astfel de dragoste nu se stin-

ge prin alungare sau vorbe dure. Dragostea Domnului Isus nu

s-a stins nici în faţa unor mari şuvoaie de apă. (Cînt. Cînt. 8.7).

Nu te mişcă dragostea Domnului Isus care pentru împotrivitorii

şi duşmanii lui S-a dat la moarte? El a luat asupra Sa toate

păcatele lor pentru a-i scăpa de judecata lui Dumnezeu.

Le vesteşti tu această dragoste, sau gîndeşti că sînt prea păcă-

toşi, prea împotrivitori? Nu sta de vorbă cu raţiunea firii tale

pămînteşti ci adu-ţi aminte că El personal ţi-a poruncit: „Duceţi-

vă în toată lumea şi propovăduiţi Evanghelia la orice făptu-

ră. .."

Vestiţi Evanghelia şi acolo unde logica voastră vă spune că nu

are rost.

357

5 DECEMBRIE

De aceea, luaţi toată armătura lui DUMNEZEU, ca să vă

puteţi împotrivi în ziua cea rea, şi să rămîneţi în picioare,

după ce veţi fi biruit totul. Efes. 6,13.

în lupta credinciosului nu există neutralitate. Credinciosul se

vede faţă în faţă cu un duşman puternic care niciodată nu capi-

tulează: „Domnul puterii văzduhului" „împotriva căpeteniilor,

împotriva domniilor, împotriva stăpînitorilorîntunerecului aces-

tui veac, împotriva duhurilor răutăţii care sînt în locurile ce-

reşti."

Este un duşman care se prezintă cîteodată deschis, cîteodată

plin de viclenie şi care foloseşte diferite metode pentru a ne duce

la decădere, de a ne fura posibilitatea savurării binecuvîntărilor

noastre cu care sîntem binecuvîntaţi în locurile cereşti în Hris-

tos. Ochii lui sînt aţintiţi mai mult ca pe orice pe copiii lui Dum-

nezeu ca să-i abată de la calea Domnului Isus.

Oare nu-i puterea satanei învinsă prin moartea Domnului? Fără

îndoială, de aceea nu are nici posibilitate de a atinge mîntuirea şi

siguranţa veşnică a celor credincioşi. Ei sînt copiii lui Dumnezeu

şi trebuie să trăiască ca atare pe acest pămînt. Satana este căpe-

tenia acestei lumi şi este deosebit de activ în aceste zile pentru a

abate pe credincioşi cu lucuri lumeşti.

Cum putem oare să ne împotrivim acestui împotrivitor? Prin a

privi ţintă prin credinţă şi a pune în practică faptul că Domnul

1-a BIRUIT. Prin propria noastră putere nu putem să-1 biruim,

de aceea sîntem îndemnaţi: „întăriţi-vă ÎN Domnul şi în puterea

tăriei Lui." De aceea avem nevoie de toată armătura lui Dum-

nezeu care o ţine pregătită pentru noi. Numai dacă sîntem înar-

maţi putem fi biruitori în ziua cea rea şi vom rămîne în picioa-

re.

O mărturisire de credinţă poate fi cît de dreaptă, dar, fără Dom-

nul Hristos, cînd e pusă la încercare, se dovedeşte stearpă, rece

şi moartă.

358

6 DECEMBRIE

Tot aşa să lumineze şi lumina voastră înaintea oamenilor,

ca ei să vadă faptele voastre bune, şi să slăvească pe Tatăl

vostru, care este în ceruri. Mat. 5,16.

O tînără fată care lucra în biroul unchiului ei s-a predat Dom-

nului Isus Hristos. înaintea pocăinţei ei, a tras foloase fiind ne-

poata şefului şi a fost destul de arogantă şi neprietenoasă faţă de

personal. După ce a primit pe Domnul Isus prin credinţă ca

Mîntuitorul ei s-a petrecut o schimbare totală. într-o zi a auzit

cum două colege discuta despre ea şi spuneau: „Acum a devenit

evlavioasă dar vrem să vedem dacă s-a schimbat." Tînăra cre-

dincioasă a povestit lucrul acesta prietenilor ei şi le-a spus că are

dorinţa să arate colegilor ei că Mîntuitorul schimbă din temelii

pe om. Astfel s-a dus la colegii ei şi cu o mimă smerită le-a spus

că-i pare rău că în trecut a fost aşa de îngunfată şi arogantă. Ei

au fost foarte miraţi de mărturisirea ei şi totodată au putut con-

stata transformarea. Adevăraţii credincioşi pot fi transformaţi,

şi aceia care nu au putut să o suporte din cauza ieşirilor ei au

început să o iubească. DA, ISUS A SCHIMBAT VIAŢA

MEA.

La fiecare, care s-a predat Domnului Isus şi-L urmează trebuie

să fie schimbată umblarea sa în această lume. Să lăsăm lumina

noastră să lumineze faţa oamenilor ca să vadă faptele noastre

bune şi să slăvească pe Tatăl nostru care este în ceruri. Copiii lui

Domnezeu prin purtare necuvincioasă pot fi o unealtă prin care

oamenii să lepede sau să urască pe Domnul Isus.

Adevăratul creştinism este departe de a fi acel program de dis-

tracţii, coruri şi muzică pe care-1 vedem azi la creştinătatea mo-

dernă. El nu se poate confunda cu felul confortabil de viaţă, cu

căutarea de plăceri egoiste care se observă atît de des printre

creştinii zilelor noastre. Creştinismul adevărat este o luptă pe

viaţă şi pe moarte cu puterile întunericului, cu noi înşine.

359

7 DECEMBRIE

Şi voi n-aţi primit un duh de robie, ca să mai aveţi frică; ci

aţi primit un duh de înfiere, care ne face să stigăm: Ava,

Tată! însuş Duhul adevereşte împreună cu duhul nostru

că sîntem copii ai lui DUMNEZEU. Şi dacă sîntem copii

sîntem şi moştenitori: moştenitori ai lui DUMNEZEU, şi

împreună moştenitori cu HRISTOS. Rom. 8,15-17.

Aceasta e partea credincioşilor adevăraţi care sînt în strînsă le-

gătură cu Hristos. Noi mai sîntem în lumea aceasta care 1-a lepă-

dat pe Domnul. Credem întradevăr că satana este stăpînitorul şi

dumnezeul acestei lumi? Ne-am îndreptat noi umblarea noastră

fondaţi pe această credinţă? Este pentru noi un adevăr că Dom-

nul sade la dreapta lui Dumnezeu şi că El va reveni pentru a ne

lua la El ca să primim binecuvîntările în casa Tatălui, să vedem

slava şi să savurăm dragostea Lui? Mărturisim prin faptele şi

umblarea noastră aceasta? Se găseşte în inimile noastre acea

dragoste copilărească faţă de Tatăl care e dovada că sîntem fii?

Purtăm în noi mărturia că sîntem moştenitori ai tuturor binecu-

vântărilor şi ai slavei? Ocupăm acelaşi loc în această lume pe

care 1-a ocupat şi Domnul? Cînd a fost în lume nu a avut nici un

loc. Dar care e situaţia ta? După ce speră inima ta, după lucru-

rile văzute sau după cele nevăzute? Ce loc ocupă Domnul în

noi? Locuieşte El în inima noastră încît să putem spune că El

este preţul cel mai scump? Dacă acceptăm atunci ne putem bu-

cura de venirea Sa şi să spunem şi noi: Amin! Vino Doamne

Isuse!

Să cercetăm cu toţii aceste întrebări şi să dăm un răspuns clar din

toată inima!

Nu este nimic adevărat, nimic trainic, nimic mulţumitor, decît

ÎN Hristos. în afară de El „totul este deşertăciune şi goană după

vînt." (Ecles. 2.17). NUMAI în Isus Hristos avem totul

deplin.

360

8 DECEMBRIE

Drept răspuns, Isus i-a zis: Marto, Marto, pentru multe

lucruri te îngrijorezi şi te frămînţi tu, dar un singur lucru

trebuieşte: Maria şi-a ales partea cea bună, care nu i se va

lua. Luc. 10,41.42.

Marta se pare că era persoana principală în casa din Betania.

Noi citim: „Şi o femeie, numită Marta, L-a primit în casa ei." Ea

se simţea atrasă de Isus, ea îl iubea şi punea mare preţ pe comu-

niunea cu El. Ea îi deschide casa de mai multe ori, dar nu cu

răceală şi formalitate ci din toată inima: „Marta era împărţită cu

multă slujire." Ea avea dorinţa ca Oaspetele să se simtă cît mai

plăcut în mijlocul lor. Plină de griji nu putea înţelege pe sora ei

Maria care stătea liniştită la picioarele lui Isus, fără să-i dea o

mînă de ajutor. Să nu o judecăm prea aspru. Desigur nu a găsit

în Isus ce a găsit şi a văzut Maria. Pornirea ei era de a servi cu

totul pe Domnul în loc să asculte îndrumările date. Desigur sluj-

ba ei era sinceră faţă de Domnul şi El însuşi a apreciat acest

lucru. Dacă nu critica comportarea Măriei, desigur că El ar fi

lăsat-o să lucreze în linişte. Nu dădea lucru destul servirea Oas-

petului? Nu trebuia servită masa? Desigur! Strădania care o fă-

cea dovedea că era atentă cu El. Domnul însuşi se simţea bine în

casa lor căci i-a vizitat de mai multe ori. Şi totuşi Maria şi-a ales

partea cea bună!

Feluri greşite de a citi Biblia:

1. Tu citeşti, dar rareori.

2. Tu citeşti - dar mai puţin decît are nevoie sufletul tău.

3. Tu citeşti - dar superficial.

4. Tu citeşti - dar numai din datorie.

5. Tu citeşti - dar fără respect.

6. Tu citeşti - dar numai pentru a-ţi mări cunoştiinţele.

7. Tu citeşti - dar fără adevărată bucurie.

8. Tu citeşti - dar fără a umbla conform celor citite.

9. Tu citeşti - dar nu te simţi vinovat.

10. Tu citeşti - dar numai lucruri care te înviorează.

361

9 DECEMBRIE

Rugaţi-vă pentru noi. Evr. 13,18.

Veşnicia va descoperi odată cît de mare era puterea şi cît de

multe binecuvîntări erau ascunse în rugăciune aici pe pămînt.

Cîţi din bolnavii noştri care se pare că nu fac nimic în lucrarea

Domnului au întărit din aşternutul lor singuratic zi de zi, mîinile

multor slujitori ai lui Dumnezeu care lucrau în apropiere sau în

depărtare. Şi cîţi dintre săraci care au putut să pună pentru lu-

crarea lui Dumnezeu numai o sumă foarte mică, au stăruit înain-

tea visteriei lui Dumnezeu în ascuns pentru binecuvîntările po-

porului şi a lucrării Domnului. Şi odată Domnul va descoperi

toate acestea. Pe timpul împăratului David cei care trebuiau să

rămînă acasă pe timpul luptei au primit jumătate din avuţiile

dobîndite în luptă. (1 Sam. 30.24-25). De n-ar fi inimile celor

care stau acasă moleşite pentru rugăciune! Nu se observă în zile-

le noastre o lipsă a vieţii de rugăciune? Oare nu se infiltrează

starea laşităţii duhul din Laodicea chiar şi în această lucrare încît

se găsesc atît de puţini stăruitori adevăraţi? Timpurile nu au fost

niciodată aşa de serioase şi de primejdioase ca astăzi. Duhul

Sfînt este adesea întristat şi înfrînat şi de aceea lipseşte puterea

şi seriozitatea rugăciunii. Dar fiecare se întreabă: De ce?

Qt de mult interes există în privinţa lucrurilor personale pe cînd

lucrările Domnului stau în urmă şi inima aproape nu se ocupă

deloc cu ele. De s-ar trezi acei la care există această stare şi s-ar

ruşina în faţa lui Dumnezeu şi s-ar umili. Rugăciunea pentru

slujitorii Domnului, care de fapt stau în prima linie de luptă

contra duşmanului este foarte importantă şi de folos pentru întă-

rirea credinţei.

Rugăciunea cea mai bună este aceea care izvorăşte dintr-o pu-

ternică necesitate lăuntrică. Cu toţii am experimentat acest luc-

ru. Cînd viaţa noastră decurge senină şi normală, atunci şi rugă-

ciunile noastre înclină să fie monotone şi uneori plictisitoare.

362

10 DECEMBRIE

în seara aceleiaş zile, cea dintîi a săptămînii, pe cînd uşile

locului unde erau adunaţi ucenicii erau încuiate, de frica

Iudeilor, a venit Isus, a stătut în mijlocul lor, şi le-a zis:

Pace vouă! loan 20,19.

Ziua întîi a săptămînii, este ziua învierii Domnului, ziua în care

s-a propovăduit lucrarea cea mare că moartea a fost biruită,

căpetenia acestei lumi a fost judecată, fiecare credincios prin

credinţă primeşte viaţa veşnică prin har. Era tot în această zi,

cea dintîi a săptămînii, cînd Domnul s-a apropiat de cei doi uce-

nici care au mers spre Emaus şi le-a deschis Scripturile. Pe cînd

se înoptase, la invitaţia lor El a intrat la ei şi L-au recunoscut la

frîngerea pîini (Luca 24). în seara aceleiaşi zile pe cînd ucenicii

erau adunaţi, Isus a stat în mijlocul lor şi i-a salutat cu pacea

care El a făcut-o pentru ei şi le-a insuflat Duhul vieţii. După o

săptămînă, în ziua întîi a săptămînii îl găsim pe Isus iarăşi în

mijlocul ucenicilor. El îl convinge pe Toma de învierea Sa (loan

20). Era tot ziua întîi a săptămînii cînd ucenicii au fost laolaltă şi

Duhul Sfînt s-a coborît ca să locuiască şi să fie în mijlocul lor

totdeauna (Fapte 2). în prima zi a săptămînii primii creştini se

adunau ca să frîngă pîinea (Fapte 20).

în felul acesta prima zi a săptămînii este foarte importantă şi

sfîntă, aceasta înseamnă că e pusă deoparte prin învierea

glorioasă a Domnului, prin binecuvîntata Sa prezenţă în mijlo-

cul alor Săi, prin pogorîrea sfîntă a Duhului Sfînt şi prin strînge-

rea laolaltă a apostolilor şi a primilor creştini special pentru frîn-

gerea pîinii.

Oare e greu de înţeles prin aceste cîteva exemple ale Sfintei

Scripturi cum şi în ce fel trebuie să se preocupe creştinii dumini-

ca?

„Aduceţi-vă aminte de ziua aceasta, cînd aţi ieşit din Egipt, din

casa robiei; căci cu mînă puternică v-a scos Domnul de aco-

lo."

363

11 DECEMBRIE

Fiecare din voi să strîngă cît îi trebuie pentru hrană, şi

anume un omer de cap, după numărul sufletelor voas-

tre;., din cortul lui. Exod. 16,16.

Măsura noastră a cerinţei după Cuvîntul lui Dumnezeu şi posi-

bilitatea noastră de recepţionare va fi diferită, dar este o mîn-

găiere de a vedea că Dumnezeu nu le-a dat după posibilitatea lor

de a strînge ci după măsura lor de mîncare. De aceea în primul

rînd nu este important cît citesc eu zilnic în Cuvîntul lui Dum-

nezeu ci important este ca ceea ce am citit să fixez în inimă încît

viaţa mea internă şi creşterea în harul lui Dumnezeu să sporeas-

că. Dumnezeu cunoaşte feluritele noastre împrejurări şi El vede

această situaţie, nu numai pe cea din afară, ci din inimă.

De la o femeie casnică sau de la cei care de dimineaţa pînă seara

tîrziu trebuie să lucreze pentru existenţa zilnică, Domnul nu va

aştepta ca ei să citească ore în şir în Cuvîntul Său; dar dacă vede

în ei o inimă doritoare după Cuvîntul Său şi care îl pune în

practică, atunci va binecuvînta şi sfertul de oră în aşa măsură

încît inima să fie satisfăcută, sufletul îmbărbătat şi credinţa să

progreseze.

Cu totul altfel e cu omul care nu foloseşte timpul lui pentru

cercetarea atentă a Cuvîntului; el va deveni sărac şi fără nici o

creştere duhovnicească.

Israelitul trebuia să strîngă hrana nu numai pentru el ci şi pentru

cei din cortul lui. La fel este şi cu credinciosul care nu e răspun-

zător numai pentru el ci şi pentru familia sa,ca să aibă hrana

zilnică a Cuvîntului lui Dumnezeu. Oare să existe case creştine

unde nu se citeşte zilnic Biblia în comun şi să se roage în comun?

Aceasta e o mare pierdere. Dacă Dumnezeu îl face pe credin-

cios răspunzător de îngrijirea casei în cele pămînteşti (1 Tim.

5.8) atunci îl face mai mult în lucrurile duhovniceşti.

A fi un creştin cu inima împărţită înseamnă a trăi o viaţă deplo-

rabilă şi fără adevărată bucurie. Numai a trăi pentru Hristos

înseamnă a trăi din plin.

364

12 DECEMBRIE

DOMNUL nu va părăsi pe poporul Lui, din pricina Nu-

melui Lui celui mare, căci DOMNUL a hotărît să facă din

voi poporul Lui. 1. Sam. 12,22.

O dată am fost cu adevărat mîhnit -povestea un slujitor al Dom-

nului. Era să mă duc la o înmormîntare a unui prieten iubit şi

frate în Hristos, care fulgerător a fost luat din mijlocul familiei

sale. La marea durere care o împărtăşeam cu familia sa, mai

venea şi sentimentul de pustiu care 1-a lăsat fratele la plecarea sa

fulgerătoare din mijlocul fraţilor, care se adunau în Numele

Domnului Isus în locul acela. Mie mi se părea că fratele trebuia

să mai lucreze timp îndelungat aici. Cum oare se va umplea

acest gol, ce se va întîmpla cu turma? Frămîntat de aceste gîn-

duri ochiul îmi rămîne fixat pe versetul acesta: „Domnul NU va

părăsi pe poporul Lui din pricina Numelui Lui celui mare."

Proorocul a vorbit aceste cuvinte odinioară către poporul Israel

cînd acesta nu a fost ascultător şi aveau motive să se înfricoşeze

deoarece erau multe pricini care duceau la lepădarea lui de către

Dumnezeu. Dar Dumnezeu este drept şi milos; de aceea puteau

să se bazeze pe proorociile lui divine. La fel este şi cu noi, în

zilele de azi. Decăderea nu schimbă cu nimic harul lui Dumne-

zeu, care în orice clipă este partea noastră şi locul de întoarcere.

Dumnezeu nu se va lepăda de nici unul din cei care sînt copiii

Săi. Şi dacă e vorba de Adunarea Lui atunci El însuşi din pricina

Numelui Său se va preocupa de ea pînă la sfîrşit. Nu este vorba

de ceea ce sîntem noi în slăbiciunile noastre ci e vorba de ceea ce

este şi rămîne El.

Dacă nu ne adunăm cu adevărat în Numele Domnului Isus, nu

avem nici un drept să ne aşteptăm ca El să fie în mijlocul nostru;

şi dacă El nu este în mijlocul nostru, atunci strîngerea laolaltă nu

este decît o biată afacere a noastră. Să nu uităm că satana urăşte

pînă şi cea mai mică arătare a Adunării lui Dumnezeu. De aceea

să veghem tot timpul şi în această direcţie.

365

13 DECEMBRIE

Credinţa este o încredere neclintită în lucrurile nădăjdui-

te, o puternică încredinţare despre lucrurile care nu se

văd. Evr. 11,1.

Un ofiţer foarte lumesc s-a căsătorit cu o femeie credincioasă.

Unica lor fată a fost adusă la credinţa în Domnul Isus şi ele erau

întristate de necredinţa tatălui ei. Dar într-o zi această fică prea

iubită a tatălui, se îmbolnăveşte aşa de tare încît medicii cu toată

experienţa şi bună voinţa lor au fost nevoiţi să o dea nevindecată

înapoi. Qnd copila a simţit sfîrşitul care se apropia, a chemat pe

tatăl ei pe care nu putea să-1 mîngîie nimeni şi i-a spus: „Tată

iubit eu voi muri acum. în ce credinţă ai vrea să mă vezi murind,

în credinţa mamei sau în necredinţa ta care a fost ca o lozincă

pînă acum?"

Tatăl s-a întors cu lacrimi în ochi şi s-a dus în camera cealaltă.

Dar după scurt timp fata 1-a chemat din nou la patul ei şi i-a pus

aceiaşi întrebare. Deşi simţea că i se rupe inima în două nu i-a

dat nici de data aceasta nici un răspuns. Starea sănătăţii fiicei se

agrava tot mai mult.Cu vocea ei lină îi puse în şoaptă pentru a

treia oară aceeaşi întrebare. Acum tatăl nu sa mai putut stăpîni

şi a căzut în genunchi la patul fetei şi a sărutat obrajii ei palizi

strigînd de durere sufletească: „Mori după voia lui Dumnezeu în

convingerea şi credinţa în care te-a crescut mama ta!"

Dar şi necredinţa tatălui a fost biruită. în acele clipe grele a

simţit puterea credinţei care pînă atunci a batjocorit-o.

Ştim că oamenii se împacă greu cu gîndul că mîntuirea se capătă

în dar şi se primeşte prin credinţă. Oamenii ar vrea să facă şi ei

ceva ca să-şi ispăşească păcatele; să postească, să facă mătănii,

milostenii, să se spovedească... Sfînta Scriptură însă spune lă-

murit că mîntuirea nu stă în ceea ce ar putea face omul ci în ceea

ce a făcut Domnul Işus Hristos răstignindu-se pentru noi. încre-

de-te în El.

366

14 DECEMBRIE

Nu vă mai numesc robi, pentrucă robul nu ştie ce face

stăpînul său; ci v-am numit prieteni, pentrucă v-am făcut

cunoscut tot ce am auzit de la Tatăl Meu. loan 15,16.

în ce situaţie intimă aduce Domnul Isus pe ucenicii Săi! îi face

părtaşi ai tuturor gîndurilor Sale, acţioneză cu ei ca un Prieten.

Citim că Avraam a fost numit „prietenul lui Dumnezeu" şi în

această postură a aflat tainele măreţiei şi căile Sale. în Genesa

18 noi citim: „Atunci Domnul a zis: „Să ascund Eu oare de

Avraam ce am să fac?" Apoi a început să-i vorbească, dar nu

despre legăturile lui personale ci îl lasă să vadă nu numai pro-

orociile care sînt pentru el şi seminţia sa ci şi lucrurile care apar-

ţin întregii lumi. Acesta a fost un semn anume al prieteniei.

Dacă eu cunosc pe cineva bine, dar care încă nu e prietenul

meu, atunci îi voi destăinui lucrurile omeneşti care ne privesc pe

noi doi ca oameni. Aceasta e tot ce vorbesc cu el. Dar dacă am

un prieten bun, atunci îi spun tot ce se petrece în inima mea.

în ce legătură intimă ne găsim noi cu Dumnezeu! El ne-a pus

deoparte pe deplin pentru El însuşi în completă valoare a lucră-

rii lui Hristos. In felul acesta ne-a înrolat în aceiaşi postură cu

Hristos şi ne-a făcut asemănători Lui. Prin această strămutare la

sînul Său, Dumnezeu ne descopere imensitatea Sa în acţiune.

Ca prieteni ai Marelui Păstor trebuie să fim bine încredinţaţi că

Dumnezeu şi Tatăl nostru are o deosebită satisfacţie pentru

aceia care urmează Cuvîntul Său refuzînd obiceiurile şi formalis-

mul acestei lumi. Domnul dă acelora care merg pe această cale a

despărţirii de tot ce este lumesc şi firesc, mărturia plăcerii Sale.

(Evrei 11.5). Să fim hotărîţi să facum tot ce a zis Domnul (Exod

24.3) şi niciodată să nu ne luăm după obiceiurile oamenilor în

mijlocul cărora locuim doar ca nişte străini şi călători.

367

15 DECEMBRIE

Ceea ce suferiţi este educare: DUMNEZEU Se poartă cu

voi ca şi cu nişte fii. Căci care este fiul pe care nu-1 educă

tatăl? Evr. 12,7.

Care dintre credincioşi nu ar fi în primejdie de a fi fără putere

dacă calea nu ar fi presărată cu dureri? La evrei nu era cazul de

boală sau altfel de dureri; ci ei au suferit din cauza necredinţei

lor. Ei au văzut cum le-a fost luate averile, totuşi viaţa lor nu a

fost atinsă cum a fost cazul la martiri. Domnul este începătorul

şi Cel care duce credinţa la un sfîrşit de slavă, Cel care a rezistat

din pricina păcătoşilor la cele mai mari împotriviri, El este Acela

care acum din mîna Lui dă binecuvîntările necesare fiecărui co-

pil al lui Dumnezeu.

Dumnezeu se poartă cu noi ca şi cu nişte fii; dar nu cum o fac

părinţii pămînteşti după priceperea şi înţelepciunea lor, ci dra-

gostea este izvorul educaţiei Sale. Noi nu sîntem totdeauna de

acord cu calea Domnului pentrucă nu-L pricempem. Inima

firească (naturală) este cea mai împotrivitoare suferinţelor cau-

zate din pricina credinţei. Totuş este o lucrare binecuvîntată,

căile pe care Dumnezeu ne călăuzeşte sînt expresia dragostei

Lui faţă de noi, şi au tendinţa de a ne apropia mai mult de El, de

a înţelege mai bine gîndurile Sale şi a le pune în practică.

Oare poate să izvorască din inima lui Dumnezeu ceva rău pentru

noi? Niciodată!

La fel cum au fost îmbărbătaţi evreii altădată la fericita comu-

niune a familiei lui Dumnezeu şi la legătura ca fii, la fel ar vrea

Sfînta Scriptură în zilele de astăzi să ne arate pe Domnul cît este

de interesat să vorbească inimilor noastre şi să recunoaştem „că

TOATE lucrurile lucrează împreună spre binele celor ce iubesc

pe Dumnezeu, şi anume spre binele celor ce sînt chemaţi după

planul Său." (Rom. 8.28)

Pentru Dumnezeul nostru nici o greutate nu este prea mare;

dimpotrivă, cu cît greutatea este mai mare, cu atît El are prilejul

să-Şi arate prin ea firea Lui de Dumnezeu prea bun şi Atotpu-

ternic.

368

16 DECEMBRIE

Mi-aţi adus voi vite junghiate şi jertfe timp de patruzeci

de ani în pustie, casă a lui Israel? Aţi purtat cortul lui

Moloh şi chipul stelei zeului Remfan, chipurile acelea, pe

cari le-aţi făcut ca să vă închinaţi lor. Fapt. 7,42.43.

Ce serioasă ameninţare a trebuit să spună poporului Israel pro-

orocul Arnos (capitolul 5) şi în acelaşi timp să le proorocească

judecata: „Vă voi duce în robie dincolo de Damasc." Canaan a

fost locuinţa prezisă şi orînduită de Dumnezeu pentru ei. Pe

calea prin pustie pînă acolo, poporul acesta răscumpărat prin

sînge din robia Egiptului trebuia să ducă chivotul tot drumul.

Prezenţa chivotului în mijlocul lor le dădea putere şi îi sfinţea.

Dar cînd neglijeau aceasta totul era pierdut. Şi acolo s-a ajuns

cu acest popor. Ei s-au alipit de idoli străini şi aceasta a fost o

înjosire a chivotului. Ce judecată serioasă!

Şi pentru noi care avem o chemare cerească aceasta este o aver-

tiziare serioasă. Chivotul care este în mijlocul nostru ţinut în

toată slava şi cinstea, care merge cu noi în pustia acestei lumi,

este NUMELE FIULUI LUI DUMNEZEU. Cu toată rîvna

sfîntă să cinstim acest Nume îndeosebi în aceste zile din urmă.

Nu mai este loc de discuţii contradictorii, ci e necesară o distan-

ţare hotărîtă de tot ce nu este după gîndul Său. loan spune în

epistola sa: „Oricine o ia înainte şi nu rămîne în învăţătura lui

Hristos n-are pe Dumnezeu. Cine rămîne în învăţătura aceasta

are pe Tatăl şi pe Fiul. Dacă vine cineva la voi şi nu vă aduce

învăţătura aceasta să nu-1 primiţi în casă şi să nu-i ziceţi: Bun

venit. Căci cine-i zice: Bun venit se face părtaş faptelor lui rele."

(vezi 2 loan vers. 9-11). Numele Său este Acel Nume: „pe care

L-a pus moştenitor al tuturor lucrurilor şi prin care a făcut şi

veacurile" care la început era la Dumnezeu şi care era Dumne-

zeu. Să reţinem acest lucru!

369

17 DECEMBRIE

.. .să nu părăsim adunarea noastră, cum au unii obicei; ci

să ne îndemnăm unii pe alţii, şi cu atît mai mult, cu cît

vedeţi că ziua se apropie. Evr. 10,25.

Credincioşii evrei nu aveau în timpurile acelea o stare uşoară.

Credinţa lor în Domnul Isus a fost aspru încercată prin prigoană

şi suferinţă. Prin aceasta au fost în primejdie de a fi amăgiţi şi de

a se întoarce înapoi la Lege şi la datinile vechi ale slujbelor. Cu

cît părăseau adunările cu atît era mai uşor pentru duşman ca să-i

abată de la Cale. De aceea scriitorul acestei epistole îi îndeamnă

să nu părăsească adunările. Acolo puteau fi mîngîiaţi şi îmbăr-

bătaţi ca să reziste contra valului împotrivitorilor şi de a păstra

credinţa.

în zilele noastre există aceleaşi principii. în zilele noastre nu

avem de suferit primejdiile şi suferinţele evreilor, ci avem pri-

mejdii care adesea nu le cunoaştem imediat. Dacă de exemplu

prin viclenia duşmanului am fost duşi aşa de departe să neglijăm

unele ore ale adunării atunci decăderea merge foarte repede.

„Adunarea noastră" este strîngerea noastră laolaltă avînd ca

Centru pe Domnul Hristos. Aceasta înseamnă a fi adunaţi pen-

tru Numele Său -adunare care nu poate fi înlocuită cu nimic.

Dacă noi părăsim adunarea pentru Numele Domnului înseamnă

că înjosim într-un anumit fel pe Isus însuşi. De ne-ar feri Dom-

nul de această decădere şi să rămînem numai în jurul Persoanei

Sale. Cîţi au mărturisit la bătrîneţe că nu mai pot recupera

nimic! Primii creştini stăruiau în învăţtătura apostolilor, în legă-

tura frăţească, în frîngerea pîinii şi în rugăciune.

Cînd apostolul ne-a îndemnat să nu părăsim „adunarea noastră"

nu s-a gîndit să nu părăsim „adunările sau bisericile oficiale" ale

zilelor noastre care nu se mai string călăuzite de Duhul Sfînt şi

Cuvîntul lui Dumnezeu. Aceste aşa zise „adunări" trebuie să le

părăsim în cea mai mare grabă şi să ne ocupăm locul în Aduna-

rea lui Dumnezeu.

370

18 DECEMBRIE

Adevărat, adevărat îţi spun că, dacă un om nu se naşte

din nou, nu poate vedea împărăţia lui DUMNE-

ZEU. . .Nu te mire că ţi-am zis: Trebuie să vă naşteţi din

nou. loan 3,3.7.

Numai Dumnezeu însuşi poate să umple golul din sufletul tău.

Numai harul Său este viaţă, numai dragostea Sa este odihnă şi

numai în prezenţa Sa este bucurie. „înaintea Feţei Tale sînt

bucurii nespuse şi desfătări veşnice în dreapta Ta" (Ps. 16.11).

Dacă eşti „învăţătorul lui Israel" nu-ţi ajută la nimic căci TRE-

BUIE să te naşti din nou.

„Păcătoşii sînt îngroziţi în Sion, un tremur a apucat pe cei nele-

giuiţi care zic: Cine din noi va putea să rămînă lîngă un foc

mistuitor? Cine va putea să rămînă lîngă nişte flăcări veşnice?"

(Isaia 33.14). Acesta va fi sfîrşitul tuturor acelora care nu sînt

copii ai lui Dumnezeu prin credinţa în Domnul Isus Hristos.

Pentru totdeauna vor fi îndepărtaţi dela prezenţa lui Dumnezeu

în locul din care nu mai este scăpare. Ce cuvînt zguduitor!

Mii şi mii de pilde ar trebui ca să descrie această stare

dezastruoasă, dar cuvîntulpărăsiţi o exprimă mai bine. Ce însea-

mnă acest cuvînt putem vedea pe crucea Gologtei în suferinţele

de nedescris ale Aceluia care din dragoste pentru noi a suferit

această stare de „părăsit." Fără Dumnezeu în lume, fără Dum-

nezeu în viaţa viitoare, pe veci părăsit de Dumnezeu! Te conso-

lezi cumva la gîndul că pînă la viaţa viitoare mai este timp? VAI!

Milioane se înşeală în felul acesta. Nu te înşela singur ascultînd

sfaturile Satanei. Fiecare zi trecută ne apropie mai mult de sfîrşit

„Şi după cum omului îi este rînduit să moară o singură dată, iar

după aceea vine judecata..." (Evrei 9.27).

împăcarea cu Creatorul, armonia cu El, şi nicidecum pactizarea

cu înclinaţile inferioare din noi, ne dă echilibrul după care sus-

pinăm. Să ne încredem în Numele Domnului Isus, să-L lăsăm

numai pe El să ne mîntuiască.

371

19 DECEMBRIE

Căci înţelepciunea va veni în inima ta, şi cunoştinţa va fi

desfătarea sufletului tău; Chibzuinţă va veghea asupra ta,

priceperea te va păzi. Prov. 2,10.

Cunoştinţa, chibzuinţă şi priceperea sînt urmările şi roadele în-

ţelepciunii lui Dumnezeu. Dacă aceasta intră în inimă, atunci

cunoaşterea este primul rod care îi dă hrană sufletului. Chibzu-

inţă este scutul ei şi priceperea călăuzeşte şi întăreşte paşii.

Calea înţelepciunii duce printr-o lume plină de primejdii şi întu-

necată, mult îndepărtată de calea celor care au uitat pe Dumne-

zeu, ale căror case se prăbuşesc în adîncul morţii", de aceea, tu

să umbli pe calea oamenilor de bine şi să ţii cărările celor nepri-

hăniţi." UNDE se GĂSEŞTE această înţelepciune? Dumnezeu

ne- o dăruieşte prin Cuvîntul Său ca inima să se reînoiască şi să-i

dea sufletului lumină şi viaţă. De aceea Psalmistul spune: „Cum

îşi va ţine tînărul curată cărarea? îndreptîndu-se după Cuvîntul

Tău." După aceea mai spune către Dumnezeu: „String Cuvîntul

Tău în inima mea, ca să nu păcătuiesc împotriva Ta." (Ps. 11

vers. 9 şi 11).

Pentru aceasta Dumnezeu dăruieşte Duhul Său tuturor celor

care vor să asculte glasul înţelepciunii cereşti, adică „duhul pute-

rii şi al dragostei şi al chibzuinţei."

De aceea în deplină dependenţă, sub călăuzirea Duhului Său să

păstrăm îndemnurile Lui! Să le cercetăm cu seriozitate şi să

umblăm în frică de El.

Este dureros că mai sînt creştini care citesc măreţul Cuvînt fără

să fie atinşi în suflet. Cugetul lor nu tresare şi inima nu trăieşte

în adevărul primit. în asemenea situaţii nu se poate ca sufletul să

primească lumină şi putere nu poate creşte şi nu se poate dez-

volta. Dar celor care sînt devotaţi pentru cauza Domnului, El le

va da înţelepciune pentru a propăşi în viaţa spirituală.

372

20 DECEMBRIE

Deci, fiindcă toate aceste lucruri au să se strice, ce fel de

oameni ar trebui să fiţi voi, printr-o purtare sfîntă şi evla-

vioasă. 2. Pet. 3,11.

După Sfînta Scriptură cei mîntuiţi aşteaptă un cer nou şi un

pămînt nou. Ei sînt învăţaţi că lucrurile văzute vor pieri şi pentru

oamenii acestei lumi va începe o mare judecată.

Credincioşii mîntuiţi ştiu că atîta timp cît sînt pe acest pămînt

sînt călători şi străini. De aceea trebuie să fie mai interesaţi de

lucrurile viitoare care încă nu se văd. Oare au voie să fugă ca

oamenii acestei lumi după lucruri trecătoare, de-aşi aduna co-

mori care în curînd vor fi distruse? Desigur că acest lucru nu este

spre slava Domnului nostru. Copiii lui Dumnezeu trebuie să fie

mai mult nişte cetăţeni cereşti care au ca ţintă a lor lucrurile

veşnice şi durabile şi numai acestea trebuie să umple inima lor.

Domnul însuşi cere creştinului să se roage neîncetat, să fie sfînt

în umblarea lui şi să lucreze cu rîvnă la lucrarea Sa. în încercări

el trebuie să stea neclintit şi să primească totul cu mulţumire din

mîna Tatălui. Nădejdea vie să umple inima lui că, Domnul va

veni în curînd în slava Sa. El însuşi Domnul slavei, care I-a

răscumpărat prin sîngele Său, vrea să fie Centrul atenţiei şi al

preocupărilor creştinilor. Comuniunea cu El, o umblare spre

slava şi cinstea Sa, să fie totdeauna pe primul plan! Abia atunci

va izvorî din inimile noastre laudă, mulţumire şi adorare pentru

El. Abia atunci Domnul poate să ne călăuzească ca să fim oame-

ni cu privirea ridicată spre El, care la rîndul ei conturează o

purtare şi o umblare sfîntă şi evlavioasă. Să ne întrebăm fiecare

personal dacă se găseşte în fiecare clipă în noi gîndul acesta?

Ne putem ruga oare lui Dumnezeu cu sinceritate să trimeată

fondurile necesare lucrării Sale, atunci cînd noi înşine ne păs-

trăm banii pentru scopurile noastre egoiste, în loc de a-i folosi

pentru lucrare?

373

21 DECEMBRIE

Aşa dar, noi întotdeuna sîntem plini de încredere; căci

ştim că, dacă sîntem acasă în trup, pribegim departe de

DOMNUL. 2. Cor. 5.6.

Nu de mult călătoream cu tramvaiul şi am observat o fetiţă mică

care era singură, dar cu toate acestea nu avea nici o grijă şi nu ü

era frică. Era ca un portret a unui copil lipsit de griji şi plin de

bucurii. Deoarece m-a mirat această stare m-am întors către ea

şi am întrebat-o: „Fetiţă, nu ai nici o frică să călătoreşti singură

în tramvai?"

Surprinsă de întrebarea mea, s-a uitat ţintă la mine cu ochii ei

mari şi frumoşi. A început să rîdă şi mi-a spus: „în acest tramvai

nu poate să-mi facă nimeni nici un rău căci tăticul meu e vatma-

nul."

Viaţa noastră fuge prin această lume cu o viteză neînfrînabilă.

Neobosit se schimbă: plăcere şi durere, sănătate şi boală, viaţă şi

moarte. Indiferent de împrejurări, Tatăl nostru din ceruri este

Conducătorul pe calea noastră şi El îşi aţinteşte ochii spre noi.

Numai noi nu avem nădejde întotdeauna în El, cum au copiii

faţă de părinţi şi de aceea noi nu sîntem aşa de fericiţi şi nu

putem cînta aşa de liber. Oare nu trebuie să ne dăm seama că în

diferitele situaţii ale vieţii noastre ne lipseşte încrederea că, con-

ducătorul şi făuritorul tuturor lucrurilor este Tatăl nostru care

ne iubeşte? Dacă avem convingerea că El execută toate lucrurile

în bune condiţiuni, atunci El zi de zi ne va pune pe buze cîntări

de laudă spre proslăvirea Numelui Său. Trebuie să devenim de-

pendenţi ca un copil faţă de părinţii săi. Un copil se alipeşte de

tatăl pentru toate, vine cu orice cerinţă la tatăl şi nu are nici o

reţinere în ce priveşte problemele de viitor.

Oare nu vrem să facem şi noi la fel? Avem convingerea că Tatăl

nostru ceresc lucrează cum e bine în vieţile noastre şi îi lăsăm

toată conducerea în mîna Lui Atotputernică?

Credinţa merge înainte în ascultarea de Dumnezeu. Ea se înalţă

deasupra împrejurărilor, deasupra pămîntului.

374

22 DECEMBRIE

Dar omul lui DUMNEZEU a trimis să spună împăratului

lui Israel: Fereşte-te să treci pe lîngă locul acela.

2. Reg. 6.9.

împăratul sirienilor ducea război împotriva Israelului, şi el se

sfătuia cu slujitorii săi spunîndu-le: „Tabăra mea va fi în cutare

loc." Ce bine însă că Dumnezeu căruia nu-I e nimic ascuns a luat

seama şi de acest sfat. Ce milos era Dumnezeu care ocrotea

poporul Său, folosind proorocul de a avertiza pe împăratul Isra-

elului de acest loc. Ce dragoste ocrotitoare de la Acela care ştie

unde-i „scaunul celor batjocoritori" şi cum arată „corturile celor

fără de lege."

Acelaşi Dumnezeu este Acela pe care noi avem libertatea de

a-L numi Tată, de a fi copiii Lui. Este o cinste şi mai mare ca

aceea a israeliţilor. El însuşi ne avertizează şi ne îndeamnă să

veghem „căci potrivnicul nostru diavolul, dă tîrcoale ca un leu

care răcneşte şi caută pe cine să înghită" (1 Petru 5.8). Domnul

vrea să nu cădem pradă Satanei.

Glasul cu care Domnul vorbeşte este acelaşi cu care vrea să ne

avertizeze: „Cercetaţi ce este plăcut înaintea Domnului şi nu

luaţi deloc parte la lucrările neroditoare ale întunericului, ba

încă mai degrabă osîndiţi-le. Căci e ruşine numai să spunem ce

fac ei în ascuns." (Efes. 5.10) De-am delimita cu cea mai ascu-

ţită sabie unde se termină întunericul şi unde începe lumina. De

aceea să umblăm ca copii ai luminii şi să evităm orice atingere cu

întunericul!

Oricine este hotărît să urmeze pe Hristos afară din tabără (Evrei

13.10-15) poate fi încredinţat că multe şi felurite încercări se vor

ivi în calea lui pentru a-1 abate de la hotărîrea care a luat-o.

Nenumărate prilejuri de a se întoarce înapoi se vor ivi în calea

sa. Multe glasuri ademenitoare îl vor îmbia pe drum, oferindu-i

uşurarea ocării care este o consecinţă a ieşirii afară din tabără.

Multe legiuni de îngeri îi vor sta la dispoziţie gata pentru a-1

„elibera" de sacrificiul pe care şi 1-a ales.

375

23 DECEMBRIE

Nu ţi-am dat Eu oare porunca aceasta: Intăreşte-te şi îm-

bărbătează-te? Nu te înspăimînta şi nu te îngrozi, căci

DOMNUL DUMNEZEUL tău, este cu tine în tot ce vei

face. JOs. 1,9.

Ce poruncă măreaţă pentru Iosua, în care se exprimă nu numai

mărimea şi greutăţile ei dar şi îmbărbătarea pentru rezolvarea ei

în cele mai bune condiţii. Nu era o cale proprie pe care păşea,

nu era o lucrare după închipuirea sa, cu interese proprii. Dum-

nezeul lui i-a dat această măreaţă însărcinare ca împreună cu tot

poporul să treacă Iordanul şi poporul să împartă ţara făgăduită

părinţilor lor. Pentru nelegiuirea naţiunii care locuia în această

ţară, Dumnezeu a vrut să-i biruiască, să nu rămînă niciunul în

ţară ca nu cumva să încline inima poporului Său spre idoli şi să

păcătuiască. Dumnezeu a vrut să-l folosească pe Iosua în această

lucrare. Pentru aceasta era nevoie de putere şi de îndrăzneală.

Dar Dumnezeu care 1-a ales pentru această lucrare era şi Izvorul

ambelor nevoi ale lui Iosua. Dumnezeu ştia şi de spaima şi de

frica pe care o avea de înfruntat şi de aceea a vrut să-l îmbărbă-

teze cu cuvintele: „Nu te înspăimînta şi nu te îngrozi.

Nu se întîmplă acelaş lucru şi cu noi că ne înspăimîntăm şi ne

înfricoşăm? Dar dacă noi umblăm pe calea Sa, şi luptăm lupta

Sa, atunci putem fi fără frică: „Dacă Dumnezeu este cu noi,

CINE oare se poate împotrivi?" Pe Pavel, acelaş Domn îl îmbăr-

bătează: „NU te teme, ci vorbeşte şi nu tăcea căci Eu sînt cu tine

şi nimeni nu va pune mîna pe tine ca să-ţi facă rău." {Fapte

18.9-10). Şi acest slujitor spune filipenilor: „să RAMÎNEŢI

TARI în acelaş duh şi să luptaţi cu un suflet pentru credinţa

Evangheliei, fără să vă lăsaţi înspăimîntaţi de protivnici (Fii.

1.27-28). De aceea nici noi să nu ne lăsăm înspăimîntaţi şi înfri-

coşaţi de negura nopţii care ne înconjoară.

Adevăratul creştinism înseamnă o completă predare Domnului

Isus Hristos.

376

24 DECEMBRIE

Noi toţi am primit din plinătatea Lui, har după har.

loan 1,16.

Hotărîrea luată şi realizată de Dumnezeu în Hristos Isus, are

pentru noi urmări binecuvântate a cărei imensitate noi nu putem

să o mărginim. Păcatul omului trebuia să aibă ca urmare moar-

tea trupească şi cea veşnică. Dar Dumnezeu nu a vrut moartea

păcătosului şi „de aceea a dat pe singurul Său Fiu ca prin El să

trăiască" (Ezechiel 18.23; 1 loan 4.9).

Mai departe citim în Efeseni 1 că Dumnezeu a vrut să aibe pen-

tru El însuşi nişte fiinţe, care au înţelepciune şi dragoste în ei

pentru a-L slăvi.

Dar era şi dorinţa Dumnezeului Veşnic de a ridica pe Fiul Său ca

căpetenie peste toate lucrurile, încît să-L laude şi să-L

proslăvească toată lumea. întotdeauna în hotărîrile lui Dumne-

zeu, Fiul ocupă primul loc. Despre El citim în Efeseni 5.25-27

că a iubit Adunarea (în original „eclesia") şi s-a dat pe Sine

pentru ea ca s-o sfinţească prin botezul cu apă prin Cuvînt, ca să

se înfăţişeze înaintea Sa, slăvită, fără pată, fără sbîrcitură, sau

altceva de felul acesta. Acelaşi har, care ne stătea la dispoziţie

odinioară cînd eram păcătoşi şi care ne-a dat o arvună neclintită

pentru slava veşnică, stă şi azi la dispoziţia mea şi a ta, ca prin el

să umblăm prin pustia acestei lumi spre slava Dumnezeului nos-

tru, să rămînem ocrotiţi de feluritele încercări.

Pilot — judecătorul lumesc a spus despre Domnul Isus: „Eu nu

găsesc nici o vină în omul acesta."

Iuda — care pentru bani a vîndut pe Domnul nostru a mărturisit:

„Eu am păcătuit căci am vîndut sînge nevinovat."

Sutaşul şi soldaţii lui au spus: „Cu adevărat omul acesta era Fiul

lui Dumnezeu."

loan Botezătorul a declarat: „Iată Mielul lui Dumnezeu care

ridică păcatul lumii."

Petru a spus: „Tu eşti Hristosul, Fiul Dumnezeului Celui

Viu..."

Dar tu ce spui despre Domnul Isus Hristos??

377

25 DECEMBRIE

PLIN DE TEAMĂ Evr. 11,7.

Azi mai mult ca oricînd se pune accent pe oboseala omului

modern, care în libertatea sa iscodeşte planuri şi le îndeplineşte.

Şi totuşi, mulţi trebuie să recunoască că toată activitatea lor este

împinsă şi dirijată de teamă. Un astfel de om vede cum îl inundă

problemele personale şi profesionale, care adesea au nişte for-

me foarte periculoase, care îl obligă să se apere să nu fie lovit ca

de o catastrofă.

Multe întrebări se nasc: Oare sînt major pentru atîtea greutăţi?

Puterea mea este suficientă?

„Plin de teamă" - această expresie ne arată că omul a pierdut

legea mîntuirii şi teama îl dirijează în acţiunile lui. Mulţi oameni

nu pot să ţină piept problemelor şi de aceea se refugiază în dis-

tracţii. Poate eşti şi tu stimate cititor un astfel de dezertor. Oare

nu este mai bine dacă te opreşti să-ţi analizezi situaţia? Acum

este timpul să te întrebi: „De ce mă tem?" De ce vrei să te chinui

dacă nu este necesar? Poate te vei întreba iarăşi cum poate fi

înlăturată imensitatea nesiguranţei şi înlocuită cu o nădejde

vie.

Păcatele tale sînt cauza, cauza primară care te face să te temi,

căci ele în viitor nu-ţi aduc altceva decît judecata. Recunoaşte

într-o pocăinţă adevărată păcatele tale Domnului Isus, care a

murit şi pentru tine şi atunci vei fi slobod de teamă.

Nu poţi să ai parte de bucuriile celor răscumpăraţi de Dumne-

zeu, dacă n-ai trecut prin jertfa Domnului nostru Isus Hristos.

Jertfa aceasta dărimă orice înfumurare, răstoarnă orice vază şi

uneşte pe toţi cei răscumpăraţi într-o adunare de închinători ai

lui Dumnezeu, spălaţi în sînge.

Oricît de întunecos ar fit trecutul tău, ori cîte păcate ai fi făcut,

poţi fi iertat chiar acum şi eliberat de orice teamă de viitor dacă

CREZI în Domnul Hristos.

378

26 DECEMBRIE

Ocara îmi rupe inima, şi sînt bolnav. Ps. 69,20.

Dacă cercetăm acest verset şi cele anterioare ale Psalmului 69

atunci trebuie să recunoaştem că e vorba despre Fiul lui Dum-

nezeu pe cruce, pe care Cuvîntul ni-L prezintă aici într-o formă

atît de zguduitoare: „Cei ce mă urăsc fără temei sînt mai mulţi

decît perii capului Meu" (vers. 4).

Oare El, Cel Neprihănit, Cel Desăvîrşit, a dat vreodată ocazia

ca să fie urît de cineva?

Este adevărat că suferinţele făcute de mîna oamenilor nu sînt de

comparat cu grozăvia judecăţii dumnezeieşti, care s-a abătut

peste sufletul Său. Totuşi să nu neglijăm nici prin gînd suferin-

ţele şi durerile, chinurile şi batjocurile aduse Lui din partea oa-

menilor, faţă de care S-a arătat ca Mîntuitorul care îi iubeşte.

Aici este vorba despre ocara, care I-a rupt inima! Crezi tu că

Dumnezeu i-a făcut aceasta? NU, această ocară venea de la

oameni. Ce cutremurător! Poate crezi că evreii i-au făcut-o? DA

şi evreii, dar TU nu eşti cu nimic mai bun. Dacă tu nu stai pe

•aceiaşi treaptă cu cărturarii şi marii preoţi, cu poporul evreu sau

cu ostaşii romani, atunci îţi găseşti oglindirea în chipul celor doi

tîlhari care la fel îl ocărau. (Matei 27.44).

Dacă eşti sincer, poţi să te dezvinovăţeşti de toate greşelile tale?

Ce serios este gîndul acesta ca nu erau numai păcatele noastre,

care L-au răstignit pe Domnul Isus pe cruce ci şi URA noastră

faţă de Dumnezeu şi faţă de Mîntuitorul trimis de El. De această

vină nici tu, suflete drag nu te poţi dezvinovăţi deoarece firea

pămîntească a fiecărui om luptă contra lucrurilor duhovniceşti.

Cea mai slabă laudă a unei inimi pline de mulţumire se ridică în

sus ca o mireasmă plăcută, spre scaunul de domnie şi spre inima

lui Dumnezeu. Să aşteptăm cu dor clipa fericită de adorare la

Masa Domnului.

379

27 DECEMBRIE

Nu este nici o deosebire, căci toţi au păcătuit, şi sînt lipsiţi

de slava lui DUMNEZEU, şi sînt socotiţi neprihăniţi,

fără plată. Rom. 3,22-24.

Cum ar putea oamenii păcătoşi să apară în slava lui Dumnezeu

şi să stea în faţa Lui dacă El însuşi a spus către robul Său, Moise:

„Nu poate omul să Mă vadă şi să trăiască" (Exod. 33.20)? Dar

mila lui Dumnezeu şi harul Său, stau mai presus de toate simţu-

rile şi înţelepciunea oamenilor, căci care dintre oameni şi-ar

jertfi singurul său fiu pentru duşmanii săi? Dumnezeu a făcut-o

şi cere pe această temelie a lucrării lui Isus ca toţi oamenii care

cred să fie graţiaţi. Noi, cei care credem, care recunoaştem jude-

cata lui Dumnezeu şi în adevărată căinţă ne închinăm, sîntem

„spre lauda slavei harului Său în Prea Iubitul Lui." (Efes. 1.6).

Judecata nu poate niciodată să ne mai lovească, căci pedeapsa

pentru pacea noastră a purtat-o Domnul Isus. Harul însuşi nu

putea să liniştească inima lui Dumnezeu. Orice umbră de păcat,

orice amintire de păcate trebuia îndepărtată de la cei care sînt

copiii lui Dumnezeu. De aceea ne-a socotit neprihăniţi prin har.

(Tit 3.7). Neprihănit poate fi numai cineva căruia nu-i sînt soco-

tite păcatele şi nelegiuirile şi aceasta e tocmai poziţia noastră

înaintea lui Dumnezeu. întemeiat pe arderea de tot, Dumnezeu

putea să spună prin Balaam despre Israel: „El (Dumnezeu) nu

vede nici o fărădelege în Iacov, nu vede nici o răutate în Israel"

(Numeri 21.23).

Aşa este şi cu noi. Valoarea jertfei lui Isus este incomparabil

mai mare ca jertfele din vechime. „Căci printr-o singură jertfă

El a făcut desăvîrşiti pentru TOTDEAUNA pe cei ce sînt

sfinţi." (Evrei 10.14). Cine vrea să fie în legătură cu Dumnezeu

aici pe pămînt şi apoi în veci de veci trebuie să fie mai întii

„desăvîrşit." Dumnezeu a făcut TOT ce era necesar pentru a ne

aduce în această stare de desăvârşire. în veci îl vom lăuda pentru

aceasta.

380

28 DECEMBRIE

Nu vă lăsaţi înşelaţi: Tovărăşiile rele strică obiceiurile

bune. 1. Cor. 15,33.

Apostolul Pavel vedea decăderea morală a corintenilor, ca

avînd la bază negarea învierii. Este foarte adevărat că aceia care

în viaţa de toate zilele spun: „Să mîncăm şi să bem căci mîine

vom muri", NU sînt născuţi din nou. Legăturile cu astfel de

oameni, care trăiau în păcate si negau învierea, aveau influenţă

la unii din corinteni şi pot avea şi la noi. Este natural ca o viaţă

trăită în păcate să dea naştere la spaimă, chiar numai la gîndul

învierii, şi din acest motiv mulţi o neagă. Ce pagubă imensă a

făcut vrăjmaşul în Corint şi cîtă osteneală trebuia depusă pentru

a înlătura răul!

Diavolul, cu viclenia lui, a rămas acelaşi şi în zilele noastre, dar

nici adevărul învierii nu s-a schimbat. De-am fi găsiţi ca nişte

buni slujitori! Dacă umblăm pe două căi sîntem în primejdie

deoarece: „tovărăşiile rele strică obiceiurile bune." Unii s-au

simţit destul de tari şi au intrat în relaţii strînse cu vecinul ne-

credincios şi prin aceasta au devenit o pradă a Satanei. Alţii au

intrat în relaţii strînse cu aşa zişi „credincioşi" care nu merg

calea aleasă şi astfel au suferit leziuni grave.

De aceea să fim atenţi la umblarea noastră şi a copiilor noştri.

Părinţii care au avut ca ţel unic propăşirea copiilor în această

lume au făcut experienţe amare. Ce ar putea să ne îmbărbăteze

mai mult decît umblarea noastră cu Domnul şi Cuvîntul Său? De

aceea să RÂMÎNEM în El! Prin ce îşi va păstra un tînăr sau o

tfnără curată calea? NUMAI printr-o umblare curată şi supusă

Cuvîntului Sfînt.

Numai în măsura în care împărăţia lui Dumnezeu pune stăpînire

pe inimă se adînceşte şi judecata cu privire la ce este lumesc.

Simţul viu şi ales al firii dumnezeieşti se dă înapoi dinaintea

lumii şi tot ce ne trebuie este să umblăm prin puterea acestei firi,

ca să ne putem ţine departe de lume. Umblaţi cu Dumnezeu şi

nu veţi umbla cu lumea.

381

29 DECEMBRIE

Dar El era stăpuns pentru păcatele noastre, zdrobit pen-

tru fărădelegile noastre. Pedeapsa, care ne dă pacea, a

căzut peste El, şi prin rănile Lui sîntem tămăduiţi.

Isa. 53,5.

Cu cîţiva ani în urmă un medic evreu călătorea cu vaporul din

Italia spre Franţa. în acest timp s-a îmbolnăvit de o boală nevin-

decabilă, care progresa foarte repede, iar culoarea palidă a feţei

dădea expresia unei morţi foarte apropiate. Căpitanul vasului,

un credincios adevărat, a prins milă faţă de pasagerul său şi la un

moment dat 1-a vizitat. El 1-a atenţionat într-o formă plăcută de

situaţia gravă în care se afla şi i-a spus despre mîntuirea prin

Domnul Isus pe care trebuie să o aibă orice om pentru a putea fi

împăcat cu Dumnezeu şi pentru a avea viaţa veşnică.

Mînios şi pün de ură, bolnavul s-a împotrivit căpitanului. Dar

acesta nu s-a înfricoşat, deoarece mîntuirea sufletului acestui

tînăr evreu, îi era mai scumpă ca insultele aduse. A lăsat pentru

un scurt timp pe bolnav singur, dar numai cu scopul de a merge

în cabina sa ca să se roage intens pentru mîntuirea acestui suflet.

Se întoarse apoi la bolnav şi îngenunchind la patul său, s-a rugat

cu voce tare lui Dumnezeu pentru mîntuirea sufletului tînănilui

evreu. în continuare a scos Biblia din buzunar şi a citit, printre

altele, şi Isaia 53. Acum a început să se înmoaie ghiaţa din inima

bolnavului, şi a început să plîngă ca un copil. Apoi a început

pocăinţa inimii lui plină de păcate, după care un val de bucurie

1-a cuprins. Cu inima pună de bucurie a plecat acasă în Patria de

sus. Ultimile cuvinte au fost: „NĂDEJDEA MEA SE ODIH-

NEŞTE ÎN ISUS!"

Toată ştiinţa şi filozofia nu pot adăuga o iotă la Cuvîntul lui

Dumnezeu. Cînd ni se spune că azi am înaintat, că nu mai sîn-

tem unde era lumea la începutul creştinismului, răspundem ho-

tărit că tot adevărul e în Scriptură şi el nu s-a schimbat chiar

dacă lumea s-a schimbat.

382

30 DECEMBRIE

Prin El, să aducem totdeauna lui DUMNEZEU o jertfă

de laudă, adică rodul buzelor care mărturisesc Numele

Lui. Evr. 13,15.

Noi, prin harul lui Dumnezeu, am fost făcuţi o preoţie sfîntă şi

aleasă pentru a lăuda pe Domnul Isus. Jertfele de laudă să fie tot

timpul pe buzele noastre, tot timpul pregătite de a urca la tronul

lui Dumnezeu. Psalmistul spune în Ps. 50.23: „Cine aduce mul-

ţumiri ca jertfă, acela Mă proslăveşte"şi în Ps. 34.1: „Voi bine-

cuvînta pe Domnul în orice vreme. Lauda Lui va fi totdeauna în

gura mea."

Deci laudele noastre să curgă intens ca un fluviu.

Ca o preoţie sfîntă noi nu aducem arderi de tămîie, ci aducem

jertfe duhovniceşti de LAUDĂ şi MULŢUMIRE. După ce per-

deaua din lăuntrul Templului s-a rupt de sus pînă jos nu ne-a dat

numai posibilitatea vizuală în Sfîntă Sfintelor ci ne este deschisă

calea ca să venim ca adoratori ai lui Dumnezeu şi acolo să-I

aducem jertfe de laudă. Aceasta este plăcerea lui Dumnezeu

prin Isus Hristos! Noi am fost aduşi aşa de aproape sîntem copiii

lui Dumnezeu, sfinţi şi prea iubiţi şi în această stare putem să ne

apropiem cu o inimă curată, cu un cuget curat, cu o credinţă

aleasă, aducînd lui Dumnezeu o jertfă plăcută prin Isus Hristos.

Aceasta e cea mai înaltă parte a slujbei noastre faţă de Dumne-

zeu. Aceste jertfe duhovniceşti sînt ca un recul al harului care îl

savurăm şi al dragostei care e motorul inimii noastre. Inima

reflectează totul în mulţumire de harul primit şi cu David poate

spune: „TOTUL vine de la Tine şi din mîna Ta primim ce să-Ţi

aducem." (1 Cronici 29.14).

Cunoşti tu acest loc măreţ şi îl ocupi spre slava Numelui Său?

Este de prisos să căutăm stirairea simţămintelor fireşti de cucer-

nicie prin felurite mijloace, care sînt în slujba sistemelor şi reli-

giilor oamenilor. Silinţele care se fac cînd e vorba de adus ado-

rare lui Dumnezeu, cu ajutorul însuşirilor nesfinţite ale firii pă-

mînteşti intră în cadrul „focului străin." (Lev. 10.1 şi 16.12).

383

31 DECEMBRIE

Binecuvîntat să fie DUMNEZEU, Tatăl DOMNULUI

nostru ISUS HRISTOS, Părintele îndurărilor şi DUM-

NEZEUL oricărei mîngîieri. 2. Cor. 1,3.

De aceea veniţi să trecem plini de laudă şi mulţumire prin arcul

de trimf al vechiului an pentru a intra prin el în noul an şi de a ne

aşeza piciorul neclintit pe pata de pămînt necunoscută ce ne stă

în faţă! Să nu fie îndreptate inima şi gîndurile noastre spre tim-

purile fără linişte şi nici spre lumea aceasta, care zace în cel rău,

ci să ridicăm ochii noştri spre Dumnezeu, care e nădejdea noas-

tră.

Acela care e Dumnezeu şi Tatăl Domnului nostru Isus, este

totodată şi Dumnezeul şi Tatăl nostru, pe care-L iubim din ini-

mă. Isus ne spune despre: „Tatăl Meu şi Tatăl vostru,Dumne-

zeul Meu şi Dumnezeul vostru." (loan 20.17).

Aşa dar noi sîntem prin Ei, copii prea iubiţi ai lui Dumnezeu şi

nu numai moştenitori ai slavei veşnice în casa cerească a Tatălui,

ci aici pe pămînt sîntem obiecte preţioase ale mîngîierii şi milos-

teniei Sale. „El este Părintele îndurărilor şi Dumnezeul oricărei

mîngîieri."

Cînd El ne trimite o durere, o face din dragoste pentru binele

nostru. Cine are ochi să vadă poate vedea purtarea de grijă a

Dumnezeului nostru Tată care ne-a purtat pe braţe. în cîte neca-

zuri nu a fost milostenia lui Dumnezeu aproape. Nu uita! „Bine-

cuvintează suflete pe Domnul şi nu uita nici una din binefacerile

Lui."

Noi toţi trebuie să spunem că mila şi harul Lui e zi de zi cu noi şi

El se poartă cu noi cum se poartă un tată cu fiul său (Deut. 1.31)

şi cum mîngîie pe cineva mama sa. (îs. 66.13). „EL ne-a izbăvit

şi ne izbăveşte dintr-o astfel de moarte, şi avem NĂDEJDE că

ne va mai izbăvi încă." (2 Cor. 1.10).

„Binecuvîntat să fie Dumnezeu, Tatăl Domnului nostru Isus

Hristos, care ne-a binecuvîntat cu tot felul de binecuvîntări du-

hovniceşti în locurile cereşti, ÎN Hristos."

384

Table of Contents

Domnul este aproape! - (Titlul german: Der Herr ist nahe!)