Wilhelm Busch
Variaţiuni pe o temă dată

Wilhelm Busch
Variaţiuni pe o temă dată
Mici povestiri
Volumul III
EDITURA
LUMINA LUMII
1996

Wilhelm Busch
Variaţiuni pe o temă data
Mici povestiri
Volumul trei
Copyright © Quell Verlag, Stuttgart 1952

Cuprins
Reproşul minunat	4
Tema	5
„Cum se îndura un tata de copiii lui"	10
Iertarea	10
Singuraticul	14
Cum am ajuns sä lucrez cu tinerii	16
O sărbătoare de Paşti ratată	20
Lupta unui păcătos	22
Crucea din baltă	25
Ajuns din urmă	28
Chemarea	31
Clopoţelul spart	35
Ceartă în toată casa	38
„Nu mai pot!"	 41
Mâna cea puternică	43
„Când Cuvântul Tău nu va mai avea valoare..." ... 45
Arestarea	49
Sărac în duh	53
„N-am ce face cu Golgota"	57
Fereastra-amvon	59
„Nu pot...!"	62
Cântăreţul	66
Cântarea din mijlocul haosului	68
Felinarul dragostei	72
Diapozitivele	74
Pastorul Fritz	77
„O, Teo!"	75
Cine-i curăţă lui Dumnezeu pantofii?	82

Reproşul minunat
Pe marginea străzii stăteau doi bărbaţi, evident doi mi-
neri, după cum se putea vedea după cicatricile albastre de
pe feţele lor.
Când am trecut pe lângă ei, unul m-a salutat:
-	'nâ ziua, domn' pastor!
M-am apropiat de el:
-	Ne cunoaştem?
El a râs.
-	Păi, clar! V-am auzit de multe ori predicând. Şi apoi i
s-a adresat celuilalt: ăsta este deci pastorul cu tineretul!
Un om foarte cumsecade! Numai - are din păcate o păsă-
rică!
Cred că cititorii mei cunosc această expresie. Englezii
spun „spleen"; şvabii explică: „îi lispeşte o doagă!"; ber-
linezii spun că ai un „tic" - şi în zona minerâ Ruhr şi în
alte zone i se spune „păsărică", dacă un om are un dome-
niu în care nu te poţi baza întru totul pe el.
Când omul a spus acest lucru foarte liniştit, mi-a cres-
cut totuşi puţin tensiunea, deşi, ca pastor în zona Ruhr,
eşti „luat peste picior". Aşa că am izbucnit supărat:
-	Ce am? O păsărică?
Dar minerul nici nu mi-a băgat în seamă protestul, ci a
repetat foarte liniştit:
-	Deci - un om cumsecade - numai că - are o păsărică.
Vorbeşte tot timpul despre Isus.
-	Omule! am strigat bucuros. Ceea ce aţi spus, pentru
mine este de parcă mi-aţi fi acordat o medalie! Da, această
faimă vreau să o am: Vorbeşte tot timpul despre Isus! nu-
-	
mai că - din păcate - nici nu merit această medalie. De
câte ori nu am vorbit numai fleacuri. Dar - Ştiţi dumnea-
voastră? Isus merită efectiv să se vorbească tot mereu
despre El. Spuneţi-mi: îl cunoaşteţi pe Isus?
Atunci, minerul s-a întors râzând spre celălalt ortac:
-	Vezi, iar începe!
De cum vorbeşti despre Isus, treci prin tot felul de
situaţii, şi apoi întâlneşti alţi oameni care vorbesc şi ei
despre Isus şi care trec şi ei prin situaţiile lor. Despre aces-
te situaţii va fi vorba în această carte.
Şi dacă pe parcurs, cuvântul „eu" va apare nepotrivit
de des, atunci trebuie totuşi să ştiţi, că nu eu sunt cel im-
portant, ci numai Numele lui Isus.
Am intrat puţin în camera de zi. Fiica mea era la pian:
-	Ce cânţi? am întrebat-o.
Mi-a răspuns:
-	Variaţiuni pe o temă dată.
Atunci m-am gândit, că acesta este titlul potrivit pentru
mica mea carte. Povestirile mele sunt variaţiuni pe tema
Isus. Căci:
„... Viaţa mea n-are valoare
Aici jos pe pământ.
Ce mi-a dat Isus,
Merită toată dragostea."
Tema
O istorie biblica
Bărbaţii s-au oprit speriaţi.
Ultimii doi, care au mai rămas puţin pe ţărm şi care

tocmai voiau să lege barca, s-au speriat atât de tare, încât
parâma le-a scăpat din mână şi a căzut în apă.
Acum nu se mai auzea decât plescăitul liniştit al valu-
rilor care se spărgeau de ţărm. Altfel, era linişte de tot,
nefiresc de linişte.
Apoi - oamenii au tresărit de spaimă - s-a auzit din nou
-	acel strigăt înfiorător! Este un animal? Un om?! Un urlet
sălbatic, un râs nebunesc...
Oamenii au rămas din nou nemişcaţi, s-au privit unii
pe alţii dezorientaţi... Numai primul din ei, pe care îl nu-
meau „învăţătorul", a păşit liniştit înainte, de parcă nu ar
fi auzit nimic.
Atunci, de după colţul unei stânci, a apărut un băiat
fugind - alb ca varul. A trecut în goană pe lângă învăţător
-	direct în mijlocul bărbaţilor.
-	îndrăcitul! a strigat el. îndrăcitul!! şi apoi a alergat
gâfâind mai departe.
Din nou s-a aşternut liniştea. Bărbaţii s-au uitat după
băiat. A alergat de-a lungul ţărmului lacului - până la o
pădurice de stejari, unde o turmă de porci se bălăcea în
bălţi sau mânca cu mare gălăgie ghindele căzute pe jos.
-	Ce s-a întâmplat? 1-a întrebat bătrânul păstor, care
stătea nemişcat pe o stâncă.
-	îndrâcitul! a strigat băiatul - încă gâfâind. Păstorul nu
a spus nimic, dar şi-a apucat ciomagul...
Bărbaţii, care tocmai sosiseră cu barca, l-au privit pe
învăţătorul lor. Acesta se apropia tot mai mult de stânca
din spatele căreia se auzise urletul îngrozitor.
Şi apoi - bărbaţii s-au dat înapoi - apoi a năvălit o arătare:
o fantomă groaznică în acel loc sinistru. Era un bărbat
gol. Pletele îi fâlfâiau nebune în jurul capului. în mâna
dreaptă avea o piatră mare, de parcă ar fi vrut să omoare
pe oricine i s-ar fi pus în cale. De încheietura mâinii lui
stângi atârna un lanţ rupt.

Dar toate acestea, bărbaţii abia au apucat sä le vadă.
Ceva îi forţa parcă sâ-1 privească pe omul sălbatic direct
în faţă. O faţă diavolească! în ochii tulburi se vedea mânie
satanică, chin de nedescris, poftă de fiară.
Acum, îndrâcitul s-a năpustit asupra învăţătorului - şi-
a ridicat mâna şi mai sus, ca să arunce piatra - ucenicii au
ţipat... atunci... s-a petrecut un lucru ciudat:
învăţătorul s-a oprit liniştit. îndrâcitul a pus ochii pe
ţintă - apoi a tresărit... a dat drumul la piatră... şi în mo-
mentul următor a căzut ca un pom tăiat la picioarele
învăţătorului şi a început să scheaune ca un câine chinuit.
Atunci, bărbaţii au prins curaj şi s-au apropiat. Bărbatul
sălbatic se afla în genunchi înaintea învăţătorului şi îşi
întindea mâinile spre el, a rugăciune. Gura lui era închisă.
Dar - sinistru şi înfiorător - din gura închisă s-a auzit un
ţipăt:
-	Nu! Nu! Nu mă chinui! Ce am eu de-a face cu Tine,
Isuse, Fiul lui Dumnezeu! Pleacă! Lasâ-mâîn pace! Pleacă
odată! Nu mă chinui!
Unul din bărbaţi şi-a dus mâna la barba căruntă:
-	Strigă dracii din el. O, Doamne! Iadul este aici printre
noi!
-	Iadul este aici printre noi..., au murmurat ceilalţi.
Şi apoi totul s-a petrecut uimitor de repede. învăţătorul
a întrebat foarte aspru:
-	Care-ţi este numele?
-	Nu avem nume. Dar suntem mulţi! O, atât de mulţi!
au strigat demonii. Suntem o legiune! Şi apoi au scâncit:
Avem nevoie de un loc unde să locuim! Apoi, alt ţipăt
ascuţit: Porcii! Porcii!
-	Fie! a spus învăţătorul maiestos. Apoi omul a căzut la
pământ cu un strigăt puternic. Se afla la picioarele învăţă-
torului ca mort.
în clipa următoare, din păduricea de stejari s-a auzit un

ţipăt speriat. Când bărbaţii au privit întra-colo, au văzut
porcii fugind ca nebuni, lovindu-se de copaci, îngrâmâ-
dindu-se unii peste alţii, ţipând sinistru... şi apoi... totul s-
a petrecut atât de repede - câţiva au început să fugă spre
gardul dinspre ţărm. Acesta a cedat. A fost aproape comic
să priveşti cum s-au aruncat porcii în lac. şi de parcă lacul
ar fi avut puteri de atracţie magice, toţi ceilalţi porci s-au
rostogolit în lac. Zgomot mare, valuri înspumate... apoi
s-a făcut linişte. Numai în depărtare se auzeau strigătele
băiatului, care fugea în urma bătrânului păstor spre sat...
Bărbaţii erau speriaţi. Apoi, cel cu barbă a mai spus
încă o dată:
-	Iadul este aici printre noi!
Dar atunci 1-a întrerupt un bărbat mai tânăr:
-	Da, dar El... - a arătat spre Isus - El este mai puternic
decât iadul!
-	El este mai puternic decât iadul, au murmurat ceilalţi.
-	Da, şi El îl demască pe diavol! a spus tânărul vesel.
-	Cum adică? a murmurat cel cu barbă, pe care-1 enerva
puţin faptul că tânărul înţelegea mai mult decât ei toţi.
Cum adică? Ai înţeles tu, cumva, ce s-a petrecut aici?
-	Desigur! a strigat tânărul. Diavolul poate numai să
distrugă. Dar învăţătorul nostru - El poate să vindece!
Şi cu aceste cuvinte a arătat spre omul cel sălbatic, care
tocmai se ridica de jos şi se uita în jurul lui ca un om trezit
dintr-un coşmar, şi mai înainte ca cel cu barbă să poată să
spună ceva, tânărul a alergat la omul gol şi 1-a acoperit cu
mare grijă cu mantaua lui. Ruşinat şi cu mulţumiri, omul
s-a învăluit cu mantaua...
O oră mai târziu se aflau cu toţii în umbra stâncilor şi
mâncau proviziile pe care şi le aduseseră cu ei. Omul vin-
decat stătea chiar lângă învăţător. Nu spunea nimic. Se
uita numai la El. Şi pe faţa lui complet schimbată se o-
glindea o bucurie fără margini.
8

Dintr-odată, s-au auzit voci. şi apoi au dat năvală - oa-
menii din sat. în frunte era chiar băiatul de la porci.
-	Ăsta aici! a strigat şi a arătat spre învăţător. în urma
lui alerga gâfâind un bogătaş gras care se tânguia într-
una:
-	O, porcii mei! Porcii mei graşi şi frumoşi!
şi în spatele celor doi venea tot satul - strigând - gesti-
culând - râzând - urlând. Brusc, băiatul s-a oprit.
-	îndrâcitul! a şoptit mirat, ăsta e... ăsta e..., mai mult
nu a mai apucat să spună.
Dar atunci, bogătaşul gras s-a aruncat plângând la pi-
cioarele învăţătorului şi i-a spus:
-	Nu ştiu cine eşti. Dar te rog - pleacă! Pleacă! Pur şi
simplu 1-a împins de pe locul lui: Dar pleacă odată! Pleacă!
Tu, cel care mi-ai risipit averea! Pleacă!
Băiatul de la porci 1-a tras de manta:
-	Stăpâne! Priveşte! îndrăcitul este vindecat!
-	Ei şi! Porcii mei! O, porcii mei! a urlat bogatul furios
şi 1-a împins pe băiat la o parte...
După ce barca se desprinsese deja demult de ţărm,
băiatul de la porci tot se mai afla pe ţărm şi privea barca în
depărtare, cum se face tot mai mică.
-	Ce fel de om este acesta?!
Apoi a simţit o mână pe umărul lui. A tresărit speriat şi
1-a văzut lângă el pe omul vindecat:
-	Vino, băiete! a spus el, să mergem prin sate şi să po-
vestim, că Dumnezeu a trimis un Ajutor.
Apoi au plecat mână în mână. şi din nou liniştea a pus
stăpânire pe ţărmul lacului...

„Cum se îndură un tată de
copiii lui..."
Iertarea
Când mâ gândesc la trecut, la vremea tinereţii mele,
inima mi se umple de bucurie. Am avut cei mai buni
părinţi, care au trăit vreodată pe pământ, şi tocmai de aceea
îmi pare râu şi astăzi, când îmi amintesc o întâmplare
neplăcută. Pe de altă parte, abia atunci am învăţat să-mi
iubesc tatăl cu adevărat.
Dar acum vreau să vă povestesc totul pe rând: pe atunci
am fost un băiat de 12 ani. în plus, eram elev în clasa a
IlI-a la gimnaziu. Dar nu cu prea multă plăcere! Cred că
eram pur şi simplu - leneş. Băieţii trec uneori prin perioa-
de când nu pot să sufere să ia în viaţa serios.
Nici nu mai ştiu exact cum s-a întâmplat - dintr-odatâ
m-am trezit încurcat într-un adevărat lanţ de minciuni.
Probabil că totul a încegut de la faptul că am scris o
lucrare de control proastă. îngrijorat, am văzut cum vine
necazul peste mine. Această notă proastă va deveni moti-
vul pentru verificarea temelor; va trebui să reiau multă
materie şi va trebui să lucrez din greu.
Pur şi simplu, nu am avut chef de aşa ceva. Aşa că am
trecut nota proastă sub tăcere. Lucrarea următoare a fost
şi mai proastă. Din nou nu am spus nimic acasă. Ci, mai
mult, într-o zi, când tata m-a întrebat de lucrări, l-am minţit
cu inima zbuciumată. A vrut să vadă caietul. Noaptea, m-
am apucat şi am „fabricat" caiete noi. Apoi a trebuit să
fac rost de bani, ca să cumpăr cerneală roşie, cu care am
10

falsificat semnătura învăţătorului. Tata a primit la control
un caiet cu cele mai bune note.
Atunci am învăţat că o minciună duce la cel puţin alte
zece minciuni noi. în final, toată viaţa mea a fost plină
numai de falsuri şi înşelătorii. Lanţul minciunilor devenea
tot mai încâlcit. Atunci m-a cuprins un fel de panică. Mi-
ar fi fost mult mai comod, dacă ar fi trebuit să-mi fac
numai temele. în schimb, noaptea rămâneam treaz şi scri-
am caiete duble, sau falsificam motivări.
Şi aşa s-a apropiat Crăciunul. Părinţii mei îşi spărgeau
capul ce bucurii să ne facă. şi eu...! Când îmi vedeam
fraţii şi surorile jucându-se veseli, mă apuca tot amarul
unei existenţe ratate. - Cum am să ies vreodată din această
situaţie?
Dar într-o zi, catastrofa s-a produs. îmi amintesc scena
foarte clar - de parcă s-ar fi întâmplat abia ieri. Surorile
mele se jucau în curte cu mingea. Şi eu şedeama pe scări,
supărat şi clocind planuri în minte.
Apoi a sunat - poştaşul a adus poşta... Câteva minute
mai târziu s-a deschis uşa camerei de studiu, a apărut tata
şi mi-a cerut liniştit:
-	Vino înăuntru!
Inima îmi bătea până în gât. Lampa de birou arunca
lumină pe o scrisoare tocmai deschisă. Am recunoscut
imediat scrisul învăţătorului meu.
Ce conţinea scrisoarea? M-am chinuit degeaba să o
descifrez. Apoi tata mi-a dat-o. Şi în timp ce o citeam, s-
a aşezat în fotoliu.
Erau numai două rânduri, în care învăţătorul meu îl in-
vita pe tata la o discuţie.
-	Vino, aşeazâ-te, mi-a spus tata, şi povesteşte-mi ce se
întâmplă!
Atunci a trebuit să mărturisesc şi din inima mea a iz-
bucnit totul: întregul amestec de înşelăciune şi de minci-
11

ună şi de falsuri şi de lene şi de murdărie. M-am îngrozit
eu însumi, când mi-am văzut situaţia pusă pe tavă înaintea
tatălui meu.
Oh, îmi venea să mă scuip în faţă! Şi dragul meu tată,
care ne arăta zilnic dragostea lui, stătea în faţa mea şi era,
de parcă peste el se lăsase un văl negru de nesfârşită
tristeţe.
în cele din urmă am terminat. Tatăl meu era adâncit în
meditaţie. între noi s-a lăsat o tăcere groaznică. Numai de
afară se auzea râsul vesel al surorilor mele.
Apoi, tata şi-a ridicat privirea şi mi-a spus din adâncul
sufletului lui:
- Ai să fii un cui în sicriul meu! Acum, pleacă!
Şi am plecat. Lacrimile îmi şiroiau pe obraji în timp ce
urcam scara întunecoasă spre camera mea. Surorile s-au
uitat speriate în urma mea.
M-am dezbrăcat mecanic şi m-am băgat în pat. Nimeni
nu m-a chemat la cină. Nici nu mi-a fost foame. Mai târ-
ziu, am auzit-o pe mama cântând colinde cu surorile şi
fraţii mei. Atunci am izbucnit în plâns. Am înţeles că
păcatul te izolează şi te lasă singur.
Am fost nespus de deznădăjduit - de starea mea! Nici
un câine nu va mai accepta o bucată de pâine din mâna
mea! Tatăl meu nu va mai putea niciodată să râdă fericit!
Nimeni nu are să mă mai iubească vreodată! -
Era târziu în noapte. Toţi se culcaseră deja, în afară de
tata. Auzisem zgomotele cunoscute. Probabil că tata mai
stătea singur aplecat asupra lucrului lui în camera de stu-
diu.
Am auzit uşa deschizându-se. A urcat în camera lui de
la etajul întâi... Acum! Mi s-a oprit inima - am auzit clar
cum urcă mai departe scările - sus la mine, la etajul al
doilea!
Foarte încet - treaptă cu treaptă! De parcă ar fi dus o
12

povară grea!
Gândurile mele speriate mi s-au învălmăşit în minte:
nu-mi aminteam ca tata să fi venit vreodată în mica mea
cameră. Ce vrea de data asta! Va urma marea răfuială?
Are să mă alunge din casă?
A ajuns deja în faţa uşii mele. Am observat cum s-a
oprit o clipă... apoi uşa s-a deschis... a intrat în camera
întunecoasă... Mi-am ţinut răsuflarea. A rămas nemişcat.
Apoi a întrebat încet:
-	Dormi deja?
Am izbucnit în plâns. Nu am putut să spun nimic. Atunci
a venit la patul meu... foarte tandru mi-a pus mâna pe cap
şi mi-a spus:
-	Acum eşti bucuros că totul a ieşit la lumină, fiul meu
drag!
Am simţit cum s-a aplecat şi m-a sărutat. Apoi a ple-
cat.
Am rămas ca trăznit. Şi totuşi - cel mai mult mi-aş fi
dorit să sar din pat... să sar de gâtul tatălui meu:
-	Dragul meu tată!
Dar înainte să găsesc puterea să o fac, am auzit uşa
camerei lui închizându-se.
Am stat singur în întuneric. Rar mi-a fost dat să mă
simt atât de fericit. Iertarea! Iertarea!! Da, acum totul va
deveni nou!...
Ziua următoare, tata s-a dus la învăţător. Nu ştiu ce au
discutat. Cu mare zel m-am pus pe treabă şi de Paşti am
adus acasă note bune.
Tata nu a mai amintit niciodată această întâmplare. A
fost complet dată uitării. Vina a fost iertată - „aruncată în
adâncul mării" - cum spune Biblia...
Mulţi ani mai târziu am învăţat iertarea păcatelor, pe
care Dumnezeul cel viu ne-o dă în dar în Domnul Isus, cel
răstignit. Atunci mi-am amintit întâmplarea din copilărie:
13

aceasta este iertarea, ca vina să nu mai fie amintita ni-
ciodată şi să fie complet şi cu adevărat dată uitării.
Şi aici - în iertare - se află întreaga putere pentru o viaţă
nouă. Cine o experimentează şi crede în iertare, din inima
acelui om se revarsă dragostea Tatălui.
Singuraticul
Era o seară minunată de mai.
Eu însă aveam inima grea, stând ca proaspăt recrut la
poarta cazărmii.
Cu trei zile în urmă îmi luasem rămas bun de acasă - cu
mult entuziasm romantic, şi în aceste trei zile mi-au fost
risipite toate iluziile. Până atunci privisem fiecare soldat
ca pe un „erou" şi ca pe un sfânt. Dar acum puteam să
privesc în spatele culiselor: sergentul-major care-şi
descărca toanele pe noi cu urlete fără rost; proprietarul
gras al unui magazin de mobilă, care-şi cumpăra cu mită
cele mai bune poziţii de tragere; căpitanul care vedea în
noi numai un material uman, dar nu şi inimi vii; camara-
zii, care de dimineaţă până seara nu discutau altceva decât
obscenităţi şi poveşti murdare, şi nicăieri o inimă! -
Am stat trist la poarta cazărmii - şi înaintea mea se
întindea oraşul străin - rece şi respingător.
Mi-era frig. Mi-era dor de casă. Cu ochii minţii am
revăzut casa părintească: ce frumos este acolo! Numai
dragoste şi fericire şi curăţie! L-am văzut pe tata în faţa
mea, cum m-a luat în braţe la despărţire şi mi-a spus:
-	Fiul meu drag! Dumnezeu să te păzească, trupul şi
sufletul!
Şi apoi - abia acum mi-am dat seama, căci în emoţiile
despărţirii acest lucru mi s-a părut foarte nesemnificativ:
-	Nu am să te pot vizita în primele trei săptămâni, pen-
14

tru câ mă reţine munca.
în spatele meu, din postul de gardă s-au auzit râsete
nebune. O, câtă scârbă îmi produc toate acestea! Precis
cineva a povestit unul din „bancurile" obişnuite, care nu
prea te făceau să râzi, dar erau cu atât mai murdare. Peste
oraş se lăsa o înserare tristă. M-am simţit nespus de sin-
gur! Dacă nu mi-ar fi fost ruşine - aş fi plâns în singurătatea
mea nemângâiată...
în acel moment a sosit un taximetru. A oprit în faţa
porţii - şi nu mi-a venit să-mi cred ochilor - din el a co-
borât tatăl meu drag.
Cu un strigăt de bucurie m-am aruncat în braţele lui. El
a plătit şoferul, şi după aceea am plecat împreună. Fericit,
l-am luat de braţ:
-	O, tată, dar mi-ai spus că nu mă vei putea vizita în
primele trei săptămâni!
-	De fapt, aşa şi este, mi-a răspuns el, peste o oră trebu-
ie să plec deja înapoi. Să folosim bine această oră!
-	Şi ai venit până aici special, numai pentru o oră ?
A dat din cap câ da. Mi-a trecut prin cap cât de ane-
voioase sunt călătoriile pe timp de război: trenurile su-
praaglomerate şi aşteptarea înnebunitoare, pentru câ ni-
mic nu mai merge după orar.
-	Tată, l-am întrebat, de ce ai făcut acest lucru?
Atunci mi-a răspuns - şi mi-a vorbit, de parcă şi-ar fi
deschis inima înaintea mea:
-	Am simţit câ băiatul meu are nevoie de mine.-
Mulţi ani mai târziu, am stat de vorbă cu un bărbat care
dispreţuia Evanghelia. Lui i-a trecut ceva deosebit prin
cap:
-	Vedeţi, dumneavoastră! mi-a explicat batjocoritor, Isus
al dumneavoastră spune: „Sunt cu voi în toate zilele". Este
de-a dreptul comic, cum fuge după oameni. Probabil câ a
pus ochii pe noi! Probabil că are nevoie de noi! Ăsta moa-
15

re dacă nu se ocupa cineva de El.
în acel moment, mi-am amintit întâmplarea cu tatăl meu
şi i-am răspuns:
- într-adevăr! Isus fuge după noi. Dar nu pentru că El
are nevoie de noi. Ci - pentru că ştie, că noi avem nevoie
de El; pentru că ştie cât suntem de singuri şi de pierduţi
fără El.
Atunci a tăcut. Oare 1-a nimerit o rază a dragostei nesfâr-
şite?
Cum am ajuns să lucrez cu
tinerii
-	Dupâ-masâ, noul vicar va face o excursie cu membrii
Asociaţiei de tineret! întâlnirea este la ora 14 la biserică.
Când preotul a anunţat acest lucru la sfârşitul predicii,
spre mine s-au îndreptat mulţi ochi curioşi.
-	Vai de mine! m-am gândit şi m-am uitat disperat în
jur prin capelă. Cum se organizează aşa ceva - o excursie
cu Asociaţia de tineret? Şi - încotro?
Sosisem abia cu o zi în urmă în suburbia rurală a oraşului
industrial din Westfalia. şi acum trebuia deja imediat...
Eram foarte dezorientat, mai ales că nu eram prea sigur ce
este o Asociaţie de tineret.
Şi totul a fost şi mai rău decât m-am temut...
Cu zece minute înainte de ora stabilită m-am postat
deja în faţa bisericii pe şoseaua mare, care era liniştită şi
pustie în soarele cald de vară. Nici urmă de Asociaţia de
tineret. Au trecut cinci minute - zece minute, - atunci am
văzut un tânăr apropiindu-se. Am pornit spre el cu o faţă
16

cât se poate de prietenoasă. Poate reuşeam sä aflu de la el
cum se organizează o astfel de excursie. Dar - ce mare
dezamăgire! - a trecut pe lângă mine şi s-a îndreptat foarte
sigur direct spre cârciumă, care era chiar peste drum de
biserică. A dispărut înăuntru - şi eu am rămas din nou
singur...
A început să mă doară şi rana din război. Cu ani în
urmă, francezii mi-au tras o bucată de metal în spate, şi
dacă stăteam prea mult în picioare, aveam dureri foarte
mari. Aşa că m-am aşezat pe marginea şoselei şi am aştep-
tat...
S-a făcut ora 14:10 - s-a făcut ora 14:15-. Nu a apărut
nimeni. - Totuşi! Vin doi! Uraa! Aduc cu ei chiar şi cor-
nuri. Instrumentele străluceau luminoase în lumina soare-
lui!
Dar - şi aceştia doi au trecut mai departe şi - nu mi-am
dezlipit ochii de la ei - au intrat direct în cârciumă! Am
rămas din nou singur pe marginea şoselei. Acum nu mai
mi-era frică de cum trebuie să organizez excursia. Cumva
aş fi reuşit să mă descurc. Numai dacă - ar fi venit cineva!
Cum va fi, dacă va trebui să stau toată dupâ-masa aici
singur!
Tot mereu au venit bărbaţi mai tineri sau mai bătrâni -
dar toţi au intrat în cârciumă. în cele din urmă, l-am între-
bat pe unul din ei, ce se petrece acolo. A izbucnit în râs şi
mi-a explicat:
-	Noi suntem pompierii! şi însoţitorul lui a adăugat cu
mâna la gură:
-	Stingem incendiile lăuntrice.
Na, acum ştiam despre ce este vorba. Se pare că în lo-
calitate pompierii s-au înmulţit mai mult decât Asociaţia
de tineret, din care tot nu se vedea nici o urmă.
Atmosfera din cârciumă a devenit încetul cu încetul tot
mai însufleţită. Muzica se auzea cântând un marş vesel,
17

care pe mine nu a putut însă sä mă înveselească. Apoi s-
au deschis ferestrele. Bravii pompieri au apărut la geamu-
ri cu halbele de bere în mână, au ciocnit în direcţia mea şi
m-au întrebat unde-mi sunt tinerii din Asociaţie.
Ei bine, nici eu nu ştiam unde sunt! Probabil Asociaţia
nu mai exista de mult.
Când bărbaţii au văzut cât sunt de necăjit, m-au
compătimit batjocoritor şi m-au sfătuit să intru în crâşma
răcoroasă. Până la urmă, toate geamurile au fost pline de
bărbaţi şi eu am ajuns ţinta unei bătăi de joc generale.
Da - stăteam pe marginea şoselei! şi nu eram deloc în
apele mele. Nu era mai bine să renunţ şi să mă întorc în
locuinţa mea?
Dar la vederea bărbaţilor care râdeau batjocoritor în
geamurile cârciumei, m-am înfuriat: nu era oare această
nenorocită de Asociaţie de tineret un blam la adresa lucrării
împărăţiei lui Dumnezeu!? Nu era oare tăvălită în praf
onoarea împăratului meu Isus, dacă mesagerul Lui va bate
acum ruşinos în retragere în faţa acestor cheflii?
Şi, dintr-odatâ, mi-am dat seama clar ce trebuie să fac:
dacă nu apare aici nici o ceată de tineri creştini, atunci
trebuie să mă duc şi să caut una.
Deci - m-am ridicat hotărât şi am pornit la drum - pe
şoseaua lungă, mare, fierbinte, care ducea în oraş.
Pe atunci, traficul nu era deloc intens, aşa că şoseaua
era foarte liniştită. Nu se părea deloc că aş avea vreo şansă
de izbândă.
Dar apoi am ajuns la un mic pod. Pe balustrada podului
şedeau trei băieţi de vreo 16 ani, care încercau sâ-şi dea
aere de bărbaţi cu câteva ţigări şi cu vorbe mari.
M-am oprit şi i-am întrebat dacă pot să mă aşez lângă
ei. Nu au avut nimic împotrivă. M-am urcat pe balustradă
şi încet s-a înfiripat o discuţie: Ce şi-au propus să facă? -
Nimic! Nu au bani pentru toate plăcerile bărbăteşti... Pauză
18

-	Era evident: aceşti băieţi se plictisesc. Aşa că am îndrăznit
să le fac o propunere:
-	Ce-ar fi să facem o mică plimbare în munţi?
Tăcere. Apoi, unul a întrebat:
-Şi?
-	Ei bine - am răspuns ezitând, am putea să ne jucam
ceva, de exemplu, hoţii şi vardiştii.
La această propunere, s-a văzut dintr-odatâ clar că băieţii
sunt gata să renunţe la toată maturitatea lor de bărbaţi. Şi-
au aruncat ţigările. Doi au luat-o la goană şi au mai adus
încă trei prieteni. Toţi erau plini de entuziasm. Aşa am
plecat cu aceşti şase băieţi în munţi şi în pădure.
A fost o după-amiazâ minunată. Este drept că mă durea
rana din război şi vreau să recunosc că din cauza ei m-am
ascuns întotdeauna foarte repede într-un şanţ şi m-am
acoperit cu frunze ca să nu mă mai găsească nimeni. Dar
-	peste mine şi în jurul meu se dădea o luptă aprigă între
hoţi şi poliţişti într-un mod greu de imaginat. Tinerii bărbaţi
redeveniserâ copii.
Când soarele a apus, ne-am aşezat în iarbă la poala
muntelui, am privit peisajul minunat şi, da, ce să facem
acum?
-	Băieţi, i-am provocat eu. Am putea cânta un cântec,
ştiţi vreunul?
-	O, da! ştim unul: „Paharu-i plin, şi eu degrab' îl voi
goli..."
Frumos! Deci, am cântat acest cântec cât ne-a ţinut gura.
Când l-am terminat, le-am explicat că eu ştiu un cântec
mult mai frumos. Anume: „Iubit Domn Isus..."
Pe acesta nu-1 ştiau. Dar - se poate învăţa, şi le-a plăcut.
Se putea cânta diferit - o dată piano - şi apoi din nou forte.
Pe scurt, curând au învăţat cântecul, şi apoi discuţia despre
Isus a urmat de la sine. Le-am povestit despre El şi m-au
ascultat cu plăcere.
19

Am plecat spre casă cântând. A fost puţin ciudat modul
în care se tot schimbau cântecele, o dată cel cu,,Paharu-i
plin" şi apoi „Iubit Domn Isus". şi m-am bucurat că pe
drumul de ţară nu ne-am întâlnit cu nimeni care să ne
critice. Dar băieţii mei erau nespus de veseli, şi eu la fel.
Când am ajuns în faţa bisericii, m-am umflat în pene -
cum se spune. Să vadă acum cheflii de peste drum că am
şi eu Asociaţia mea de tineret. Dar băieţii nu trebuia să
ştie despre ce este vorba; poate că taţii lor erau înăuntru în
cârciumă.
Aşa că ne-am postat în faţa bisericii şi am cântat în
încheierea acelei zilei frumoase încă o dată tare, bucuroşi
şi din toată inima: „Iubit Domn Isus..."
Deja de la primele cuvinte ale cântecului, geamurile au
fost aglomerate. Dar nici unul din bărbaţi nu a mai scos
nici un cuvânt. Au ascultat puşi pe gânduri. Se vedea pe
feţele lor că sunt mişcaţi de cântecul băieţilor...
Această zi a fost începutul unei lucrări bogate, binecu-
vântate şi înfloritoare cu tinerii din acea localitate...
Aşa - acum onoratul cititor mai vrea să ştie, ce s-a întâm-
plat cu Asociaţia de tineret? Dragă cititorule - nici eu nu
ştiu...
O sărbătoare de Paşti ratată
- Deci, domnule pastor, trebuie să ne ajutaţi, aşa m-a
rugat secretara organizaţiei tinerelor fete.
S-a întâmplat în urmă cu aproape 30 de ani. Pe atunci
eram un foarte tânăr ajutor de predicator, şi de aceea m-
am simţit supraonorat când cunoscuta conducătoare de
tineret mi s-a adresat cu rugămintea ei. Şi apoi, mi-a ex-
20

pus planul ei: în dimineaţa zilei de Paşti, la răsăritul soa-
relui, să se ţină un serviciu divin pentru fete.
- Gândiţi-vâ, ce frumos va fi, a strigat ea entuziasmată.
Exact la ora la care Mântuitorul a ieşit din mormânt, ne
adunăm departe din oraş, undeva într-o poiană frumoasă
cu flori. Cântăm şi dumneavoastră ne predicaţi mesajul
Paştelui. Pentru fete, acesta va fi un eveniment de neuitat!
Eu am fost la fel de entuziasmat ca şi ea şi mi-am dat
acordul cu bucurie...
Da, ce frumos ne-am imaginat noi totul! Dar - spus de-
a dreptul - a fost un adevăr eşec. Deja în timp ce ieşeam
din oraş pe bicicletă am început să cad pe gânduri. Căci
îmi bătea în faţă un vânt tăios şi rece care mi-a mai tem-
perat puţin emoţia. Poiana pe care am ales-o nu era deloc
înflorită. Mai degrabă era foarte umedă. Şi micul grup,
care venise până aici, tremura tot.
Cu toate acestea, am început serviciul divin cu bucurie.
Dar nimic nu a mers bine. Corul nu a luat bine tonul - a
mai încercat curajos câteva măsuri - dar până la urmă a
renunţat. Mai multe fete au început să chicotească.
Şi când am început să predic, vântul a răsturnat una din
vazele mari în care câteva flori frumoase împodobeau
amvonul. Apa s-a scurs cu un gâlgâit zgomotos. Neliniştea
a devenit şi mai mare.
După ce gâlgâiul s-a terminat în cele din urmă, s-a
răsturnat şi ce-a de-a doua vază. Şi totul s-a repetat. Atunci
s-a zis şi cu atenţia. Şi eu am avut grijă să termin cât mai
repede şi cu predica.-
De atunci, mi-am amintit numai cu un zâmbet sau cu
mare stânjeneală de acea dimineaţă de Paşti. Dar când
mi-am amintit din nou de această întâmplare în anul ace-
sta, atunci mi-am dat seama - după 30 de ani -, ce ar fi
trebuit să predic în acea situaţie nefericită. Anume:
învierea Fiului răstignit al lui Dumnezeu nu este o oca-
21

zie pentrü serbări îmbelşugate. Domnul a înviat într-o lume
în care pentru majoritatea oamenilor, toate lucrurile mer-
geau râu; într-o lume în care pe oameni îi aşteptau multe
dezamăgiri, în care tot timpul avem parte de eşecuri, în
care trecem prin clipe mai mult sau mai puţin triste. în
această lume a înviat El. Şi noi, cei care trebuie să trăim
în această lume păcătoasă şi tristă, putem să ne bucurăm
pentru că avem în această lume săracă şi în viaţa noastră
de zi cu zi un Mântuitor viu, care ne-a răscumpărat pe
cruce şi care ne-a făcut copiii lui Dumnezeu.
Şi acum, m-aş bucura dacă una din persoanele care au
fost prezente la acel eşec ar mai putea să asculte această
predică întârziată de Paşti!
Lupta unui păcătos
L-am văzut prima dată la o oră de studiu biblic pe care
am ţinut-o. Părul negru răvăşit, faţa împietrită.
-	Aha, mi-am spus, mi-au trimis pe unul care să strângă
material împotriva bisericii.
Tânărul bărbat era foarte atent. Aproape prea atent pen-
tru unul care vrea numai să spioneze.
Ziua următoare, a venit în biroul meu:
-	Domnule pastor, vreau să intru din nou în biserică.
Am dat din mână:
-	De ce? Este numai o formalitate, care nu ne este de
folos nici nouă şi nici dumneavoastră. Avem deja în bise-
rică atâţia membrii inactivi, încât nu murim de dorul de a
mai primi încă unul.
Atunci a răbufnit din el aproape sălbatic:
-	Domnule pastor, vreau pace cu Dumnezeu. Depun
22

armele înaintea Lui. Capitulez. Vreau sâ am acum pace cu
Dumnezeu!
Răbufnirea este atât de sălbatică, încât îmi închipui:
aici a avut loc o luptă, o bătălie puternică între Dumnezeu
şi om.
-	Prietene, povestiţi-mi: cum aţi ajuns la această mărturi-
sire?
Şi el îmi povesteşte.
Astfel sunt introdus în cercul mic al unor tineri, care şi-
au asumat sarcina „să extermine superstiţia religiei".
Un punct culminant al vieţii sale a fost când, la o mare
adunare, în faţa a mii de oameni, a ţinut un mare discurs
împotriva lui Dumnezeu. Cu „argumente ştiinţifice" a făcut
de râs credinţa în Dumnezeu. I-a făcut multă bucurie sâ
privească feţele celor care-1 ascultau cu atenţie şi să ob-
serve cum ascultătorii lui îl cred. Aceasta a fost marea zi
a vieţii lui.-
Au trecut de atunci abia două săptămâni. Şi acum stă în
faţa mea şi-mi spune:
-	Vreau pace cu Dumnezeu.
-	Dar, cum vine asta? îl întreb. Doar aţi dovedit că nu
există nici un Dumnezeu.
Nervos, mă întrerupe:
-	Domnule pastor, împotriva voinţei mele, Dumnezeul
cel viu mi-a demonstrat că există.
Şi relatează despre ultimele două săptămâni. Despre
neliniştea inimii lui, care 1-a dus la disperare.
-	Domnule pastor, Dumnezeu este împotriva mea! De-
pun armele în faţa Lui! Nu mai pot să trăiesc aşa!
Cred că toţi cunoaştem istoria fiului risipitor. I-am po-
vestit-o şi lui. Când am terminat, în inima lui a pătruns
puţină lumină şi a început treptat să creadă în îndurarea
lui Dumnezeu.
Dar ziua următoare a venit şi mai palid şi mai speriat în
23

biroul meu:
-	Nu-mi găsesc liniştea. M-am făcut vinovat de un păcat
foarte mare. Prin discursul meu i-am dus pe oameni la
necredinţă. Cum pot să repar răul pe care l-am făcut?
Sfâtuiţi-mâ!
M-am gândit:
-	Da, poate cel mai bine este să mergeţi la acei două mii
de oameni şi să le spuneţi: „Am minţit. Dumnezeu totuşi
există".
El a dat din cap.
-	Cum pot să fac acest lucru! Nu-i cunosc pe cei două
mii de oameni.
-	Atunci, mergeţi la un ziar şi daţi un anunţ: „M-am
înşelat. Ştiu că Dumnezeu există".
A dat din nou din cap.
-	Nu merge. Ziarul nu-mi va primi anunţul. Şi dacă
numai unul din cei două mii nu-mi va citi anunţul, atunci
totul ar fi în zadar. Cum să repar răul pe care l-am făcut?
-	Situaţia este destul de rea, prietene. Domnul Isus a
spus: „Vai de cel prin care vine pricina de pâcâtuire! Ar fi
mai de folos pentru el să i se lege o piatră de moară de gât
şi să fie aruncat în mare" (Luca 7:1,2).
Atunci, bărbatul începe să tremure:
-	Deci, sunt pierdut pe veci.
Mie-mi trece prin minte versetul: „Căci fărădelegile
mele se ridică deasupra capului meu; ca o povară grea
sunt prea grele pentru mine" (Ps. 38:4).
Dar apoi tresar:
-	Prietene, aveţi dreptate. Nu puteţi să reparaţi răul făcut.
Dar, ce-ar fi, dacă ar veni un Altul mai puternic şi ar repa-
ra totul?
-	Imposibil, a spus el deznădăjduit.
-	Nu, nu este imposibil! El este aici! Numele Lui este
Isus Cristos, Fiul lui Dumnezeu.
24

Şi apoi îi citesc din Isaia 53: „... durerile noastre Le-a
luat asupra Lui... Pedeapsa, care ne dă pacea, a căzut pes-
te El şi prin rănile Lui suntem tămăduiţi..."
Nu pot să vă descriu în cuvinte acea oră minunată, în
care acest tânăr a fost umplut de lumină şi a aflat că:
Pace se află pentru fiecare
în rănile lui Isus;
păcatul, chiar de-i mare
pe Golgota a fost dus.
Crucea din baltă
- Bumm! Bumm! Bumm!
O ploaie de pietre grele a lovit obloanele ferestrelor.
Câteva femei au ţipat speriate. Copiii s-au ghemuit
înfricoşaţi.
Privirea mea a privit biata adunare: într-o cămăruţă
sărăcăcioasă se înghesuiau aproximativ 50 de oameni,
bunicuţe bătrâne, câţiva copii, o mână de ucenici jalnici,
câţiva mineri şi femei obosite şi epuizate.
în jurul casei în care ne aflam se înşirau nenumărate
blocuri ieftine cu locuinţe de închiriat, în care locuiau mii
de oameni. In comparaţie cu numărul lor, mica noastră
adunare părea cu adevărat lipsită de importanţă.
Şi totuşi - această biată oră de studiu biblic a însemnat
un atac împotriva imensei împărăţii a întunericului. Unde
pătrunde Evanghelia, diavolul se apără.
Acestlucru am început să-1 simţim şi noi pe pielea
noastră. în bezna de afară se adunau de fiecare dată haite
întregi de bărbaţi. Şi apoi începeau tulburările: fie se pos-
tau în faţa uşii şi cântau cântece obscene, fie jucau fotbal
25

cu cutii goale de conserve, încât în mica sală nu se mai
înţelegea nici un cuvânt. De cele mai multe ori intonam o
cântare şi cântam până când afară se făcea din nou linişte
şi puteam continua studiul.
Am admirat întotdeauna curajul oamenilor care veneau
la întâlnirea noastră în ciuda duşmăniei de afară. Dar -
când foamea după Evanghelie pune stăpânire pe om, ni-
mic nu mai poate să oprească imboldul inimii.
în seara aceea, tulburările au fost deosebit de mari. A
fost de parcă „dracul însuşi s-ar fi dezlănţuit". Cineva a
deschis uşa dintr-o smuciturâ, a strigat ceva urât şi a dispă-
rut râzând batjocoritor în noapte. Apoi s-a aruncat din nou
cu pietre în obloanele de la ferestre. Din nou a trebuit să
întrerup comentariul biblic. Ca să nu mai auzim gălăgia
de afară, am intonat o cântare...
Şi atunci s-a făcut linişte afară - surprinzător de linişte...
Am răsuflat uşuraţi... în mod sigur scandalagii au ple-
cat... Am luat din nou cuvântul, pentru a sfârşi studiul
biblic...
Şi atunci! Afară, zgomot de paşi... voci şoptite... atenţia
ascultătorilor mei a dispărut... o clipă domneşte o linişte
plină de aşteptare, nefirească...
Brusc, ceva greu izbeşte uşa, ceva mare cade jos... se
aude cum cineva fuge cu paşi grăbiţi...
Ce-a fost asta?
Deschid repede uşa - şi văd pe jos - jumătate într-o
baltă de apă de ploaie - un mare crucifix de fier. îl re-
cunosc imediat: este cel din faţa căminului catolic pentru
bărbaţi din apropiere.
După toată gălăgia dinainte, acum domneşte o linişte
sinistră. în spatele meu, oamenii speriaţi abia îndrăznesc
să respire. Numai câţiva bărbaţi s-au înghesuit lângă mine.
în faţa mea se află piaţa întunecată, urâtă şi goală, lumi-
nată slab de câteva lămpi cu gaz, udă şi murdară.
26

Şi aici, în baltă, imaginea Mântuitorului! O, înţelegem
bine gestul:
-	Na, aici îl aveţi pe Isus al vostru! în mocirla cu el!
în mine se aprinde o mânie surdă. Acum ar trebui să
trăznească din cer! Acum Dumnezeu trebuie să intervină
pentru gloria Fiului Lui!
Inspir adânc.
-	O, oamenii ăştia! Bestiile astea! Dumnezeu nu numai
că sfâşie cerul, ci ne dă toată inima Lui şi ne dă ce are mai
bun şi minunat - pe Fiul Lui! şi omul? „în mocirlă cu el!"
O, acum Dumnezeu trebuie să vorbească...
Dar nu s-a auzit nimic. Ploaia murmura încet. Lămpile
cu gaz sclipeau trist în bălţile de apă. Iar imaginea Mân-
tuitorului, a dragostei supreme, a milei divine era pe jos
în baltă. Şi - cerul tăcea! Foarte departe se aude râs batjo-
coritor...
Mi-a venit în minte un verset: „El vrea să-şi arate aici
puterea şi măreţia..." Da, este adevărat! Măreţia lui Isus
este ascunsă! şi numai ochii credinţei o descoperă.
M-am hotărât să mă întorc la turma speriată. Inima mi-
era obosită...
Dar, dintr-odatâ s-a făcut lumină în mintea mea: Fiul
lui Dumnezeu nu va fi dispreţuit şi înjosit mereu. Va veni
o zi, când vălul se va rupe şi Fiul Omului se va arăta
întregii lumi în măreţie.
M-am înveselit. Am trecut la amvon, am deschis Bi-
blia la Matei 24 şi am citit: „... Şi vor vedea pe Fiul Omu-
lui venind pe norii cerului cu putere şi cu o mare slavă".
Şi mica adunare tulburată s-a înveselit la auzul acestei
promisiuni. Şi mi-am dat seama: învăţătura despre cea
de-a doua venire a lui Isus în slavă este înţeleasă numai de
biserica năpăstuită...
27

Ajuns din urmă
-	Palisadele! mi-a explicat însoţitorul meu şi mi le-a
arătat cu mâna pe geam.
Trenul nostru gonea de-a lungul râului Hudson. De cea-
laltă parte a râului se vedea un şir de stânci roşii.
-	Ah, palisadele? Nu s-au dat aici cu mult timp în urmă
lupte sălbatice cu indienii?
-	Nu ştiu, a răspuns el, s-a lăsat pe spate şi a închis
ochii. O da, aveam în faţă o călătorie foarte lungă: Casca-
da Niagara şi apoi Canada.
M-am uitat pe furiş la el: tipul de tânăr elegant şi ener-
gic, care a reuşit să se afirme în Statele Unite.
îl cunoşteam abia de două zile. Dar în acest timp scurt
am devenit aproape fraţi. Mi-au revenit în minte toate
întâmplările din zilele trecute: New York, cu impresiile
tulburătoare, măreţe! şi apoi acea seară fierbinte, când am
mâncat într-un mic restaurant şi m-am întrebat ce să fac
cu restul serii.
Atunci, cineva m-a lovit uşor pe umăr.
-	Sunteţi pastorul Busch?
Am tresărit. Un bărbat tânăr, cu o pălărie de paie pe
cap.
-	Da, eu sunt acela!
-	O, cât v-am căutat! Trebuie să veniţi acum cu mine!
Am râs:
-	Şi eu am crezut, că aici este ţara libertăţii! Unde tre-
buie să merg cu dumneavoastră?
-	La Asociaţia Creştină Germană a Tinerilor Bărbaţi!
Haideţi, ne grăbim! -
O jumătate de oră mai târziu, mă aflam într-o sală mică.
Mi s-a părut ca o mică oază în pustia haotică a oraşului
28

New York. In jurul meu şedeau aproximativ 30 de tineri,
înaintea fiecăruia se afla un Testament. Şi tânărul acesta,
care sade acum lângă mine şi călătoreşte cu mine de-a
lungul râului Hudson, a citit istoria din loan 1, când loan
Botezătorul a arătat spre Isus şi a strigat: „Iată Mielul lui
Dumnezeu care ridică păcatul lumii". Apoi, acest tânăr
„preşedinte" al Asociaţiei mi-a spus bun venit şi m-a rugat
să le vorbesc din Cuvântul lui Dumnezeu.
Aşa ne-am cunoscut...
A observat că mă uit la el, a deschis ochii şi a râs:
-	Este prea devreme pentru somn.
Mi-am pus mâna pe braţul lui:
-	Aţi vrut să-mi povestiţi cum aţi ajuns din Essen în
America şi în cercul acela de bărbaţi tineri. Acum am avea
tocmai timp destul.
-	Cu plăcere! a spus el şi s-a aşezat mai bine. Este o
istorie interesantă, o istorie cu - Dumnezeu. A chemat
chelnerul negru: Aduceţi-ne suc de fructe de la gheaţă!
Apoi şi-a dat jos haina şi a început:
-	Ştiţi doar: în Essen am lucrat ca voluntar în marea
lucrare cu tineretul a pastorului Weigle. Chiar dacă eram
atras de Evanghelie - totuşi nu am fost convertit cu
adevărat. Şi, de aceea, am început să nu mă mai simt bine
în acel cerc de tineri din Essen. O, Doamne! Am vrut să
mă bucur şi eu o dată de viaţă - aşa ca toţi colegii mei.
Aşa că trebuia să ies din acea societate. Dar - mai era
pastorul Weigle! O, am fost sigur că are să mă urmărească
mereu. Am ştiut că nu are să-mi dea pace.
Aşa că m-am gândit: cel mai bine - aşa mi-am spus -
mă mut într-un alt oraş. Dar - voi fi acolo în siguranţă de
P.W.? - aşa îl numeam noi pe acel bărbat spiritual. El ar fi
fost în stare să scrie Asociaţiei Creştine a Tinerilor Bărbaţi
din acel oraş, ca să mă urmărească. Şi atunci aveam să
ajung din nou în „Clubul evlavioşilor"!...
29

Chelnerul negru ne-a adus sucurile. Apoi, prietenul meu
a continuat:
-	Vedeţi dumneavoastră! încet, încet m-a cuprins di-
sperarea. Am vrut sub orice formă să scap de această tu-
telă, în cele din urmă, mi-a venit ideea: Acceptă pur şi
simplu un post în Statele Unite! Pe vremea aceea, nu era
deloc greu. Şi aşa, într-o bună zi, m-am îmbarcat pe vapor
şi am plecat.
în Bremerhaven, când pe vapor a răsunat melodia: „Tre-
buie să-mi părăsesc oraşul...", am râs şi m-am gândit: Nu
trebuie, vreau! îmi venea să strig tare: Sunt liber!
Ei bine! Am ajuns la New York, ştiţi cum e - agitaţia
când ajungi în port: controlul paşapoartelor, vama, gălăgie,
strigăte, vâlvă...
Am observat că bietele mele cunoştinţe de engleză din
şcoală nu-mi folosesc prea mult. Am stat neajutorat în
faţa vameşului, care-mi turuia ceva cu o viteză nebună.
Nu am înţeles ce vrea de la mine...
Dintr-odată a apărut în faţa mea un domn tânăr, şi-a
scos pălăria şi mi-a spus:
-	Şi dumneavoastră sunteţi german? Vreau să vă ajut.
M-a salvat din ghiarele vameşului şi m-a scos cu bine
din port. Apoi, m-a întrebat:
-	Aveţi deja rezervată o cameră la hotel?
-Nu!
-	Atunci, am să vă ajut.
A chemat un taxi, am traversat tumultul ameţitor al
oraşului. Eram foarte tulburat şi fericit că cineva îmi poartă
de grijă. Apoi taxiul a oprit - am coborât. Şi ce-mi este dat
să văd? Pe hotel scrie cu litere mari: „YMCA". Adică
„Asociaţia Creştină a Tinerilor Bărbaţi"!!! Tocmai de ea
am vrut să fug!
Dar - aceasta de aici este o adevărată uzină. Aici voi
putea în mod sigur să mă fac pierdut! Dar însoţitorul meu
30

mi-a spus:
- Noi, etnicii germani, avem astă seara un studiu biblic.
Dacă nu aveţi nimic împotrivă, am să vin după dumnea-
voastră. Veţi găsi acolo prieteni, .ajutor, relaţii şi tot ce
aveţi nevoie.
Cu aceste cuvinte a pus mâna pe valiză mea şi s-a îndrep-
tat spre Hotelul YMCA.
Eu însă am rămas ca trăznit. Şi, în acel moment, am
înţeles totul. Am vrut să fug de Dumnezeu. Şi - El m-a
ajuns din urmă. Am înţeles cuvintele Psalmului 139:
„Unde mă voi duce departe de Duhul Tău şi unde voi fugi
departe de faţa Ta?... Dacă voi lua aripile zorilor şi mă voi
duce să locuiesc la marginea mării şi acolo mâna Ta mă
va călăuzi şi dreapta Ta mă va apuca..."
Apoi a tăcut. Trenul gonea spre preeria nesfârşită...
Chemarea
Era seara noastră, a bărbaţilor. în jurul meu erau adunaţi
aproximativ 35 de mineri. Şi discuţiile erau însufleţite.
Se puneau toate întrebările la care te puteai gândi.
-	Domnule pastor! a spus cineva, dumneavoastră spu-
neţi, că Dumnezeu este puternic. Atunci, vă întreb: poate
Dummnezeu să creeze o piatră atât de mare, încât să nu o
mai poată ridica nici El?
înainte să pot da un răspuns, altcineva a strigat:
-	De ce a creat Dumnezeul dumneavoastră oamenii, când
a ştiut foarte clar în atotştiinţa Lui, că o să dea greş cu
aceşti oameni?
Un al treilea s-a grăbit să i-a cuvântul:
-	în Biblie scrie, că prima pereche de oameni a avut doi
fii. Unul 1-a omorât pe celălalt. Apoi a plecat într-o ţară
31

străină şi şi-a luat o nevastă. De unde a apărut nevasta?
Bărbaţii m-au bombardat astfel cu întrebările lor. Dacă
încercam însă să răspund, nici măcar nu mă ascultau, ci
veneau tot mereu cu alte întrebări noi.
Atunci, a luat cuvântul bătrânul Bohnke. Era cel mai
vârstnic din cei prezenţi. îl cunoşteam bine. împreună am
trecut prin clipe foarte grele, când i s-a trezit conştiinţa şi
când a venit plângând la mine şi mi-a repetat într-una prin-
tre lacrimi:
-	Sunt pierdut! Sunt pierdut! L-am dispreţuit pe Dum-
nezeu!
Dar apoi, mila Domnului Isus Cristos a strălucit ca un
soare luminos în viaţa lui şi el s-a predat acestui Soare,
fără reţineri. După aceasta a devenit un om foarte tăcut,
care la adunările noastre stătea foarte liniştit şi asculta cu
multă atenţie.
Deci - a luat cuvântul, spre mirarea tuturor.
-	Băieţi! a spus el, ce întrebaţi voi aici, sunt numai pros-
tii. Cu întrebări ca acestea mi-am liniştit şi eu cândva
conştiinţa, atunci când am fugit de Dumnezeul cel viu.
Dar...
A meditat o clipă, şi-a trecut îngândurat mâna peste
frunte şi a continuat:
-	Vreau să vă povestesc o întâmplare!
Toţi îl ascultau cu atenţie. Căci era ceva neobişnuit, ca
bătrânul Bohnke să vorbească atât de mult. Bătrânul a
povestit:
-	Patria mea este Prusia. Pe mica moşie a tatălui meu
nu aveam nici un viitor. Atunci a venit la noi zvonul, că în
zona Ruhr-ului banii s-ar găsi pe stradă. Nu trebuie decât
sâ-i culegi de pe jos.
Aşa că am plecat de acasă. Dar a urmat o mare
dezamăgire. în zona Ruhr-ului pe străzi nu era decât no-
roi. Şi aşa am ajuns să îndur mari lipsuri. Banii mei s-au
32

topit repede, de lucru nu am găsit. în cele din urma, am
ajuns într-un cartier rău famat, unde câţiva vagabonzi mi-
au propus să particip cu ei la o spargere.
In mine, totul s-a revoltat împotriva acestui lucru râu.
Dar - ce altceva îmi rămânea de făcut?
într-o seară, mergeam tulburat pe străzile din Bochum,
în jurul meu erau mulţi oameni. Magazinele erau lumina-
te. Peste tot numai viaţă, gălăgie, grabă. Pe mine nu mă
băga nimeni în seamă. Disperat şi flămând mă strecuram
prin mulţime. Dacă nu voi găsi ajutor, voi merge pe calea
cea rea, m-am gândit.
Atunci - dintr-odată - mi-am auzit numele:
-	Heinrich!
Am vrut să mă întorc. Atunci mi-am amintit că pe mine
nu mă cunoaşte nimeni în Bochum! Cine să mă strige pe
mine! Cu siguranţă, în marele oraş există mulţi cu numele
de Heinrich.
Aşa că am mers mai departe. Dar am auzit din nou:
-	Heinrich!
Mi-am continuat drumul. Ce mă interesează pe mine?
Atunci am auzit pentru a treia dată, în toată gălăgia
marelui oraş:
-	Heinrich! M-am întors. Am văzut un om care mâna o
căruţă încărcată cu butoaie de bere şi care tocmai dădea
colţul într-o stradă lăturalnică. Mi-a făcut semn cu biciul
şi s-a uitat la mine. Şi atunci l-am recunoscut. Era un fost
coleg de şcoală, care venise deja de mult timp în ţinutul
Ruhr.
Am alergat repede la el.
-	Urcă sus pe capră! mi-a strigat. Nu pot să opresc aici
din cauza circulaţiei.
Şi când m-am aşezat lângă el, mai întâi mi-a reproşat:
-	Te-am strigat atât de tare! De ce nu te-ai întors? Câte-
va secunde mai târziu - şi aş fi dat colţul. Atunci probabil
33

nu ne-am mai fi întâlnit niciodată! Dar acum, povesteşte-
mi cum îţi merge!
Da, i-am povestit tot: în ce mizerie mă aflu şi cum va-
gabonzii aceia încearcă să facă din mine un hoţ.
Atunci, pe fostul meu coleg 1-a apucat mila şi m-a luat
la el acasă. Mi-a dat să mănânc şi mi-a dat din hainele lui.
Până la urmă mi-a făcut rost şi de un loc de muncă. Pe
scurt: lui îi datorez faptul că nu am ajuns un pungaş. Şi
acum, fiţi atenţi!...
Bătrânul Bohnke a devenit dintr-odatâ foarte ceremo-
nios când a spus:
-	Aţi înţeles că viaţa mea a fost la un pas de prăpastie?
Prima chemare nu am băgat-o în seamă. Nici pe a doua!
Dacă nu aş fi ascultat nici cea de-a treia chemare, atunci
mi-aş fi nenorocit viaţa. Totul a depins de faptul că am
ascultat chemarea şi că am urmat-o.
Bărbaţii erau toţi cu răsuflarea tăiată. O da, puteau să
înţeleagă prea bine această întâmplare. Toţi erau oameni
ale căror vieţi erau mereu la un pas de prăpastie. Toţi au
înţeles prea bine ceea ce a povestit bătrânul. Acesta a con-
tinuat la fel de grav:
-	Totul a depins să aud cea de-a treia chemare. Şi la fel
mi s-a întâmplat şi cu Dumnezeu. M-a chemat când am
fost botezat. Dar atunci nu am înţeles acest lucru. Apoi
m-a chemat când am fost confirmat. Atunci nu mi-a păsat
de chemare. Dar - când m-a strigat a treia oară, am ştiut:
Acum trebuie să ascult! Altfel Dumnezeu dă colţul şi nu-
1 mai aud niciodată. Şi vedeţi, atunci m-am convertit. Şi
atât am vrut să vă mai spun: problema nu sunt întrebările
astea prosteşti pe care le tot puneţi voi aici; problema este,
dacă vreţi să ascultaţi chemarea lui Dumnezeu şi dacă vreţi
sâ-L urmaţi!
Bătrânul s-a aşezat. în sală a domnit liniştea. Apoi am
mai cântat o cântare şi am plecat gânditori spre casă.
34

Clopoţelul spart
într-adevăr! Te durea inima sâ-1 vezi pe tânărul care
şedea în faţa mea pe sofa. Cum îi atârnau umerii şi braţele,
faţa tristă, spatele cocoşat - totul la el arăta a disperare. De
fapt, el era un „tip înalt ca bradul" - mare şi puternic, cu o
barbă mare şi neagră. Dar până şi părul îi atârna trist peste
ochi.
în cele din urmă, a prins din nou curaj şi a povestit mai
departe:
-	Da, nici nu o să puteţi crede cât am fost de idealişti
când ne-am căsătorit. Am privit cu dispreţ toate micile
certuri. Doar ne iubeam atât de mult!...
A oftat adânc.
-	Şi apoi? l-am încurajat.
S-a uitat la mine:
-	Numai încet! Când îmi amintesc de începutul căsniciei
noastre, atunci... o, nici nu pot să descriu cât am fost de
fericit. Ştiţi, soţia mea este foarte drăguţă. Şi deşteaptă!
Am vrut să arătăm tuturor cum arată o căsnicie adevărată.
Da, asta am vrut...
Din nou s-a cufundat în gândurile lui negre. Ca să prindă
din nou curaj, l-am întrebat din nou:
-	Ce s-a întâmplat apoi?
Mi-a răspuns nervos:
-	Ce să vă mai spun! Alaltăieri s-a întâmplat - mi-am
ieşit din fire şi am lovit-o. A fost atât de obraznică. - Da,
am bătut-o... apoi a fugit. A luat copilul cu ea; copilul era
bolnav - şi ieri mi-a transmis prin cineva că a murit...
Totul s-a terminat!
Tăcere adâncă. Apoi am îndrăznit să întreb încet:
-	V-aţi rugat împreună? M-a privit fără să mă înţeleagă.
35

Aşa că am continuat: Deci o căsnicie fără Dumnezeu! Nu
mă miră nimic. Nici nu putea să sfârşească altfel!
S-a uitat la mine sălbatic:
-	Şi idealismul nostru?
Am dat din mână:
-	Omule! Idealismul falimentează în faţa vieţii. Viaţa
fără Dumnezeu este o fugă spre nenorocire.
Şi acum, vreau să vă relatez câteva secvenţe din conti-
nuarea acestei istorii.
înmormântarea copilului: a fost groaznic. In mijloc,
micuţul sicriu. în dreapta stătea tânăra femeie cu rudele
ei. Avea ochii plânşi. In stânga stătea el, singur de tot şi
foarte necăjit. - Cei doi nu s-au uitat unul la altul...
Studiul biblic: am explicat Biblia într-o sală mică şi
sărăcăcioasă. în faţa mea, cu ochi flămânzi, bărbatul mi-a
sorbit fiecare cuvânt de pe buze, atunci când am vorbit
despre Isus, care i-a mântuit pe idealiştii şi pe păcătoşii
zdrobiţi. După studiu mi-a cerut o Biblie. Şi apoi a înce-
put lupta unui tânăr cu Dumnezeu:
-	Nu te las până nu mă binecuvintezi!
Din nou pe sofaua mea: tânărul stă din nou în faţa mea,
dar este complet schimbat.
-	Domnule pastor, acum m-a găsit Isus. Ştiu că prin
moartea Lui m-a împăcat şi pe mine cu Dumnezeu. Am
pace cu Dumnezeu!...
Ochii lui strălucesc. Apoi, a continuat:
-	Nu am vrut în nici un caz să mă mai întorc la soţia
mea. Dar azi dimineaţă am citit în Biblie ce a spus Isus:
Cine se desparte de nevastă, comite un mare păcat. - Acum
ştiu că trebuie să mă împac cu soţia mea. Vreţi să mă
ajutaţi?
I-am promis că-1 voi ajuta cu plăcere.
Tânăra femeie: a izbucnit nervoasă:
-	Să mă întorc la bărbatul meu? Niciodată! M-a bătut!
36

Läsati-mä în pace... Şi a început să plângă isteric.
I-am lăsat timp. Apoi, i-am spus:
-	Sunteţi cu nervii la pământ. Am să vă trimit la ferma
unui ţăran, la ţară, să vă refaceţi. Vreau să vă spun de la
început: ţăranul este creştin. Şi în casa aceea toată atmos-
fera este sfântă!
Gândul să scape de toate şi să plece la o fermă liniştită
a înviorat-o. A acceptat cu multă bucurie...
Tânărul bărbat: este foarte apăsat.
-	Totul s-a sfârşit! se plânge el. A fost odată un clopoţel
frumos, care scotea un sunet clar. Dar acum s-a spart.
L-am mângâiat:
-	încredeţi-vă în Isus şi spuneţi-i Lui necazul. El poate
să vindece şi un clopoţel spart, încât să scoată un sunet şi
mai clar.
-	Credeţi acest lucru cu adevâat?
-Da.
O scrisoare de la ţăran: „... cât despre tânăra femeie -
na, mi-aţi trimis o floricică drăguţă de oraş! La început, a
întrebat într-una dacă nu avem cinematograf. Acum s-a
mai liniştit şi ascultă cu atenţie când citim şi comentăm
Biblia. Dar oamenii de la oraş sunt groaznic de nervoşi!..."
O vedere de la tânăra femeie: „... azi este Vinerea Mare.
Toată viaţa mea a murit. Dar aşa trebuie să fie! Azi, în
timpul predicii am auzit că Isus a murit pentru păcatele
noastre. Dacă aş putea numai să înţeleg ce înseamnă
asta!..."
încă o vedere de la tânăra femeie: „... Azi este Pastele!
Da, adevărat - înviere! Isus trăieşte şi eu trăiesc împreună
cu El. Sunt atât de fericită! Acum îl cunosc pe Isus! Cât
de mult le mulţumesc gazdelor mele, că mi-au arătat ca-
lea care duce la Viaţă. Am înviat cu Isus la o viaţă nouă -
şi acum aş vrea să mă întorc acasă - la soţul meu! Acum
totul va fi altfel, pentru că vrem să avem o căsnicie cu
37

Isus... Spuneţi-i soţului meu, dacă vrea să vină sâ mă ia
acasă. Mă bucur sâ-1 revăd..."
Sfârşitul istoriei? Nu! Ea de acum abia începe. Isus a
vindecat clopoţelul spart. Şi acum scoate un sunet nou.
Ceartă în toată casa
în tinereţe, am locuit timp de câteva luni într-un mic
orăşel încântător.
Când priveai de pe dealul castelului în vale, la acoperişu-
rile gri, la vechile metereze şi la zidurile înconjurate de
trifoi, aveai impresia că aici domneşte pacea. în schimb...
Curând, câteva familii m-au invitat să le vizitez. După
ce s-a mâncat bine şi din belşug - atunci a început totul.
Atunci a urmat bârfa!
Şi am observat că oamenii de aici erau mânaţi de ne-
sfârşite certuri. Uneori nu am ştiut dacă să râd sau să plâng.
Familia Meier era certată cu familia Schulze şi familia
Müller cu familia Krause.
Cel mai încins focar însă, - am constat cu timpul - era
cearta care izbucnise în cadrul unui întreg clan: o familie
foarte mare. Din această familie, mai mulţi fraţi căsătoriţi
locuiau chiar în oraş. Fiecare din aceste familii m-a invi-
tat la ei şi m-a ospătat cu drag. în schimb, a trebuit să
ascult răbdător relatările pe larg despre răutatea cumnaţilor
şi a nepoţilor.
Pe atunci eram tânăr şi înflăcărat de un idealism arzător.
Nu e de mirare că am luat hotărârea sâ joc rolul unui înger
salvator.
Aşa că, într-o seară frumoasă de vară, i-am invitat pe
toţi cei implicaţi la o discuţie într-un rriic umbrar din afara
38

oraşului. Şi au venit, da, au venit într-adevăr! Era o seară
feerică. Soarele a asfinţit în spatele munţilor. Peste lume
s-a lăsat o pace nesfârşită.
Dar în umbrarul meu s-a încins o luptă aprigă. Maică
mâiculiţâ! Ce dandana a ieşit! S-au împroşcat cu reproşuri.
Adesea au vorbit toţi de-odatâ şi mi-a fost greu să-i opresc
să se ia la bătaie.
Dar până la urmă şi cea mai vorbăreaţă dintre femei a
obosit. Am putut să intrevin, să le vorbesc, să calmez
situaţia. Şi, în fine - după multe vorbe, am reuşit: şi-au
dat mâna şi am mai cântat şi o cântare împreună. Şi fieca-
re a plecat în pace acasă.
Inima mea era atât de plină! Eram atât de fericit! De
parcă aş fi avut aripi, aşa am zburat spre casă pe străzile
întortocheate...
Dimineaţa următoare am trecut prin piaţă.
Şi m-am întâlnit cu una din femeile implicate. I-am
ieşit înainte bucuros. Dar înainte sâ-i pot spune ceva, a
sărit cu gura pe mine:
-	Aţi auzit ce a spus ieri seară cumnata mea în drum
spre casă? Şi apoi au urmat o serie de cuvinte urâte.
Mi s-a făcut rău.
-	Dar, ascultaţi-mâ! S-a făcut pace!
-	Pace! a şuierat ea. Şi apoi a râs a batjocură: Abia acum
începe cu adevărat bătălia!
Apoi s-a întors spre vânzătorul de legume:
-	Cât fac morcovii?
Stăteam acolo, eu, biet nebun. Da! Abia acum începea
adevărata bătălie. Femeia a avut dreptate.
Şi eu am trăit prima mea dezamăgire ca tânăr creştin.
Atunci am învăţat că gura lumii nu poate fi astupată cu
câteva vorbe bune, ci ea este schimbată numai atunci când
intervine Isus, care a spus: „Iată, Eu fac toate lucrurile
noi".-
39

Stăteau- toţi în faţa mea: cei 80 de confirmanzi. Erau
primii adolescenţi pe care trebuia sâ-i pregătesc pentru
confirmare, ca pastor foarte tânăr al unei biserici dintr-un
oraş mare. Nu prea aveam habar ce se întâmplă în blocu-
rile mari cu apartamente de închiriat, din care proveneau
aceşti copii.
Azi urma să discutăm despre porunca: „Să nu ucizi".
Cele 80 de feţe m-au privit puţin stupid. Se vedea imediat
că nu au intenţia să devină ucigaşi.
Trebuia să încerc să le explic că, în ochii lui Dumne-
zeu, o ceartă este la fel de vinovată ca o crimă. Dar - oare
ştiau copiii aceştia ceva despre ceartă?
Am vrut să clarific situaţia, aşa că am întrebat:
-	Copii, în familia căruia din voi există ceartă?
S-au ridicat atât de multe mâini, încât nici nu le-am
mai numărat.
-	Stop! am strigat. Să facem invers! Să se ridice aceia,
care nu au ceartă acasă!
S-au ridicat patru copii.
-	Ce? La voi nu este scandal? Se pare că aici, cearta
face parte din pâinea cea de toate zilele! De ce la voi în
casă nu există ceartă?
Răspuns - toţi în cor, ca unul singur:
-	Noi locuim singuri!
în acel moment, am înţeles ceva din singurătatea fără
margini a lui Isus, care a spus: „Ferice de cei împăciuitori,
căci ei vor fi chemaţi fii ai lui Dumnezeu".
Şi apoi a mai fost întâmplarea cu prietenul meu Karl.
Era miner şi trăia într-un scandal sălbatic cu vecinul lui
de apartament. De câte ori nu am încercat să-i împac!
L-am întâlnit pe Karl într-o duminică seara.
-	De unde vii? l-am întrebat.
-	O, ar fi trebuit să fiţi de faţă! a strigat el entuziasmat.
Am avut o mare manifestaţie în Sala Parcului!
40

-	O manifestaţie? Despre ce a fost vorba?
-	Am protestat împotriva exploatării hamalilor din
Shanghai!
-	Ei, minune! am exclamat eu. Hamalii din Shanghai!
Până şi de aceştia vă interesaţi?
-	Păi cum, a strigat Karl nervos. Ne-am solidarizat cu
ei! Solidaritate sută la sută! Toţi sunt fraţii noştri! Se mai
simţea
încă la Karl atmosfera înfierbântată a manifestaţiei.
-	Toţi sunt fraţii voştri, am strigat fericit. O, Karl! Atunci
veţi merge încă în seara aceasta la vecinul vostru, îi veţi
da mâna şi îi veţi spune „frate".
Atunci, faţa lui s-a schimbat. S-a întunecat.
-	Ce! Tipul ăla! Escrocul ăla! ăla... gândiţi-vâ ce a mai
pus la cale... dar am sâ-i trag una în freză...
-	Toţi, toţi suntem fraţi! m-am gândit şi am mers mai
departe.
Şi încă o dată am înţeles cât de mare este adevărul din
Biblie: „Iubeşte-1 pe aproapele tău!" Nu este greu să-1
iubeşti pe omul de departe. Dar - pe aproapele tău! Aici e
buba!
,Nu mai pot!
Pentru înviorarea apărătorilor obosiţi ai lui Cristos,
vreau să povestesc aici o mică întâmplare. Noi, creştinii,
avem nevoie să ne încurajăm unii pe alţii.
Cel care poate să ne ajute cel mai mult este, desigur,
Domnul însuşi.
Am fost atunci într-o stare de mare disperare. Trecu-
sem prin lupte mari, puterea se epuizase. Şi totuşi, mi se
părea că în faţa mea se adună greutăţi şi mai mari. Pe
41

lângă acestea, mai erau şi atacurile din interior. Totul s-a
datorat probabil faptului că nu mai găseam timp pentru
rugăciune şi citirea Bibliei.
In această stare de disperare şi de epuizare am partici-
pat la o conferinţă religioasă. La început, un vorbitor a
vorbit minunat despre rugăciunile ascultate. A fost, într-
adevăr minunat, şi desigur o mare întărire pentru adunare,
când a relatat despre ajutorul lui Dumnezeu.
Mie însă inima mi-a fost şi mai grea. Ah, toată starea
mea jalnică interioară mi s-a arătat şi mai clar la această
conferinţă. Din cauza disperării legată de starea jalnică a
bisericii şi de propria mea stare nu am mai putut nici măcar
să-mi ridic privirea.
Un alt vorbitor a urcat pe scenă. îl cunoşteam. Era un
bărbat care avea de dus o cruce grea. El a început aşa:
-	Vreau acum să spun câteva cuvinte pentru cei cărora
Dumnezeu nu le ascultă toate rugăciunile, pentru ucenicii
lui Isus care sunt obosiţi şi disperaţi...
Mi-am ciulit urechile. Asta este în mod sigur ceva pen-
tru mine. Şi vorbitorul şi-a luat Biblia şi a citit istoria lui
Amram şi Iochebed, părinţii lui Moise. Cu toţi cunoaştem
istoria, când faraon a dat porunca ca toţi băieţii nou născuţi
să fie aruncaţi în râu şi cum Amram şi Iochebed nu s-au
supus poruncii lui, prin credinţă. Ei şi-au ascuns copilul
timp de trei luni. Dar apoi în Biblie apare propoziţia:
„Nemaiputând sâ-1 ascundă..."
La aceste cuvinte, vorbitorul a pus jos Biblia, s-a uitat
peste adunare şi a spus:
-	Ce grea încercare trebuie să fi fost aceasta, când Io-
chebed a spus: „Nu mai pot...!" Şi totuşi, a fost un ceas
bun. Căci acum Domnul a avut cale liberă. Deci, pentru
că Iochebed nu a mai putut, Domnul a luat asupra Lui
îngrijirea copilului. Când Iochebed a spus: „Nu mai pot",
atunci a început seria minunilor lui Dumnezeu.
42

După ce vorbitorul a spus aproximativ aceste cuvinte,
a trebuit sâ stau şi să mâ gândesc:
- Aceasta este exact situaţia mea. Nici eu nu mai pot.
Abia am mai ascultat restul discursului. Pentru ziua
aceea, mesajul pentru mine a fost suficient. Mi-am arun-
cat toata povara la picioarele Domnului - şi în plus şi pe
mine. Şi am avut experienţa lui Iochebed: Dumnezeu a
început sä lucreze! Şi ceea ce începe, El duce şi la bun
sfârşit.
Aşa s-a repetat în viaţa mea străvechea experienţă a
bisericii lui Isus, despre care mărturiseşte deja Isaia:
„Flăcăii obosesc şi ostenesc, chiar tinerii se clatină; dar
cei care se încred în Domnul îşi înnoiesc puterea, ei zboară
ca vulturul..." (îs. 40:30,31).
Mâna cea puternică
Engadin! - Numele sună a poezie.
Ne-am bucurat de frumuseţile acestei ţări minuate o zi
întreagă de vară. Acum se lăsa înserarea. Ne-am mai plim-
bat puţin pe străzile oraşului Pontresina. Oamenii veniţi
la tratament din toate ţările, tinerii angajaţi ai hotelurilor,
tineri şi bătrâni, bogaţi şi săraci - toţi însufleţeau străzile.
Brusc au trecut pe lângă noi doi bărbaţi puternici, care
au atras privirile tuturor: masivi, bronzaţi, nici un gram
de grăsime pe corp - au trecut cu paşi uşori, elastici şi
indiferenţi prin mulţime.
- Sunt două călăuze renumite, a spus cineva.
Ne-am uitat după ei. Plana asupra lor o boare de aven-
tură. Şi apoi discuţia a fost desigur despre călăuze.
43

în timpul discuţiei, privirile mele au zburat tot mereu
spre piscurile înzăpezite ale munţilor care, învăluiţi în
aburii înserării, ne salutau din spatele pădurii de brazi.
Prietenul meu elveţian mi-a urmărit privirea.
-	Da, uite acolo creasta ascuţită! Este creasta Bianco.
Unei călăuze i s-a întâmplat, că unui american i-a venit
ameţeala exact pe creastă. S-a ghemuit la pământ şi nu 1-
au mai putut urni, orice i-au spus. Până când călăuza a
ridicat târnăcopul de alpinist şi a strigat la el: „Vă trag
una să zburaţi de pe creastă, dacă nu vă mişcaţi imediat
mai departe!" Americanul s-a speriat atât de tare, încât a
sărit în picioare şi - ca sâ-şi salveze viaţa - a continuat
înfricoşătoarea drumeţie pe creasta muntelui. Când au
ajuns din nou în vale, americanul bogat i-a dat călăuzei
un bacşiş frumos. Căci a înţeles cât de mult 1-a ajutat
călăuza cu ameninţarea ei.
-	Despre creasta Bianco mai ştiu şi eu o întâmplare fru-
moasă, a spus un alt prieten. Drumul urcă pieptiş prin
zăpada tare, la stânga şi la dreapta sunt însă prăpăstii
nesfârşite şi drumul urcă mereu până la un loc unde creas-
ta se termină.
-	Se termină aşa, pur şi simplu? am întrebat eu speriat.
-	Ei bine, nu-i chiar atât de rău. Dar trebuie să sari, ceva
mai mult de un metru, până unde se continuă creasta.
Nouă, celor de la şes, situaţia ni s-a părut înspăimân-
tătoare. Dar prietenul meu a continuat:
-	Pentru oamenii antrenaţi, nu este periculos. Deci -
acolo s-a întâmplat. Un grup de turişti vrea să facă creas-
ta. Ajung la locul cu pricina. Călăuza sare prima. Următo-
rul ezită. Ca să-1 ajute, călăuza întinde mâna.
Fricosul se uită gânditor la mână - se gândeşte dacă să
îndrăznească să sară. Atunci călăuza mişcă mâna muscu-
loasă şi bronzată şi strigă: „Puteţi să săriţi liniştit. Această
mână nu a lăsat încă pe nimeni să cadâ".-
44

Nu am mai auzit ce s-a discutat în continuare. Căci
gândurile mele şi-au urmat calea lor. Am văzut aevea acea
mână puternică în faţa mea şi am auzit acele cuvinte pline
de mândrie: „Această mână nu a lăsat încă pe nimeni să
cadă". Dar în mintea mea, imaginea mâinii s-a schimbat.
Mâna pe care am văzut-o eu era străpunsă.
Viaţa mea cu Isus este şi ea o drumeţie pe creastă. De
când m-am legat de El, am mers adesea pe cărări abrupte
şi periculoase. Şi tot mereu am ameţit. Inima mea dispe-
rată a spus tot mereu:
- Nu se poate trăi pur şi simplu, în ciuda tuturor
aparenţelor, numai pe socoteala lui Isus.
Dar apoi, totul s-a repetat de fiecare dată ca în istoria
de pe creastă. El mi-a întins mâna străpunsă pentru mine
şi m-a încurajat: „Această mână nu a lăsat încă pe nimeni
să cadă".
Da, asta este. O, această mână puternică a lui Isus! Poţi
să te încrezi în ea. în Evanghelia după loan, la capitolul
10, Isus ne promite: „Nimeni nu vă va smulge din mâna
Mea". Şi eu sunt sigur că nimeni şi nimic nu-1 va putea
transforma pe Isus într-un mincinos.
„Când cuvântul tău nu va mai
avea valoare..."
„... vezi, Cristos S-a născut!"
Ultimele acorduri ale corului bărbătesc s-au stins. Ser-
barea noastră de Crăciun s-a terminat.
Am mai urcat încă o dată pe scenă. Imediat s-a făcut
din nou linişte. M-am uitat peste adunare. Aveam în faţa
45

mea aproximativ 500 de tineri. Toţi erau şomeri. în inter-
natul nostru de tineret iniţiasem tot felul de cursuri pentru
ei, cu care să-şi poată umple timpul liber. Aşa a luat fiinţă
„UpŞ„, adică, „Universitatea pentru şomeri".
Formau o mulţime pestriţă: erau reprezentate toate stra-
turile sociale - tot felul de meserii - toate partidele politice
şi chiar şi toate mişcările religioase.
-	Tineri şi fraţi! am spus, spre marea mea bucurie pot să
vă comunic acum, că pot să vă fac un mic cadou de
Crăciun. Feţele s-au luminat.
-	Aş dori, am continuat, să înmânez fiecăruia din voi
un exemplar din Noul Testament...
Tăcere surdă. S-au uitat unii la alţii dezamăgiţi. Apoi,
cineva din spate a strigat:
-	Numai atât?
„Numai atât?" M-am confruntat brusc cu această între-
bare. Nu numai primul care a rostit-o - nu, toţi cei prezenţi
au venit în faţa mea.
-	Nu! le-am răspuns, în plus, pot să fac cadou fiecăruia
din voi un briceag, o pungă cu prăjituri şi un pachet de
ţigări.
Atunci, feţele s-au luminat din nou. Teama a fost biruită.
Ne aflam din nou pe tărâmul adevăratei sărbători de
Crâciun.-
Pâcat de Cuvântul lui Dumnezeu! Nu! - păcat de po-
por, care nu mai ştie ce să facă cu Cuvântul minunat al lui
Dumnezeu! Nu este de mirare că nu mai ştii ce este bine
şi ce este rău: că nu mai ai habar cine este Dumnezeu şi
cine eşti tu, că eşti o pradă pentru toţi amăgitorii şi toate
ideologiile!-
Când ne-am întâlnit din nou după Crăciun, le-am po-
vestit tinerilor istoria unei Biblii, care mi-a fost arătată
undeva, în Austria:
Era un volum gros, vechi, legat în piele de porc şi cu
46

încuietori grele de argint. Când deschideai Biblia, se des-
lipea toată la cartea psalmilor. Şi acolo se vedeau nişte
pete ciudate, maro închis.
-	Ăsta este sânge, mi s-a explicat, sânge de om!
Cutremurat, am ascultat istoria acelei Biblii:
în secolul al XVTII-lea, în ţările austriece, citirea Bi-
bliei a fost strict interzisă. Pe cel la care se găsea această
carte periculoasă îl aşteptau pedepse foarte grele...
Este noapte adâncă. Numai într-o casă singuratică de
ţărani mai arde lumina. Cu toate acestea, obloanele sunt
atât de bine închise, încât afară abia mai răzbate lumină.
Locatarii s-au adunat în camera mare. Au venit şi alţi
vecini. Şăranul se apleacă, ridică două scânduri din podea
şi scoate din ascunzătoare Biblia cea groasă. Atent se apro-
pie de lumină şi deschide cartea. Atenţi şi flămânzi după
Cuvântul vieţii, oamenii se înghesuie în jurul lui. Apoi,
citeşte:
-	Te iubesc din inima, Doamne, tăria mea! Doamne, Tu
eşti stânca mea, cetâţuia mea, izbăvitorul meu! Dumne-
zeule, Tu eşti stânca mea, în care mă ascund, scutul meu
care mă scapă şi întăritura mea! Eu strig: „Lăudat să fie
Domnul!" şi sunt izbăvit de vrăjmaşii mei-.
Se întrerupe - toţi ciulesc urechile. De afară se aud voci
şoptite. Şi apoi se aud lovituri în obloanele ferestrelor. O
voce aspră strigă:
-	Deschideţi!
O clipă, toţi rămân paralizaţi. Dar înainte să poată lua o
hotărâre, uşa este spartă şi în casă dă buzna o gloată sălba-
tică: soldaţi, conduşi de un vecin care zâmbeşte batjocori-
tor.
Conducătorul a observat deja Biblia:
-	Ha! ţărane! Te-am prins în cele din urmă?! Cu pumnii
aspri dă să apuce cartea.
Atunci, ţăranul îşi vine în fire. Cu mâini dure prinde
47

Biblia şi o trage spre el.
-	Ţărane, dă Biblia încoace! urlă sergentul înnebunit.
Ţăranul tace. Este palid ca un mort. Dar degetele lui ţin
cu tărie de Cartea iubită.
-	Dă drumul cărţii! Sergentul pune şi el mâna acum şi
începe o luptă surdă.
-	Dâ-i drumul! strigă sergentul din nou. Ţăranul tace.
Degetele lui ţin tare de Biblia deschisă.
Atunci, soldatul înnebuneşte de mânie. Dintr-o mişcare
închide cartea grea şi îi zdrobeşte ţăranului degetele. Când
vede că acesta tot nu vrea să dea drumul la carte, loveşte
cu pumnii în Biblia închisă, încât ţăranului îi ţâşneşte sân-
gele din degete. Dar - nu dă drumul la carte...
Tinerii mă ascultă încordaţi.
-	Şi apoi? întreabă cineva.
-	Da, apoi ţăranii au fost puşi să aleagă: ori să renunţe
la Biblie - ori să renunţe la tot şi să fie deportaţi.
Şi le descriu tinerilor din jurul meu că mi s-a arătat
patria acelor persecutaţi: o vale minunată din Austria. Cu
gospodăriile mari ţărăneşti, semăna cu grădina lui Dum-
nezeu, încadrată şi păzită de piscurile semeţe ale munţilor
din jur.
-	Au lăsat toate acestea baltă, ba au trebuit să renunţe şi
la copiii lor. Au plecat numai cu Biblia în mână.
Tinerii au ajuns la capătul răbdării.
-	Asta-i nebunie curată!
-	Trăzniţi!
-	Fanatism religios!
Exclamaţiile au umplut sala. Mi-a fost greu să fac din
nou linişte.
In cele din urmă, am luat din nou cuvântul:
-	Au fost oare chiar atât de nebuni? Gândiţi-vă o clipă!
Aceşti ţărani şi-au spus: Dacă nu mai avem Biblia, nu mai
putem şti ce este bine şi ce este rău; atunci nu mai putem
48

să constatăm care este calea care duce la Dumnezeu; atunci
suntem o pradă uşoară pentru orice amăgitor; atunci sun-
tem ca nişte oameni, care şi-au pierdut harta şi se află într-
o ţară străină şi necunoscută. Dacă renunţăm la Biblie,
atunci nu mai aflăm Vestea Bună despre mântuirea noastră;
atunci oamenii au să ne vâre pe gât Evangheliile lor in-
ventate. Atunci nu vom mai avea adevărul drept călăuză
şi nici cine să ne arate calea... Nu au avut dreptate?
Tinerii au tăcut. Şi eu m-am gândit cu tristeţe că vor
cădea foarte uşor pradă amăgitorilor, acum, după ce au
renunţat demult la Biblia lor...
Un an mai târziu, a ajuns la putere Hitler.
Arestarea
La sărbătoarea bisericii din ţinutul Essen, m-am întâl-
nit cu actualul secretar general al Uniunii, W.A. Visser
t' Hooft. Mi-a strâns mâna râzând:
-	Vă mai amintiţi-?
L-am privit puţin nedumerit. Ce vrea să spună? Atunci,
mi-a explicat:
-	Păi - în 1937, în Darmstadt! Eu am fost bărbatul care
v-a „băgat" în biserică!
-	Dumneavoastră aţi fost acela? m-am mirat.
Atunci mi-a revenit în minte o întâmplare, care nu este
importantă datorită aspectelor de aventură care au însoţit-
o, ci pentru că în mijlocul nimicniciei şi a neputinţei noastre
a ieşit în evidenţă slava Domnului Isus.
A fost pe vremea în care „săptămânile noastre de evan-
ghelizare" au adunat laolaltă mii de oameni. Puternicilor
celui de-al treilea Reich nu le prea convenea acest lucru.
Au încercat să oprească aceste adunări şi aceasta pe cât se
49

poate fără violenţă, prin faptul că ne înmânau nouă, vor-
bitorilor, tot felul de documente care ne interziceau să mai
predicăm. Noi am ştiut acest lucru. Aşa că problema se
reducea la a-i evita pe agenţii poliţiei secrete, ca ei să nu
poată să-ţi înmâneze documentul. Era un joc palpitant şi
caraghios.
într-o seară, m-am aflat în faţă clădirii arhipline a Bise-
ricii Sf. Pavel din Darmstadt. Urma să vorbesc în cadrul
serviciului despre tema: „Isus este Domnul". Dar - cum
să intru înăuntru? Ştiam că la toate uşile sunt postaţi agenţii
Gestapo-ului, ca să mă prindă.
Atunci, privirea mi-a căzut asupra casei parohiale de
lângă biserică. Oare nu exista din partea aceea o posibi-
litate? Am deschis poarta descuiată. în holul întunecos
mă aştepta un bărbat care m-a luat de braţ şi m-a „băgat"
în biserică prin nişte ganguri, pivniţe şi coridoare.
Pentru că poliţia nu dorea să se iste tulburare, am putut
să-mi ţin în linişte pedica. Apoi am părăsit biserica în
acelaşi mod, în timp ce poliţia mă căuta în mulţimea care
elibera biserica.
Un timp am stat şi am privit de departe acest joc cara-
ghios. S-a aflat pe cine caută poliţia şi încet, încet s-a
adunat o mulţime destul de mare de oameni care priveau.
Mi s-a făcut teamă. Şi m-am îndreptat spre maşina care
mă aştepta într-o străduţă lăturalnică: trebuia să mă scoată
din Darmstadt.
Şoferul stătea nemişcat. Poate doarme? L-am strigat pe
nume. în clipa următoare, din spatele maşinii a ieşit un
bărbat:
-	Sunteţi arestat! Mi-a arătat insigna Gestapo-ului.
S-a sfârşit! M-au băgat din nou în biserică prin mulţimea
neliniştită. Acolo se aflau mai mulţi soldaţi SS în uni-
formă şi un comisar. Acesta m-a lămurit:
-	Trebuie să părăsiţi imediat şi definitiv ţinutul Hessen!
50

Trebuia sä mărturisesc, indiferent ce avea sä se întâmp-
le după aceea.
-	Nu pot sâ fac acest lucru, căci mâine trebuie sâ ţin aici
un studiu biblic.
-	Atunci trebuie sâ vâ arestăm!
în faţa bisericii a oprit un Mercedes mare. La volan se
afla un soldat SS. Un al doilea a urcat lângă el. în spate
am ucat eu şi comisarul.
Şoferul a învârtit cheia în contact. „Rrrrr!" Motorul nu
a pornit. Era în mod sigur un motor bun. Dar - acum nu
voia să pornească.
-	Porneşte odată! a strigat comisarul nervos; căci în ju-
rul nostru se aflau cel puţin două mii de oameni.
„Rrrrr!" Motorul nu pornea. în Psalmul 2 scrie: „Cel ce
sade în ceruri râde". Mi-e mi s-a părut că Dumnezeu însuşi
blochează maşina.
Atunci, cineva din mulţime a intonat cântarea: „Dacă
Domnul e cu mine, vrăjmaşii mei cad..." Mulţimea a înce-
put sâ cânte. însoţitorii mei au căzut pe gânduri.
-	Omule! Porneşte maşina!!
„Rrrrr!" - „Rrrrr!" - Am început să-mi fac griji pentru
baterie. Dar - motorul nu a pornit.
Cântarea s-a terminat. Nemţii ştiu de la fiecare cântare
numai prima strofă. Apoi tac. Păcat! Ce bine s-ar fi potri-
vit toate celelalte strofe ale cântării!
Apoi a fost linişte adâncă. Numai din când în când un
„mrr!" deznădăjduit, când şoferul mai învârtea cheia în
contact.
Eu am început sâ mâ întristez. Desigur, mulţimea mai
vrea încă sâ asculte Evanghelia. Dar, treptat, autorităţile
vor opri tot mai mult vestirea Evangheliei. Şi atunci po-
porul nostru va rămâne fără de Dumnezeu şi fără Evan-
ghelia cea minunată. Atunci - ar urma - sfârşitul - biseri-
cii!
51

Se pare câ şi mulţimea avea gânduri asemănătoare. Căci
liniştea a devenit apăsătoare.
Şi atunci - da, s-a petrecut lucrul datorită căruia vă po-
vestesc această întâmplare. Dintr-odatâ, pe treptele bise-
ricii a apărut un tânăr - nu am aflat niciodată cine a fost.
Cu o voce puternică şi cu o autoritate surprinzătoare a
strigat spre mulţime cuvintele poeziei lui Blumhardt:
„Câ Isus va birui, e sigur,
A Lui va fi întreaga lume.
Căci după noaptea morţii Lui,
Lui i s-a dat totul.
După ce a biruit pe cruce,
S-a înălţat la tron.
Da - Isus învinge!"
Tânărul a dispărut în mulţime. Motorul maşinii noastre
a pornit. Am plecat.
Inima mea era plină de bucurie. „Da - Isus învinge!"
Nu a fost oare ciudat, că ni s-a spus tuturor acest lucru
într-un mod atât de clar tocmai în ceasul când s-a părut că
înving puterile întunericului?
Am fost atât de plin de bucuria biruinţei, încât nu m-
am putut abţine - m-am întors spre comisar şi i-am expli-
cat:
-	Nu aş vrea să fiu în locul dumneavoastră!
Atunci, s-a prăbuşit sufleteşte şi mi-a răspuns:
-	înainte - înainte am participat şi eu la un studiu bilbic
pentru studenţi avansaţi.
-	Bietul de tine! am spus eu, cel arestat, celui căruia i se
dăduse putere asupra mea.
Apoi ne-am îndreptat spre închisoare.
52

Sărac în duh
Am terminat micul dejun. înt-o grabă nebună mi-am
clătit paharul, am alergat în celula îngustă şi m-am postat
în poziţie de drepţi lângă uşă. în tot acest timp a trebuit să
zâmbesc: de ce ne grăbim atât de mult în închisoare, când
avem, de fapt, atât de mult timp liber?
Paznicul s-a uitat în celulă:
-	în ordine?
-	Da, domnule paznic!
Uşa s-a închis, zăvoarele de fier au scârţâit. Eram sin-
gur!
Acum aveam linişte până la prânz.
Am mutat scaunul sub fereastra îngustă şi mi-am des-
chis Biblia.
O, această linişte minunată! Singur şi netulburat cu
Cuvântul lui Dumnezeu! Am deschis la Epistola către
Efeseni. De câte ori am citit deja această epistolă! Dar -
acum îmi vorbea cu totul altfel! Asta în mod sigur din
cauză că Pavel a scris această epistolă când a fost şi el în
închisoare. Există imagini, pe care nu le poţi vedea bine
decât dacă stai într-un anumit loc, de unde lumina cade
aşa cum trebuie. La fel este şi cu această epistolă. Locul
de unde o înţelegi cel mai bine este - închisoarea.
Am citit - şi tot ce mă apăsa a devenit mic şi neînsemnat.
Ce importanţă are ameninţarea bisericii şi a vieţii mele în
această ţară nazistă, comparativ cu mesajul cuprins deja
în primele cuvinte: „Dumnezeu ne-a ales înainte de întem-
eierea lumii!"
Linişte în jurul meu şi linişte în mine. Dar - deodată
inima mi se tulbură. Anume, când citesc versetul în care
Pavel spune: „Să fac cunoscut cu îndrăzneală taina Evan-
53

gheliei, al cărei sol în lanţuri sunt".
Acest mic cuvânt a pus degetul pe rană. Afară era im-
portanta şi marea mea lucrare cu tineretul. Ce se va alege
de ea, dacă va trebui să stau închis săptămâni în şir?! Viaţa
mea are sens numai pentru că pot să fiu „un sol al Evan-
gheliei". Şi aceasta era povara mea cea mai grea: că nu
mai pot să-mi continui această activitate. Puteam oare să
fiu şi din celulă un sol al Evangheliei? M-am gândit. în
cele din urmă, mi-a venit ideea că am datoria să le vestesc
paznicilor mei Evanghelia.
Dar - cum să le-o vestesc? în mod sigur nu vor accepta
o discuţie cu mine. Atunci cum să fiu un „sol al Evanghe-
liei în lanţuri"?!
M-am gândit şi am ajuns la următoarea concluzie: dacă
am să fiu foarte cuminte şi foarte liniştit şi foarte vesel,
atunci paznicii trebuie să observe că în mine există un alt
spirit decât în ceilalţi deţinuţi; atunci poate au să mă întrebe
de ce sunt eu altfel decât ceilalţi. -
Aşa că m-am hotărât să devin un deţinut model, care
sâ-I facă cinste Domnului Isus „în faptă şi în cuvânt".
în timp ce mă gândeam la toate acestea, pe coridor au
răsunat paşi - uşa a fost deschisă cu o smuciturâ - în celulă
a intrat un funcţionar al poliţiei şi mi-a spus:
-	A venit soţia dumneavoastră. Are voie să vă aducă
fructe. Nu aveţi voie să primiţi coşul soţiei dumneavoastră.
Luaţi-vâ ligheanul!
Am alergat tulburat la lighean. în graba mea l-am apu-
cat prea de margine - mi-a scăpat din mână - a căzut pe jos
- emailul a sărit...
-	Omule! a urlat funcţionarul, cum umbli cu avutul sta-
tului!
M-am enervat:
-	Lâsaţi-mă să plec acasă, atunci nu am să mai demolez
nimic din avutul statului!
54

Bărbatul a început sâ spumege:
-	Ce? Mai eşti şi obraznic? Nu mai primeşti nici un
fruct!
Uşa s-a închis, zăvoarele au scârţâit. Am rămas singur.
„...Sol al Evangheliei în lanţuri..." M-am tulburat foar-
te tare, când m-am gândit că draga mea soţie va pleca
acum tristă acasă. Dar mult, mult mai râu era faptul că am
falimentat atât de lamentabil. în mod sigur acel bărbat nu
a observat că îi aparţin Domnului Isus. N-a simţit deloc
acel „alt" spirit.-
Ora prânzului.
-	Afară din celulă pentru primirea mesei! au urlat paz-
nicii şi au deschis uşile celulelor. Când am ieşit afară,
unul şi-a bătut joc de mine:
-	Mai repde - dar sâ nu aruncaţi avutul statului pe jos!
Am tăcut. Dar funcţionarul tânăr nu mi-a dat pace. Prin
alte observaţii m-a făcut de râs în faţa deţinuţilor care rân-
jeau.
Atunci m-am înfuriat. Nu aveam voie sâ spun nimic.
Dar - m-am mişcat intenţionat foarte încet - până când s-
a înfuriat şi el. A urmat un joc caraghios - atent şi urât...
Până când m-am aflat din nou în celulă, un „sol al Evan-
gheliei în lanţuri". îmi venea să plâng. Oare chiar nu am
sâ reuşesc sâ fiu prietenos, liniştit şi răbdător?
Nu! Şi în continuare lucrurile au mers din rău în mai
râu. De parcă s-ar fi dezlănţuit tot iadul. Fiecare întâlnire
cu funcţionarii s-a transformat într-un nou conflict. Chiar
şi cele cu intenţii prietenoase au devenit tot mai reci...
Am stat deznădăjduit şi singur în celula mea şi orele mi
se păreau lungi.
Şi ceea ce ştiam teoretic de mult timp, am învăţat atunci
practic, în necazul meu adânc: catechismul are dreptate;
da, are dreptate atunci când afirmă: „Suntem însă atât de
păcătoşi, încât nu suntem absolut deloc capabili de ceva
55

bun şi suntem înclinaţi numai spre rău". Şi afirmaţia îngro-
zitoare la întrebarea 5 mi-a răsunat în urechi: „în firea
mea am o predispoziţie înnăscută să-L urăsc pe Dumne-
zeu şi să-mi urăsc aproapele".
Dar apoi a venit eliberarea! Nu voi uita niciodată în
viaţa mea acea duminică dimineaţa. Am auzit clopotele
unei biserici din apropiere. Le-am ascultat bătăile plângând
în celula mea tristă. Eram cu nervii la pământ. Foamea şi
mizeria m-au demoralizat. Dar mai mult decât atât, eram
la pământ cu încrederea de sine şi cu autoneprihănirea
mea. Când mi-am luat micul dejun, paznicul a spus câte-
va cuvinte prietenoase. Dar eu am tăcut. Ce-mi mai pasă
mie de oameni? Dumnezeu 1-a părăsit pe robul Lui...
Atunci, uşa s-a mai deschis încă o dată. Paznicul a in-
trat înăuntru şi mi-a adus o carte groasă:
- A adus-o soţia dumneavoastră. "VI s-a aprobat să ţineţi
cartea în celulă. Vechitura asta n-o fi periculoasă pentru
stat!
O, scumpa mea soţie! Am recunoscut imediat volumul.
Erau predicile preotului Hofacker din Württemberg. Soţia
mea ştia ce mult ţin la aceste predici.
M-am aşezat pe scaun şi am început să citesc - acolo
unde s-a deschis cartea.
Şi atunci - atunci mi-am dat seama că nu soţia mea mi-
a trimis cartea, ci Tatăl din cer. Căci am citit:
„Mântuitorul Şi-a început Predica de pe munte cu cu-
vintele: Terice de cei săraci în duh, căci a lor este împărăţia
cerurilor!' Ce a înţeles El însă prin cei săraci în duh? Sărac
este acela care nu are cele necesare pentu trai. Şi sărac în
duh este omul care simte şi recunoaşte cu smerenie şi închi-
nare, că îi lipseşte lucrul de care are nevoie pentru viaţa
duhovnicească şi divină, dar pe care poate şi trebuie sâ-1
ceară de la Dumnezeul cel mare..."    .
Am sărit în sus. Inima îmi bătea nebuneşte. Cum a pu-
56

tut Hofacker, cel care a trăit la începutul secolului trecut,
să-mi cunoască situaţia atât de exact? Ah, nu! Nu Hofak-
ker - Domnul Isus este cel care-mi cunoaşte inima. Am
citit mai departe:
„în Predica Fericirilor, Mântuitorul îi pune pe aceşti
săraci în duh primii şi face astfel din sărăcia în duh poarta
pe care se poate intra în împărăţia cerurilor..."
După ce am citit toată predica, am cântat bucuros o
cântare în celula mea: „Mi s-a arătat îndurare / îndurare
pe care nu o merit..." - până când a venit paznicul şi a
urlat:
- Linişte! Cântatul este interzis!
Dar cântarea inimii mele nu putea să o interzică nime-
ni.
,N-am ce face cu Golgota*
- Da, da, toate bune şi frumoase! Şi eu sunt creştin -
chiar dacă nu în accepţiunea bisericii. Şi, la urma urmei -
trebuie să existe religie! De aceea îmi trimit fiul la cursul
confirmanzilor. Dar, într-o zi am venit acasă. Şi-1 văd pe
puşti plimbându-se în sus şi în jos şi învăţând un cântec.
'Ce înveţi?' îl întreb. El îmi arată cartea de cântări. Şi ştiţi
ce învăţa? Na, nu ştiu cuvintele chiar pe de rost. Dar ceva
de genul: 'Ce-ai suferit Tu, Doamne, e numai vina mea...'
Cam aşa a fost. Sigur! Şi eu am învăţat cândva chestia
asta. Dar - trebuie să recunosc - nu prea am avut ce să fac
cu asta. Ei bine! Biserica nu a mai progresat deloc, de se
ocupă tot de nimicurile astea? Vreau să spun: biserica ar
trebui - na, cum să mă exprim - să înveţe mai multe lu-
cruri practice. Aceasta este părerea mea!... Fumaţi o ţigară?
Nu? Na, atunci îmi aprind eu una.
57

Mulţumit, domnul elegant s-a lăsat pe spate în fotoliu
şi a suflat câţiva norişori spre tavan. Am tăcut. Ce puteam
să răspund la atâtea inepţii?! Atunci, a început din nou:
-	Deci - Golgota şi restul - n-am ce face cu aceste cu-
vinte. A dat din mâna lui îngrijită: Şi vă rog, să nu veniţi
la mine cu păcatul! Cred că biserica face prea mult tam-
tam cu păcatul! E de-a dreptul caraghios! Vedeţi dumnea-
voastră - eu am fost soldat. Ofiţer! Na, când cineva se
făcea vinovat de ceva, urma o săpuneală - şi gata! Oare
Dumnezeu ia lucrurile mai în serios?
Din nou tăcere. Dar apoi mi-a venit o idee: da, bărbatul
din faţa mea a fost ofiţer - şi anume la tribunalul militar.
Am zâmbit. Domnul cărunt a observat - acum urma să
vorbesc eu.
-	Ca ofiţer în cadrul tribunalului militar aţi avut în faţa
dumneavoastră mulţi oameni. I-aţi lăsat pe toţi să plece
cu o simplă sâpunealâ - nu, aşa aţi numit-o? Chiar aşa?
S-a enervat.
-	Na, când cineva a făcut-o lată...
L-am întrerupt:
-	Ce înseamnă asta?
-	Păi, dacă cineva a încălcat legea, atunci l-am con-
damnat, desigur. E clar!
-	De ce? Cum aşa?
A început să se agite:
-	Pentru că, pentru că există o dreptate! Şi cine încalcă
această dreptate, este condamnat.
Mi-am îndreptat spatele:
-... pentru că există o dreptate! Aşa! Acum vreau să vă
spun ceva: şi la Dumnezeu există o dreptate. Deci - vă
pricepeţi la aşa ceva. Dreptatea rămâne dreptate. Şi cine a
încălcat o dată cele Zece Porunci - este condamnat! Dum-
nezeu este drept!
Domnul cărunt a devenit atent. Se părea că începe să
58

priceapă. Dar a tăcut. Aşa că am continuat:
-	Domnul meu drag! Dumneavoastră vă îndreptaţi exa-
ct spre condamnarea dumneavoastră din partea lui Dum-
nezeu!
Domnul a râs nervos:
-	Na, şi dumneavoastră?
-	Eu am fost deja condamnat, i-am spus. M-a privit mi-
rat:
-	Aţi fost deja condamnat? Na, şi aţi fost graţiat?
-	Nu! Condamnat la moarte! Am primit sentinţa şi am
recunoscut. Am putut s-o fac, pentru că am avut un che-
zaş, care s-a pus în locul meu şi a murit - pentru mine.
-	Un chezaş? Cine a fost?
-	Isus - la Golgota! Şi acum: ori recunoaşteţi şi dum-
neavoastră condamnarea la moarte din partea lui Dumne-
zeu şi vă ţineţi tare de acest chezaş - ori - nu aş vrea să fiu
în pielea dumneavoastră. Aţi înţeles?
-	Mi se pare, de parcă aş vedea o lumină de departe.
-	Na, atunci mergeţi spre ea!
Fereastra-amvon
Ieri am vorbit cu arhitectul despre amvonul meu. Fa-
cem modificări în sala bisericii. Şi arhitectul m-a întrebat
cum să proiecteze amvonul.
Gândurile mele au început să zboare. - în drum spre
casă, mi-au revenit în minte toate amvoanele de la care
am vestit Evanghelia cea minunată.
Atunci mi-am amintit şi de fereastra-amvon. Am fost -
cam prin 1940 - din nou închis de „Gestapo" din cauza
unei predici pe care am ţinut-o într-un mare oraş industri-
al. Şi m-am trezit trist şi singur în celula mea rece.
59

Da de unde! Celula! Pur şi simplu, în pivniţa clădirii
poliţiei au zidit câteva încăperi pentru cazurile speciale.
Era groaznic, aici jos. Un adevărat iad! Pereţii murda-
ri! Bezna tristă! Şi mai ales - duhul! Auzeam numai din
când în când pocnetul uşilor de fier, cearta paznicilor sau
înjurăturile din celulele vecine.
Dar apoi - imediat în prima seară - a urmat ceva fru-
mos. Am primit mâncarea, paznicii au mai inspectat o
dată celulele. Apoi am auzit cum paşii lor s-au îndepărtat
pe coridor. Am auzit cum s-a închis grilajul mare de fier
de la pivniţa noastră -, apoi s-a făcut linişte. Aveam înaintea
noastră o noapte lungă, fără somn, pe priciul tare şi rece.
Dar, ce-a fost asta? Cine a vorbit? Am tresărit. Dar -
eram singur! Ce-a fost asta? - Am auzit din nou vocea
unui bărbat... Vorbea şoptit - dar auzeam atât de clar, de
parcă omul ar fi fost în celula mea.
-	Hei! Tu, ăla nou! a strigat vocea. Probabil se referea
la mine. Căci eu eram cel mai „nou".
-	Da! am răspuns. Dar străinul nu m-a auzit. Căci a
strigat din nou:
-	Hei! Tu, ăla nou! Şi apoi: Caţărâ-te până la geam şi
vorbeşte spre fereastră! Atunci putem sta de vorbă!
Am împins masa sub geam, m-am urcat pe scaun, apoi
pe masă. Dacâ-mi întindeam mâinile în sus, puteam să
mă agăţ de gratiile de la geam.
M-am tras în sus... Da, uşor de spus. Dar eu nu sunt un
tip foarte sportiv. Aşa că treaba nu a fost chiar uşoară. Dar
am reuşit. Şi aşa am aflat secretul vesel al acestei închi-
sori triste: geamurile erau la nivelul solului. Şi nu prea
departe de geamurile noastre se afla un zid înalt. Dacă
vorbeai în direcţia acelui zid, se auzea bine în toate celu-
lele. Există efecte acustice atât de ciudate.
Un deţinut oarecare a descoperit cândva acest lucru. Şi
acum, secretul era transmis de la deţinut la deţinut.
60

Am stat atârnat cu picioarele în aer şi am făcut cunoştinţă
cu tovarăşii mei de suferinţă. Ce lume pestriţă! Escroci şi
pungaşi, ţigani şi evrei, deţinuţi politici şi chiar şi o pros-
tituată, vinovaţi şi nevinovaţi, bătrâni şi tineri. M-am cut-
remurat de ceea ce am văzut în spatele culiselor vieţii. Un
lucru a devenit clar: exista ceva care ne lega şi ne unea pe
toţi. Era marea frică şi deznădejde. Toţi am căzut „în mâi-
nile oamenilor". Şi chiar şi Biblia spune, că acesta este
lucrul cel mai rău.
Conversaţia noastră a fost, desigur, foarte seacă. Căci
nu puteai sta atârnat aşa prea mult timp. Trebuia să sari
jos şi să aduni noi puteri.
Deci, m-am aflat din nou pe masă, să-mi trag sufletul.
Un bărbat în vârstă tocmai povestea că este deja de doi
ani în această pivniţă -, muierea cea obraznică a făcut câteva
observaţii obscene; atunci - da, atunci mi-a venit o idee
formidabilă: aceştia sunt cei obosiţi şi împovăraţi, vameşii
şi păcătoşii despre care a vorbit Domnul Isus! De aceea ai
fost adus aici, ca să le vesteşti acestor oameni necăjiţi
Evanghelia!
Dar - ce se va întâmpla, când voi începe să le vorbesc?
Nu vor începe sâ-şi bată joc de mine? Şi apoi - nu voi
putea să ţin predici lungi. După exact un minut trebuia să
sar jos, pentu că palmele îmi luau foc.
Mi s-a părut, de parcă toţi demonii prezenţi - şi aici era
efectiv anticamera iadului - mi-ar fi spus să renunţ. Dar -
Dumnezeu m-a strigat. Aşa că m-am ridicat din nou în
mâini la geam şi am spus:
- Am să vă spun acum un verset minunat din partea lui
Dumnezeu. Ascultaţi! Şi apoi am şoptit spre zid: „Fiindcă
atât de mult a iubit Dumnezeu lumea - această lume!!,
că...
De-abia am spus „Dumnezeu", că muierea aia obraz-
nică a şi dat drumul la o înjurătură. Dar ceilalţi au sărit
61

imediat'cu gura:
-	Mai taci odată, Frieda! Şi apoi am auzit: Spune mai
departe!
Aşa că am spus mai departe:
-	Fiindcă atât de mult a iubit Dumnezeu lumea, că a dat
pe singurul Lui Fiu, pentru ca oricine crede în El, să nu
piară, ci să aibă viaţa veşnică.
Am mai adăugat încă două, trei cuvinte despre marea
îndurare a lui Isus - apoi am sărit jos.
A urmat o tăcere lungă. Nimeni nu a mai spus nimic.
Fiecare stătea în celula lui întunecoasă şi - Isus a venit la
ei - în disperarea lor, în vinovăţia lor, în nedumnezeirea
lor, în noaptea lor.-
Aşa am avut o „fereastrâ-amvon". In fiecare seară, când
se terminau discuţiile generale, îmi ţineam „predica-mai-
mult-decât-scurtâ". Atârnam - eu însumi un deţinut - ca-
raghios ca o maimuţă de gratiile unui geam. Dar inima
mea era plină de bucurie.
Nu l-am văzut pe nici unul din ascultătorii mei. Am
văzut numai zidul negru. Dar simţeam că mă ascultă
încordaţi. Nici măcar Frieda nu mai spunea nimic.
Ştiţi ce m-a mişcat cel mai mult la această propovăduire
ciudată? Cu cât cobori mai adânc în prăpăstiile oameni-
lor, cu atât mai mult străluceşte mesajul despre îndurarea
Domnului Isus.
,Nu pot...!
- Deci - ascultaţi toţi la mine! a urlat subofiţerul. Mâine
dimineaţă plecăm în misiune cu barca, să căutăm mine.
Şi ştiţi exact, că avem puţine şanse să ne mai întoarcem
62

înapoi. Da! Războiul este foarte periculos...!
Tinerii bărbaţi s-au privit îngrijoraţi. Dar subofiţerul
nu le-a lăsat prea mult timp pentru gândurile lor sumbre:
-	De aceea, astă seară vom trage un chef pe cinste!
Mergem toţi pe uscat! Acolo o să găsim destul rachiu şi
muieri pentru un chef de pomină!
Răspunsul au fost urlete vesele. Entuziasmaţi, toţi au
început sâ-şi imagineze plăcerile care aveau să urmeze,
în afară de un marinar. Era foarte tăcut.
Un camarad 1-a observat:
-	Fritz, vii şi tu, nu?
Fritz a dat din cap.
Ceilalţi au devenit atenţi:
-	Ce se întâmplă aici?
-	Desigur, mergem toţi!
-	Nimeni nu rămâne la bord! s-a auzit din toate părţile.
Acum, a devenit atent şi subofiţerul:

-	Ce! a început să urle. Cine nu vrea să vină? ăsta?... Şi
atunci a luat un aer oficial: Deci - ascultaţi la mine! Sun-
tem toţi tovarăşi! înţeles? Tovarăşi până la moarte! Clar?
-	Să trăiţi! au strigat toţi în cor.
-	Deci..., a continuat subofiţerul, facem totul împreună!
Unul pentru toţi, toţi pentru unul! înţeles?
-	Să trăiţi!
-	Na, atunci totul este clar! Cu aceasta, subofiţerul a
rezolvat problema.
în mijlocul acestor bărbaţi se afla Fritz. A simţit că a
sosit ceasul încercării. Şi chiar dacă inima îi bătea mai
repede - ştia clar care este calea pe care trebuie să meargă:
nu are voie să cedeze...
Fritz a ajuns sâ-L cunoască pe Domnul Isus deja din
casa părintească şi apoi mai târziu, în cadrul lucrării noastre
evanghelice cu tineretul. De pe frontispiciul sălii noastre
în care ne adunam cu tinerii, a putut să citească în fiecare
63

duminică cuvintele Domnului: „Fiule, da-mi inima ta şi
sä găsească ochii tăi plăcere în căile Mele". Fritz a auzit
această chemare, s-a predat hotărât lui Dumnezeu şi I-a
urmat pe cale.
Dar nu a avut prea mult timp să crească în pacea
lăuntrică. Era în timp de război şi curând a fost înrolat în
marină. La despărţire, i-am dat tânărului meu prieten o
mică Biblie de buzunar şi l-am rugat:
-	Fritz, mărturiseşte-L pe Domnul tău cu curaj!
Atunci mi-a strâns mână cu putere.-
Şi acum a venit ceasul mărturiei! Camarazii au părăsit
vasul foarte gălăgioşi.
-	Pentrru ultima dată! Vii cu noi?
-	Nu! Nu pot să particip la beţiile şi orgiile voastre.
Din nou a urmat un urlet sălbatic: batjocuri usturătoare,
amestecate cu ameninţări:
-	Aşteaptă numai, până ne întoarcem! Atunci ai să vezi
tu...!
Fritz a pălit. Viaţa pe vapor era dură. Şi - cine sâ-1 apere
aici! Tânărul a rămas foarte singur şi părăsit. în cele din
urmă, s-a culcat în hamac, şi-a luat Biblia şi s-a rugat lui
Dumnezeu sâ-1 ajute să rămână tare.-
Era deja spre ziua când camarazii au năvălit gălăgioşi
şi beţi pe vas. Unul avea o sticlă de rachiu în mână. A
venit cu sticla la hamacul lui Fritz, care s-a trezit imediat.
-	Deci, camarade! a început marinarul. Vrem să mai
avem răbdare cu tine, pentru că mai eşti încă puiul mamii.
Dar - trebuie să faci acum un lucru: trebuie să bei acum cu
noi un pahar! Atunci vrem să uităm totul!
Ceilalţi stăteau la pândă, în jurul lor.
Fritz s-a gândit o clipă. Atunci şi-a amintit de martirii
din trecut. Şi lor li s-a cerut un lucru mic:
-	Numai puţină tămâie pe altarul cezarului! li s-a spus
lor - şi totul s-ar fi sfârşit cu bine.
64

Dar aceşti creştini au spus categoric „Nu" şi au murit.
Lui Fritz i-a fost clar: acel pahar de rachiu - este în
acest moment „tămâia" pentru „dumnezeul acestei lumi".
Aşa că a dat numai din cap.
Atunci, bărbaţii s-au înfuriat.
-	Ce, nu vrei să bei cu noi? au urlat. Atunci o să te
învăţăm minte!
Şi au sărit pe el: doi l-au apucat de picioare, alţii doi de
mâini. Unul i-a pus sticla la gură:
-Bea!!
Fritz şi-a strâns buzele. Mânioşi au încercat sâ-i bage
sticla între dinţi, i-au deschis gura cu forţa:
-	Haide! Bea!
Şi în timp ce rachiul i se prelingea pe faţă, Fritz a spus
printre dinţii încleştaţi:
-	Nu pot!
-	Ce?! a urlat subofiţerul, nu poţi? Prostii! Nu vrei!
-	Nu! a strigat Fritz, nu pot!
Subofiţerul a tresărit. Apoi le-a făcut un semn marina-
rilor:
-	Daţi-i drumul! Şi apoi spre Fritz: Cum adică, nu poţi?
Nu ştiu exact ce a răspuns Fritz. Dar probabil a fost
ceva asemănător cu ceea ce a spus Luther în faţa împăra-
tului şi a ţării:
-	Conştiinţa mea este prinsă de Cuvântul lui Dumne-
zeu... Nu pot altfel! Dumnezeu să mă ajute!
Ceva de genul acesta trebuie să fi spus şi Fritz.
Subofiţerul a murmurat numai:
-	Lâsaţi-1 în pace! Şi nimeni nu a mai îndrăznit sâ-i facă
ceva...
Câteva zile mai târziu, cel mai dur marinar a venit la
băiat şi şi-a descărcat inima înaintea lui. Şi nu a rămas
singurul. Căci oamenii care-şi ascultă conştiinţa sunt un
mare ajutor pentru lumea din jurul lor...
65

Vreţi să ştiţi ce s-a ales de Fritz? Ei bine, a supravieţuit
războiului şi lucrează într-o întreprindere. Dar, o mare parte
din timpul lui liber şi-1 petrece ca şi consilier în cadrul
unei mari lucrări cu tinerii.
Dar - să aflăm acest lucru nu este atât de important, cât
este să ştim următorul lucru: nu evenimentele mari şi
răsunătoare sunt cele importante. In esenţă, lumea este
schimbată de oameni, ale căror conştiinţe „sunt prinse de
Cuvântul lui Dumnezeu".
Cântăreţul
Ce să vă spun despre Günter - a fost un băiat excelent.
Când în grupul nostru de tineret ne pierdeam curajul,
atunci râdea şi ne întreba dacă nu cumva avem ambiţia să
fim noi primii pe care Domnul Isus îi lasă baltă?
Günter s-a predat Domnului Isus deja la 15 ani. Şi
adevărul este următorul: dacă un tânăr plin de viaţă îi
închină Domnului toată energia vieţii lui, atunci iese o
treabă minunată.
într-o zi - tocmai începuse războiul cu Rusia - maşinăria
groaznică a războiului a pus mâna şi pe Günter. A fost
înrolat. Aşa a păşit pe calea întunecată de pe care nu s-a
mai întors. Zace îngropat undeva în pământul Rusiei.
înainte să plece pe front, am mai petrecut împreună
câteva din zilele lui de concediu. Şi atunci ne-a povestit o
mică întâmplare, de care am râs cu toţii din inimă.
Ca şi recrut, Günter a fost cazat într-o baracă în apro-
pierea unui mare oraş. în fiecare duminică îl chinuia dorul
după „frumoasele servicii divine închinate Domnului". Şi
de aceea a fost foarte fericit când a fost numit curier şi a
trebuit să bată drumurile cu motocicleta.
66

Deja în prima duminică s-a folosit de ocazie şi a aran-
jat în aşa fel lucrurile, încât la începutul slujbei religioase
a trecut cu motocicleta prin faţa unei biserici mari din
oraşul din apropiere.
Când a intrat în biserica imensă, s-a speriat puţin: puţinii
bătrânei care veniseră la slujbă se pierdeau în sala imensă.
Orga se auzea foarte tare.
După ce s-a aşezat, a observat că adunarea începuse
deja sa cânte. Dar nu se auzea nimic.
Ei bine, muzica - aceasta era pasiunea lui Günter. S-a
mutat lângă o femeie în vârstă, s-a uitat în cartea ei de
cântări şi a început - aşa cum îi era obiceiul - să aducă
laudă Domnului cu gura până la urechi. Atunci a simţit că
toată lumea se întoarce să se uite la el. Dar nu s-a lăsat
deranjat. Acest cântec spiritual - pentru el a însemnat
„acasă". Simţea că are părtăşie în duh cu fraţii de acasă şi
cu toţi cei care îl iubesc pe Domnul Isus - chiar şi cu
ostile cereşti şi cu creştinii care se închină înaintea tronu-
lui lui Dumnezeu.
Aşa că, Günter a cântat vesel şi din toată inima.
După serviciul divin a vrut să părăsească repede biseri-
ca. Dar 1-a oprit un domn în vârstă. L-a privit supărat şi i-
a spus:
-	Tinere, intenţia dumneavoastră este să tulburaţi ser-
viciul?!
Günter i-a privit mirat faţa supărată:
-	Să tulbur? De ce?
-	Na, cântatul dumneavoastră atât de tare a fost doar o
tulburare! a răspuns nervos domnul în vârstă.
Günter a început să râdă.
-	Sunt de părere că din vechea dumneavoastră biserică
poate liniştit să se audă mai multe despre Evanghelie până
afară în stradă. Altfel, oamenii de afară vor crede că aţi
murit cu toţii.
67

Bătrânul s-a înroşit tot:
-	Tinere! Nu fiţi obraznic! Am să vă reclam comporta-
mentul la garnizoană!
Bietul moşneag! El nu putea pur şi simplu sâ-şi imagi-
neze că mai există tineri care ştiu ceva despre „bucuria în
Domnul". Dar acum s-a enervat şi Gunter:
-	N-aveţi decât să mă reclamaţi! i-a spus bătrânului şi a
plecat...
Günter ne-a povestit întâmplarea până aici. Apoi s-a
oprit. Noi am avut însă impresia că istoria nu s-a termi-
nat. Aşa că am întrebat:
-	Şi de atunci nu te-ai mai dus acolo, nu?
-	Poftim? Să nu mă mai duc acolo? a răspuns Günter.
Dimpotrivă! Am mers în fiecare duminică la serviciul di-
vin. Şi am cântat aşa cum am simţit în inima mea. Şi ce
credeţi, ce s-a întâmplat? Biserica a devenit în fiecare du-
minică tot mai plină. Oamenii au vrut să mă audă cântând!
Atunci am râs şi ne-am bucurat. Pentru că toţi cunoşteam
puterea unei cântări spirituale.
Cântarea din mijlocul haosului
Inima mi se strânge când mă gândesc la tânărul acela.
Era aproape încă un copil, când l-au recrutat. A murit
împuşcat de ruşi undeva în Rusia, lângă Leningrad. Pen-
tru cei puternici, viaţa unui om nu înseamnă nimic! Aşa
cum se macină un bob de grâu între pietrele morii - aşa mi
se pare sfârşitul vieţii lui.
Şi în tot acest timp, nici măcar nu a fost creat pentru
război. A vrut să devină muzician. Sufletul lui trăia prin
muzică. Şi când stăteai de vorbă cu el, aveai adesea im-
68

presia câ sufletul lui este departe de tot şi ascultă cine ştie
ce armonii, pe care noi nu le putem auzi.
în anul 1944, imediat după Crăciun, a sosit vestea că a
căzut pe front. O comunicare rece, nemiloasă şi bomba-
stică. Cu câteva zile înainte scrisese însă o scrisoare. în
această scrisoare a povestit cum a petrecut Crăciunul.
Această relatare prezintă într-un mod caracteristic spiritul
dur al vremii, singurătatea tinerilor şi slava Evangheliei,
încât trebuie să o prezint şi altora şi trebuie să-mi înving
împotrivirea inimii, care m-a oprit până acum să poves-
tesc această istorie...
-	Ascultă la mine! a spus căpitanul puţin înainte de
Crăciun către tânărul soldat. Vom sărbători sărbătoarea
aici, în acest orăşel rusesc. Aici putem să organizăm o
petrecere drăguţă pentru companie.' Sunteţi de acord cu
mine?
-	Să trăiţi, domn' căpitan!
-	Am auzit că sunteţi muzician. Grozav! Interesantă
meserie! Dar, nu contează! Atunci sunteţi cel mai potrivit
să vă ocupaţi de această problemă! Nu-i aşa?
-	Să trăiţi, domn' căpitan!
-	Puteţi să organizaţi totul cum doriţi. Avem la dispoziţie
o sală cu un pian. Organizaţi un cor, repetaţi ceva drăguţ -
aşa, ceva de Crăciun - na, ştiţi mai bine ca mine! Aţi
înţeles?
-	Să trăiţi, domn' căpitan!
Băiatul a fost nespus de fericit. Ce misiune frumoasă
în monotonia sumbră a vieţii cotidiene! Bucuria lui i-a
cuprins şi pe camarazii lui. Sufletele lor, care fuseseră
înăbuşite de zgomotul armelor, de discuţiile obscene din-
tre bărbaţi şi de alcool, au încpeut să se trezească. -
în noaptea de ajun, compania a avut parte de o sărbătoare
minunată. în centru s-a aflat mesajul Evangheliei despre
Fiul lui Dumnezeu, care a fost culcat într-o iesle, despre
69

îngerii care au cântat pe câmpia Betleemului şi despre
păstorii care au ascultat speriaţi şi smeriţi vestea. Chiar şi
cei mai duri au fost liniştiţi şi mişcaţi. Era, de parcă sufle-
tele îngropate îşi făceau din nou drum spre lumină... Apoi,
sărbătoarea a luat sfârşit. în sală a domnit o linişte adâncă.
Dar a fost întreruptă de strigătul căpitanului. Uşile au fost
date în lături. Au apărut soldaţi care au adus sticle de vin
şi de rachiu.
A fost, de parcă peste suflete s-ar fi prăbuşit din nou
pământul: un urlet de bucurie! Primul banc obscen a ex-
plodat în sală! Râsete! Şi apoi a început o beţie, în care
bărbaţii şi-au înecat tot necazul, tot dorul şi toată uita-
rea...
Băiatul pleacă trist. Noapte Sfântă. în sufletul lui vede
imaginea patriei, a părinţilor, a fraţilor. Ce frumoase, ce
divin de frumoase erau sărbătorile de acasă...!
Se târăşte ca un animal bolnav sub pătura de pe patul
tare şi adoarme.
Când se trezeşte, în dormitor pătrunde o lumină gri.
Camarazii se întorc de la chef. Beţi, împleticindu-se! Râ-
zând prosteşte! Cuvinte murdare infectează aerul.-
Băiatul aruncă pătura şi iese tăcut. în inima lui, dorul
de casă muşcă neiertător: O, ce urât, ce murdar, ce înjosi-
tor! Şi acesta este Crăciunul!
Fără să se gândească, ajunge din nou în sala unde s-a
ţinut serbarea. Cum arată acum! Scaunele sunt rupte.
Mesele dărâmate. Ferestrele sparte. Peste tot pe podea se
văd bălţi de băutură şi de vărsături...
Dar - acolo este pianul - nevătămat! Abia câteva zile
mai târziu - de revelion - câţiva soldaţi beţi l-au aruncat
afară pe geam.
Dar, în dimineaţa aceea de Crăciun mai era acolo.
Tânărul soldat se năpusteşte spre pian şi...
Da, apoi a sărbătorit Crăciunul lui. Singur, în sala pus-
70

tie, stă şi cânta la pian şi cu gura:
„îngerii vestesc voios
S-a născut Isus Cristos..."
îi vine în minte cântare după cântare. Ce bine că acasă
a învăţat toate cântările pe de rost!
„Iar Tu dâ-ne binecuvântarea Ta,
Şi viaţa întreagă la iesle vom sta."
Şi-a scos din buzunar micul Testament şi a citit încet şi
cu atenţie încă o dată istoria minunată din Evanghelia după
Luca capitolul 2.
„Vă aduc o mare bucurie pentru tot norodul: astăzi, în
cetatea lui David vi s-a născut un Mântuitor, care este
Cristos, Domnul... Şi păstorii s-au întors, slăvind şi
lăudând pe Dumnezeu pentru toate cele ce auziseră şi
văzuseră şi care erau întocmai cum li se spusese."
Inima lui s-a umplut de atâta bucurie, încât a început să
dea slavă lui Dumnezeu şi să se roage. Şi s-a aşezat din
nou la pian şi a mai cântat încă o dată toate cântările de
Crăciun. Atunci, în dimineaţa rece a răsunat cântarea -
poate vreun ţăran rus s-a oprit mirat la geam!-:
„Iată ce Tatăl ne-a dat:
Un Fiu Sfânt, e-adevărat!
Să ne ducă vrea şi poate
De-aici jos în veşnicie..."
Oare a bănuit că acest lucru avea să se întâmple peste
câteva săptămâni:
„...De-aici jos în veşnicie"?
Aşa a stat băiatul singur, părăsit, nemângâiat în ţară
străină, într-o sală distrusă îm mod bestial şi a dat slavă
Copilului din iesle. Şi dintr-odatâ a trebuit să se întrerupă
în mijlocul cântării. Căci atunci a înţeles un mare adevăr.
Despre aceasta a scris acasă:
„Nu este aceasta starea bisericii în toate vremurile? în
mijlocul haosului acestei lumi căzute, ea cântă cu bucurie
71

şi netulburată slavă Domnului şi Mântuitorului ei."
Atunci nu a mai fost singur. Făcea parte din marea adu-
nare care - în ciuda diavolului - cântă şi aduce slavă:
„...bucurie, bucurie, bucurie:
Cristos pune capăt suferinţei..."
Felinarul dragostei
Pentru un moment, am rămas descumpănit.
în înserarea care se lăsa, m-am împiedicat de ceva. Şi
când m-am uitat mai atent, am recunoscut un cadavru,
care - fără să se deosebească de praf şi de moloz - zăcea
exact în mijlocul străzii.
Am calculat repede: duminică la prânz a fost acel bom-
bardament puternic. Acum este miercuri seara. Deci încă
mai sunt cadavre neîngropate pe străzi!
Mi-am amintit un verset din Biblie: „Trupurile lor moar-
te vor zăcea ca gunoiul pe stradă..."
-	Ca gunoiul pe stradă... am murmurat mereu în sinea
mea.
Brusc, am observat că dintr-o casă pe jumătate dărâmtâ
mă urmăreşte un bărbat:
-	Găsiţi că este ceva grav? m-a întrebat el. Vreau să vă
arăt ceva şi mai grav. Veniţi cu mine!
A pornit înaintea mea - prin molozul de pe stradă - şi a
înconjurat o mare clădire administrativă - şi apoi a intrat
în curte...
-	Aici! mi-a arătat omul.
Un strigăt de spaimă mi s-a oprit în gât. Aici zăceau
vreo 80 de cadavre. Desigur, am văzut lucruri la fel de
groaznice pe front. Dar - aici era şi mai groaznic: aici nu
72

zăceau soldaţi şi luptători. O, nu! Aici zăceau bărbaţi în
vârstă, femei epuizate. Şi - copii! Fetiţe mici cu braţe subţiri
şi picioare slăbuţe, pe care războiul şi-a pus amprenta. O,
copii!! Ce legătură aveau ei cu acest război fără sens?!
In faţa ochilor mi-a apărut un tablou al lui Hans Tho-
ma: o vale plină cu flori. Şi pe câmpia din vale copiii se
joacă - cu coroniţe de flori pe cap.
Da, aşa ar trebui să fie! Locul copiilor este pe astfel de
câmpii!...
Bărbatul a plecat. Era deja noapte. Undeva, în clădirea
distrusă, o bucată de lemn lovea monoton zidul în bătaia
vântului. în rest: linişte de moarte.
Şi aşa cum stăteam între aceste cadavre - atât de singur
în mijlocul groazei - în această linişte îngrozitoare-, o între-
bare a ţâşnit din mine - o întrebare înfiorătoare:
-	Unde este Dumnezeu? De ce tace? Ne-a părăsit? - Da,
Dumnezeu ne-a părăsit!!
Dumnezeu ne-a părăsit! - Acesta-i iadul! M-am cutre-
murat. Aveam parcă ceva în gât. Altfel aş fi urlat de groază.
Dar atunci - nu pot să mărturisesc decât ce am trăit -
deodată a fost de parcă cineva ar fi citit cu glas tare din
Biblie:
„Fiindcă atât de mult a iubit Dumnezeu lumea, că a dat
pe singurul Lui Fiu, pentru ca oricine crede în El, să nu
piară, ci să aibă viaţa veşnică".
Cuvântul a apărut dintr-odată! Duhul Sfânt trebuie că
mi 1-a strigat în disperarea mea. în faţa mea, s-a aflat cru-
cea de pe Golgota pe care atârna Fiul lui Dumnezeu.,»Fi-
indcă atât de mult a iubit Dumnezeu lumea, că a dat pe
singurul Lui Fiu..."
Şi brusc am ştiut:
-	Aici este un semn veşnic al dragostei lui Dumnezeu!
Un felinar luminos al dragostei Lui nesfârşite.
Nu-L înţeleg pe Dumnezeu. Nu! Nu voi înţelege ni-
73

ciodatä căile şi judecata Lui. Dar ştiu un lucru: El ne
iubeşte!
„Fiindcă atât de mult ne-a iubit Dumnezeu, încât a dat
pe singurul Lui Fiu". Crucea lui Isus strigă tare în lumea
păcătoasă:
- Dumnezeu totuşi ne iubeşte!
Mângâiat am părăsit curtea întunecată...
Diapozitivele
în lume există îngrozitor de mulţi oameni plictisitori.
Niklaus Boit nu face însă parte din aceştia.
L-am cunoscut pe poetul, pastorul şi scriitorul de suc-
ces în Mannedorf, de lângă Zurichsee, în casa pentru mine
neuitatului inspector Alfred Zeller.
Bărbatul mic de statură, cu părul alb a umplut imediat
camera cu fiinţa lui.
-	O, trebuie să cunoaşteţi mai bine Elveţia! a spus plin
de entuziasm. Aveţi timp? Atunci vă arăt mâine dimineaţă
diapozitivele mele?
Am acceptat recunoscător. Dimineaţa următoare ne-am
adunat în grup restrâns în sala întunecoasă. Eram foarte
curios şi mă aşteptam să văd nişte peisaje montane copleşi-
toare.
Dar - deja primul diapozitiv a fost o dezamăgire. A
apărut capul unui bou - o imagine mai mult decât cotidia-
nă!
Apoi am auzit în intuneric vocea lui Niklaus Boit:
-	Despre noi, elveţienii se spune că semănăm cu acest
animal. Ei bine, vreau să explic cum vine asta... Şi apoi a
urmat o prelegere înflăcărată despre boi, elveţieni şi alţi
74

europeni, încât ba ne scuturam toţi de râs, ba ascultam
încordaţi şi în tăcere.
Imaginea următoare! O altă dezamăgire: o floare de
munte, aşa cum apare pe toate ilustratele ieftine.
Dar Boit a început să ne povestească cum a găsit el,
copil fiind, pentru prima dată această mică floare. Am
trăit alături de el emoţia şi bucuria lui...
O altă imagine: un cap nesemnificativ de bărbat. Nu!
Era prea de tot, cum ne fura acest Niklaus Boit timpul cu
diapozitivele lui banale. Dar apoi ne-a povestit povestea
acelui bărbat. A fost tragedia palpitantă a unei călăuze
obişnuite, care şi-a pierdut viaţa ca să-i salveze pe alţii.
Am fost toţi adânc mişcaţi.
Dar la diapozitivul următor am avut cu toţii un şoc: un
băieţel - un chinez - se holba la noi prosteşte. Asta ce mai
e? Atunci am auzit din nou vocea lui Boit din întuneric:
- Prin cartea mea, „Svizzero", am ajuns să cunosc foar-
te bine renumitul Traseu al fecioarei. De aceea trebuie sâ-
i conduc adesea pe străini şi pe asiatici în munţi... Şi apoi
a urmat istoria cutremurătoare a unui important ministru
chinez, care şi-a deschis inima în singurătatea munţilor
elveţieni. I-a mărturisit lui Boit necazurile din viaţa lui.
L-a introdus pe Boit în marea lume asiatică. L-am îndrăgit
foarte mult pe acest om, a încheiat Niklaus. Din păcate nu
am putut să fac rost decât de o poză de-a lui din copilărie.
Ah da, micul chinez! Nici nu am mai băgat în seamă
imaginea. Acum am privit-o cu alţi ochi. Devenise in-
teresantă...
Când s-a aprins din nou lumina, a trebuit sâ-1 privesc
mult timp pe acest bărbat mic de statură cu o inimă mare,
pe acest Niklaus Boit, şi să mă gândesc: Ce ciudat! Acest
om ne împrumută nouă ochii lui -şi deja câteva imagini
banale se transformă într-o bogăţie nemaipomenită.
Comparativ mi-am amintit de o doamnă bogată pe care
75

o cunoşteam, care-şi putea permite sä se bucure de toate
frumuseţile din lume şi care totuşi - era mereu nemulţumita
şi săracă. Şi am înţeles: dacă suntem bogaţi sau săraci -
aceasta nu depinde de împrejurări, ci de inima şi de ochii
noştri.
Am fost toţi de acord cu acest lucru, când ne-am des-
chis inimile în timpul discuţiilor care au urmat şi când am
constatat: Numai o inimă pe care o mântuieşte şi o împli-
neşte Domnul Isus Cristos are parte de astfel de bogăţii.
Da, da, aşa este: creştinii primesc inimi bogate şi ochi
noi.
Pentru că tot suntem la această temă, trebuie să vă mai
povestesc o mică istorie, care s-a petrecut într-un cu totul
alt Joc.
în mica mea biserică muncitorească, un bărbat de vreo
30 de ani a ajuns sa se convertească la credinţa în Domnul
Isus Cristos. Convertirea lui a însemnat o mare minune,
căci a fost un tip foarte sălbatic, a cărui viaţă a fost până
atunci plină numai de lupte politice, sex şi rachiu.
Acum totul a fost făcut nou.
Pentru că şi-a pierdut toţi prietenii vechi şi pentru că
era încă destul de singur, l-am luat într-o zi cu mine într-o
mică excursie. Urma să predic într-un sat, cu ocazia unei
sărbători.
Amândoi am fost ospătaţi pe cinste după serviciul di-
vin, în jurul lui se deschidea o altă lume. Până atunci nu
cunoscuse ospitalitatea.
- Şi nu vor nimic în schimb? m-a întrebat tot mereu,
mirat. De fapt, oamenii aceştia nici nu ar trebui să se sin-
chisească de mine!
Duminică dimineaţa devreme, am mai făcut o plimba-
re înainte de serviciul divin: un peisaj minunat de vară!
Rouă sclipea pe iarbă. Din depărtare se auzea o fanfară,
care venea probabil şi ea în sat, la sărbătoare.
76

Omul alerga vesel în jurul meu, în timp ce eu mai me-
ditam încă o dată la predica mea. Dintr-odată, s-a oprit:
- Cum sä înţeleg acest lucru? Am 30 de ani şi am colin-
dat mult prin lume. Dar - cât de frumos este soarele şi
rouă pe iarba şi munţii şi pădurile - toate astea le vad acum
pentru prima data. Trebuie să-L cunoşti pe Dumnezeu şi
sä ai pace cu El dacă vrei sâ vezi frumosul!
Pastorul Fritz
Aşa îl numeau pe conducătorul marelui sanatoriu pen-
tru epileptici Betel, pastorul Friedrich von Bodelschwingh.
Făcea parte din acei oameni foarte rari care te câştigă
cu cât îi cunoşti mai bine. La majoritatea oamenilor este
invers. La început te fascinează. Dar când îi cunoşti mai
bine, urmează dezamăgirea.
Deci - în cazul lui Bodelschwingh a fost altfel. Şi cau-
za era probabil faptul că nu-1 întâlneai aproape niciodată
singur. Când te întâlneai cu el, te întâlneai în acelaşi timp
cu Domnul Isus. De fapt, aşa ar trebui sâ fie cu toţi creştinii,
să aibă în ei ceva asemănător Mântuitorului lor.
Un prieten mi-a povestit nu demult o mică istorie despre
acest pastor Fritz. Este atât de frumoasă, încât nu pot s-o
ţin numai pentru mine.
Prietenul meu avea o moşie minunată în Prusia. Cona-
cul era deja de generaţii centrul unor cercuri de creştini
evlavioşi. Şi cei de pe moşie iubeau foarte mult tocmai
sanatoriul Betel. Multe daruri bogate au luat calea spre
Betel. Şi atunci când moşierul ajungea în călătoriile lui la
Betel, era primit cu respect ca un protector influent al sa-
natoriului.
77

Dar apoi a venit războiul cel mare şi prăbuşirea. Moşie-
rul a pierdut totul, chiar totul. După rătăciri groaznice, în
timpul cărora a rătăcit prin ţară ca un cerşetor, a ajuns în
cele din urmă cu soţia lui şi cei nouă copii în câmpia
Luneberg -un om fără patrie.
Aşa că omul s-a apucat să-şi caute o patrie. în această
călătorie a ajuns într-o noapte spre miezul nopţii la căsuţa
portarului sanatoriului Betel.
Timid, omul fără patrie a întrebat dacă ar mai putea să
vorbească cu pastorul Bodelschwingh. Portarul s-a încrun-
tat:
-	Aşa târziu? Dacă se mai poate?
Dar a sunat totuşi la telefon şi i s-a răspuns, ca oaspete-
le să fie condus imediat la pastor.
Murdar, zdrenţăros, neras şi aproape mort de foame,
omul fără patrie a stat apoi în faţa lui Bodelschwingh şi i-
a explicat cu un zâmbet slab:
-	Da, acum sunt eu însumi un „frate de pe stradă"!
Şi ce a făcut pastorul Fritz? L-a strâns în braţe pe acest
om şi a rostit cererea smerită:
-	Să nu lăsaţi Betelul şi pe noi văduviţi de dragostea
dumneavoastră!
Bietului om au început sâ-i curgă lacrimi peste faţa
obosită, când a văzut, cum cel care dă se face cerşetor şi îl
ridică pe cel care cere, făcând din el un om care dă...
O da, creştinii trebuie să fie asemenea Mântuitorului
lor!
,O, Teo!
Când am părăsit magazinul, a fost exact ora 12.
La ora aceea era mare înghesuială pe strada principală.
78

Mulţimea trecea încet pe lângă vitrine.
Nerăbdător am încercat să mă strecor mai repede prin
mulţime. Ce groaznic! Pur şi simplu nu reuşeam să
înaintez!
Buff! M-am ciocnit foarte tare de o femeie, care se părea
că se grăbeşte şi ea. Am vrut să mă scuz. Atunci, pe faţa ei
a apărut un zâmbet vesel:
-	O, pastorul Busch! Cât are să se mai bucure Teo, că
ne-am întâlnit!
A trebuit să zâmbesc. Oricum, această întâlnire nu a
fost chiar nedureroasă. Şi, de fapt - cine era această fe-
meie?
Puţin nesigur, i-am spus că pe moment nu pot să-mi
amintesc cine este. Să mă ajute puţin.
-	Păi da! a spus ea binevoitoare. Nici nu mă cunoaşteţi.
Ştiţi - sunt mama lui Teo!
Din nou acest Teo! Eram la fel de nedumerit ca la înce-
put. Cine era Teo?
-	Ştiţi, stimată doamnă, i-am explicat, în timp ce încer-
cam să rămânem împreună în îmbulzeală, eu cunosc o
mulţime de Teo. La care vă referiţi?
-	Na, la cel mare - cu păr blond - care vine tot mereu la
cercul dumneavoastră de tineret. Cel care şi-a pierdut nu
demult portmoneul. Atunci aţi...
Atunci mi-am amintit.
-	Aşa, deci sunteţi mama acelui Teo? Na, atunci pot să
vă felicit. Este un băiat grozav!
Pe acest Teo l-am remarcat în ultimul timp dintre sute-
le de băieţi care frecventau casa tineretului din Essen. în
orele de studiu biblic stătea în faţa mea foarte atent şi
încordat. Şi când se cânta, toată faţa lui radia, încât nu
putea să treacă neobservat. Cânta nu numai cu gura, ci cu
toată inima. Şi era deosebit de plin de zel în lucrarea de
evan-ghelizare şi de vizite.
79

-	Da, am mai spus încă o dată, acest Teo este un băiat
grozav.
Am văzut de multe ori cum strălucesc feţele mamelor
când fiii lor sunt lăudaţi. Şi de aceea m-am mirat, atunci
când această mamă a devenit deodată foarte serioasă. Apoi
a spus încet:
-	Nici măcar nu puteţi bănui cum este el cu adevărat,
între timp am ajuns într-o stradă liniştită. Aşa că am
auzit clar acele cuvinte, deşi au fost rostite în aşa fel, de
parcă nu mi-ar fi fost adresate mie.
Am devenit curios.
-	Trebuie să existe un secret! Scumpă doamnă, v-aş fi
foarte recunoscător dacă mi l-aţi spune şi mie. Pentru că
ţin într-adevăr foarte mult să-mi cunosc băieţii.
Femeia s-a gândit o clipă. Apoi a izbucnit:
-	Da, trebuie să vă spun totul. Vedeţi, noi am fost o
familie fără de Dumnezeu. Soţul meu nu vrea să ştie ni-
mic despre creştinism, nici până în ziua de azi. Are efec-
tiv o aversiune împotriva creştinismului. Şi de aceea am
trăit toţi fără Dumnezeu...
Femeia s-a întrerupt. Trebuia să traversăm strada. Şi -
da, acum nu mai era o simplă discuţie. Era vorba despre
lucruri serioase. Trebuia să se concentreze. Aşa că am dat
colţul într-o stradă liniştită. Şi atunci a continuat:
-	Teo a avut parcă 17 ani atunci când am observat că s-
a schimbat. Când ne certam în casă, el tăcea. Şi încerca
tot mereu să-mi facă bucurie. Avea atâta răbdare cu sora
lui cea mică. Era, de parcă prin Teo intra în familia noastră
un cu totul alt duh.
Şi, într-o zi, ne-a spus deschis că frecventează cercul
dumneavoastră de tineret. Câţiva prieteni l-au introdus
acolo. Şi acolo l-ar fi cunoscut pe Domnul Isus. Şi că
viaţa lui îi aparţine acum lui Cristos.-
Femeia a făcut din nou o pauză. Am simţit cât este de
80

emoţionată. Am fost mişcat când a spus, că această
mărturisire a scos din soţul ei numai un murmur furios.
Ea însăşi s-a simţit însă ciudat în urma mărturisirii fiului
ei. Inima ei a început să se neliniştească de acest lucru.
-	Da, aşa se face că de atunci frecventez împreună cu
Teo serviciile divine din biserica dumneavoastră.
Şi acum faţa ei strălucea.
-	Acum sunt şi eu a Domnului Isus. Este ca un secret
minunat, pe care-1 am eu şi Teo al meu. Şi în fiecare zi
citesc câte puţin în Biblie. Uneori nu înţeleg unele lu-
cruri... şi -
Acum s-a înroşit toata de ruşine:
-	Atunci îl întreb pe fiul meu. El înţelege mult mai mult.
Ah, este o ruşine ca mama să înveţe de la fiul ei. Dar Teo
nu este deloc mândru. El îmi explică totul atât de bine.
Cu ce voce a spus femeia aceste cuvinte! Eu aveam
lacrimi în ochi. Şi prin minte mi-a trecut vechea promi-
siune a lui Maleahi, că inimile părinţilor se vor întoarce la
copiii lor.
-	Şi soţul dumenavoastrâ? am mai întrebat.
A zâmbit.
-	Oh, nu vrea să audă încă nimic de toate acestea! Dar
Teo şi cu mine - noi ne rugăm în fiecare zi pentru tata.
Doar îl iubim. Este un tată bun. într-o bună zi şi el... dacă
ne rugăm aşa pentru el! Nu poate altfel...!
Tăcerea dintre noi a fost lungă. Apoi a mai început să
vorbească încă o dată - aproape cu reverenţă:
-	Este totuşi ciudat, ca o mamă, prin fiul ei...
Restul propoziţiei a rămas nerostit. Dar am înţeles-o.-
Seara l-am întâlnit pe Teo la casa tineretului. Juca tenis
de masă cu câţiva băieţi pe care i-a adus cu el. I-am strâns
mâna:
-	O, Teo!
Şi el mi-a zâmbit fericit.
81

Cine-I curăţă lui Dumnezeu
pantofii?
Un prieten american ne-a povestit o istorie amuzanta
care merită să fie povestită mai departe.
-	Am o fetiţă mică, ne-a relatat el... Fetiţa este la vârsta
în care copiii îşi înnebunesc părinţii cu întrebări. Şi efec-
tiv poţi să ajungi să cazi pe gânduri când apar tot felul de
întrebări interesante.
Nu demult, micuţa a fost foarte preocupată sâ-şi ajute
mama în gospodărie. în cele din urmă, mama i-a zis:
-	Acum poţi să cureţi şi pantofii lui tata!
Copilul nu a fost foarte entuziasmat de această sarcină.
Dar, ascultătoare, s-a pus pe treabă.
Un timp a avut preocupare. Se vedea pe ea că îşi frămân-
tă capul cu întrebări serioase. Şi apoi...
Tata a intrat în cameră. Dar înainte sâ-şi poată lăuda
fiica cea harnică, a fost uimit de întrebarea ei:
-	Ticu, lui Dumnezeu cine îi curăţă de fapt pantofii?
Tatăl a rămas trăznit. Nu a putut să-şi amintească dacă
vreun teolog a spus vreodată ceva legat de acest lucru.
Da, nu-i venea în minte nici un verset biblic, care să
lămurească cât de cât întrebarea.
Aşa că a spus numai:
-	Ei bine, trebuie că există vreun înger care are această
sarcină, pe care o consideră drept o mare onoare.
Şi apoi tatăl a fost fericit că fiica a fost mulţumită cu
acest răspuns.
Câteva zile mai târziu, tatăl a citit liniştit din Noul Tes-
tament.
Brusc, a sărit în picioare, a ieşit fugind din cameră şi
82

şi-a strigat fetiţa.
Mama şi copilul au venit speriate:
-	Ce s-a întâmplat?!
-	Nu demult m-ai întrebat, cine-i curăţă lui Dumnezeu
pantofii, s-a adresat tatăl către copil. Acum, fii atentă, toc-
mai am citit în Biblie că nici nu este vorba de aşa ceva:
aici scrie că Dumnezeu ne curăţă nouă pantofii.
Mama a dat din cap:
-	Ce vorbeşti! Dumnezeu ne curăţă nouă pantofii?
-	Da, a explicat tatăl, ascultaţi! în Biblie scrie: „...Isus
a început să spele picioarele ucenicilor şi să le şteargă cu
ştergarul cu care era încins..." Vedeţi doar că în Israel,
spălatul picioarelor a fost tot una ca la noi curăţatul pan-
tofilor. Acum, ascultaţi mai departe! A citit toată întâm-
plarea, aşa cum o descrie apostolul loan în capitolul 13 al
Evangheliei sale.
Mama şi fiica au ascultat uimite. Şi toţi trei au înţeles
cât de mult s-a umilit Dumnezeul cel viu în Isus. „S-a
dezbâcat pe Sine însuşi şi a luat chip de rob..." spune
Biblia într-un alt loc. Şi acest lucru merită adorarea noastră!
83

Wilhem Busch
Variaţi uni pe o temă dată
Quell-Verlag Stuttgart
© Editura Lumina Lumii 1996
JL as
astoral Wilhelm Busch s-a născut la Elberfeld la 27
martie 1897. A crescut şi a mers la şcoală în Frankfurt
am Main. Tatăl lui a fost preot. în timpul primului
război mondial, ca soldat pe front, tânărul Wilhelm a
găsit calea spre credinţa vie în Isus Cristos. După
primul război mondial a studiat teologia în Tübingen şi
a ocupat apoi postul de pastor în Bielefeld şi Essen,
unde în 1931 a devenit pastor cu tineretul. în timpul
celui de-al treilea Reich a fost urmărit şi arestat. După
terminarea războiului, pastorul W. Busch a ajuns ca
evanghelist cu mesajul lui despre Isus Cristos la
nenumăraţi oameni. W. Busch a murit la 20 iunie 1966.