William MacDonald
Comentar
la Noul Testament
clv
Christliche
Literatur-Verbreitung e. V.
Postfach 11 01 35 • 33661 Bielefeld

Titlul original: BBC - Believers Bible Commentary - New Testament
© 1989 by William MacDonald
© al ediţiei germane 1992-94
© al ediţiei romaneşti 1998
by CLV - Christliche Literatur-Verbreitung
Postfach 110135 - D-33661 Bielefeld
Traducător: Doru Motz
Copertă: Dieter Otten, Bergneustadt
Tiparul executat la Graphischer Grossbetrieb Pössneck
ISBN 3-89397-389-3

CUPRINS
Prefaţa autorului 		5
Introducerea editorului  		6
Abrevieri		8
Transliteraţia		9
INTRODUCERE LA NOUL TESTAMENT 	  10
INTRODUCERE LA EVANGHELII	   13
Matei   	   17
împărăţia cerurilor	 25
Evanghelia  	 31
Relaţia credinciosului cu legea 	 35
Divorţ şi recăsătorie  	 38
Postul  	 42
Sabatul   	 65
Marcu	   135
Luca	   189
loan	 283
Faptele Apostolilor	 393
Rugăciunea în cartea Faptelor Apostolilor	 399
Biserica din case şi organizaţiile parabisericeşti   	 408
Creştinul şi stăpânirea	 419
Botezul credinciosului	 427
Misiunea aşa-numiţilor „oameni laici"  	 429
Strategia misionară 	 445
Autonomia bisericii locale	 449
Călăuzirea divină	 452
Minunile	 453
Amvoane neconvenţionale   	  458
Mesajul Faptelor Apostolilor	 484
Romani	 491
Păgânii necâştigaţi	 499
Păcatul   	 507
Suveranitatea divină şi responsabilitatea omului	 534
1	Corinteni  	  567
2	Corinteni  	  639
Galateni   	 695
Legalismul   	  721

Efeseni  		725
Alegerea divină		730
Filipeni		781
Coloseni 		809
Reconcilierea		819
Familia creştină		836
1	Tesaloniceni		843
Venirea Domnului		852
Indicii că trăim vremurile de pe urmă		861
Sfinţirea		866
2	Tesaloniceni		869
Răpirea şi revelaţia 		871
Răpirea Bisericii 		881
INTRODUCERE LA EPISTOLELE PASTORALE	 889
1	Timotei   	  893
2	Timotei	 925
Tit	 947
Presbiterii  	 950
Creştinul şi lumea aceasta	  958
Filimon	 963
Evrei	 971
Apostazia  	  991
Mesajul cărţii Evrei pentru epoca actuală  	   1028
lacov	   1031
Cele zece porunci  	   1043
Vindecarea divină 	   1059
1	Petru   	   1063
îmbrăcămintea creştină	   1084
Botezul 	   1090
2	Petru   	   1101
1	loan  	   1123
Păcatul care duce la moarte		1141
2	loan 		1145
3	loan 		1149
Iuda		1153
Apocalipsa  		1165
BIBLIOGRAFIE GENERALĂ   	   1199

Prefaţa autorului

Comentariul Biblic al Credinciosului
(The Believer 's Bible Commentary) are me-
nirea de a-1 ajuta pe credinciosul obişnuit să
devină un cercetător serios al Cuvântului
lui Dumnezeu. Trebuie să precizăm însă că
nici un comentariu nu poate ocupa locul Bi-
bliei. Tot ce poate realiza un comentariu, în
cazul cel mai fericit, este de a explica sen-
sul general al unui text, într-o manieră
abordabilă, urmând ca cititorul să revină
apoi la Cuvântul propriu-zis al Scripturii, în
vederea unui studiu mai aprofundat.
Comentariul a fost redactat într-un
limbaj simplu, lipsit de termeni tehnici. El
nu se pretinde a fi o lucrare savantă sau
profund teologică. Majoritatea credincio-
şilor nu posedă o cunoaştere specială sau
chiar generală a limbilor originale în care
au fost redactate Vechiul şi Noul Testa-
ment. Cu toate acestea, nici unul dintre ei
nu este împiedicat să beneficieze din plin
de toate foloasele practice care decurg din
Cuvânt. Sunt convins că printr-un studiu
temeinic al Scripturilor, orice creştin poate
deveni „un lucrător căruia să nu-i fie ruşine,
împărţind drept cuvântul adevărului" (II
Tim. 2:15).
Comentariile cuprinse în acest volum
sunt scurte, concise şi la obiect. Pentru a
beneficia la maximum de un anumit pasaj
biblic comentat, cititorul nu va avea trebu-

inţă să se istovească, citind zeci de pagini
cu explicaţii. Ritmul alert al vieţii contem-
porane reclamă prezentarea adevărului pe
fragmente uşor de asimilat.
Notele cuprinse în acest volum nu au
ocolit pasajele dificile din Scriptură. în
multe cazuri, s-au oferit şi alte explicaţii ale
textului respectiv, lăsându-i cititorului op-
ţiunea de a notări care versiune este cea mai
apropiată de contextul respectiv şi de restul
Scripturii.
Cunoaşterea Bibliei, în sine, nu este de
ajuns. Trebuie să facem pasul următor,
aplicând Cuvântul lui Dumnezeu în practi-
că, lăsându-1 să lucreze în viaţa noastră. De
aceea, Comentariul Biblic caută să sugereze
cum se poate aplica Scriptura la viaţa de zi
cu zi a copiilor lui Dumnezeu.
Dacă această carte va fi folosită ca
scop în sine, va deveni o cursă, mai degrabă
decât un ajutor. Adevărata ei menire este de
a-i da cititorului imboldul cercetării perso-
nale a Sfintelor Scripturi, îndemnându-1 la
o ascultare fără murmur de preceptele
Domnului. Folosită astfel, lucrarea îşi va fi
atins ţelul.
Fie ca Duhul Sfânt, Cel care a inspirat
redactarea Bibliei, să lumineze mintea
cititorului, în această preocupare cât se
poate de demnă: cunoaşterea lui Dumnezeu
prin Cuvântul Său.

Introducerea editorului

„Nu dispreţuiţi comentariile!" Acesta a
fost sfatul oferit de un profesor de studii
biblice studenţilor săi de la Emmaus Bible
School (devenit între timp colegiu biblic) la
sfârşitul anilor 50. Cel puţin unul dintre
studenţii săi şi-a adus aminte de aceste
cuvinte, în cele trei decenii scurse de a-
tunci. Profesorul la care m-am referit este
William MacDonald, autorul Comentariului
Biblic al Credincioşilor. Studentul nu a fost
altul decât subsemnatul — editorul Co-
mentariului, Arthur Farstad, pe atunci un
biet student în anul întâi, care nu citise până
atunci decât un singur comentariu —In the
Heavenlies (o lucrare asupra epistolei apos-
tolului Pavel către Efeseni), scrisă de Harry
A. Ironside. Citind însă comentariul de faţă,
seară de seară, în timpul vacanţei de vară,
tânărul Art Farstad a descoperit adevărata
semnificaţie a unui comentariu.
Ce este un comentariu?
Ce este, de fapt, un comentariu? Şi de
ce nu trebuie să-1 dispreţuim? Recent un
publicist creştin de marcă a întocmit o listă
cu cincisprezece genuri de lucrări biblice,
care nu trebuie să lipsească de pe masa
oricărui cercetător studios al Cuvântului
Sfânt. Nu trebuie să surprindă însă faptul că
unii credincioşi nu ştiu prin ce se deosebeş-
te un comentariu de o Biblie de studiu, de
pildă, sau chiar de o concordanţă, un atlas
sau un dicţionar biblic — pentru a numi
doar patru din cele cincisprezece lucrări
esenţiale pentru studierea Cuvântului lui
Dumnezeu.
Un comentariu, după cum sugerează
însuşi termenul, comentează sau oferă (în
cazul cel mai fericit) explicaţii utile asupra
unui text biblic, fie verset cu verset, fie
paragraf cu paragraf. Unii creştini nu vor să
aibă nimic de a face cu comentariile, spu-
nând: „Eu nu vreau să aud decât cuvântul
rostit iar ca lectură prefer să citesc însăşi
Biblia!" La prima vedere, pare o atitudine
cucernică, dar nu este! Căci un comentariu
nu face altceva decât să aştearnă pe hârtie
cel mai bun (şi, în acelaşi timp, cel mai
dificil) gen de expoziţiune biblică, anume
predarea şi predicarea Cuvântului lui Dum-
nezeu Ia rând, verset cu verset. Unele co-
mentarii (ca de pildă cel al autorului anteri-
or menţionat, Ironside) nu sunt altceva
decât adevărate predici redate sub formă
tipărită. în plus, cultura biblică de limbă

engleză a fost binecuvântată cu o sumede-
nie de prezentări ale Cuvântului lui Dumne-
zeu dintre cele mai strălucite, provenind din
toate epocile creştinismului, compuse iniţial
într-o mare varietate de limbi. Din păcate,
multe dintre acestea sunt atât de lungi, atât
de învechite şi dificil de parcurs încât creş-
tinul obişnuit pierde în curând apetitul de a
continua studierea lor. De aceea, s-a simţit
nevoia acută a unei lucrări de genul Comen-
tariului Biblic al Credinciosului.
Genuri de comentarii
Teoretic, orice persoană pe care o inte-
resează Biblia ar putea scrie un comentariu
— ceea ce explică faptul că există o gamă
atât de variată de comentarii, de la cele
extrem de liberale până la cele foarte con-
servatoare. Comentariul Biblic al Credin-
cioşilor (n.tr. la care ne vom referi de acum
încolo prin acronimul CBC) este o lucrare
foarte conservatoare, prin aceasta înţelegân-
du-se faptul că Biblia este acceptată drept
Cuvântul lui Dumnezeu inspirat şi infailibil,
întru totul suficient pentru credinţa şi prac-
tica creştină.
Un comentariu se poate situa fie pe o
poziţie foarte tehnică (conţinând, de pildă,
detalii privitoare la gramatica limbilor
greacă şi ebraică), fie pe o poziţie generală,
de ansamblu. CBC se situează cam la jumă-
tatea distanţei dintre aceste două extreme.
Chestiunile de ordin tehnic care se cer
neapărat explicate au fost grupate în note
separate, plasate la sfârşitul capitolelor, dar
s-a avut grijă să nu se evite explicarea
pasajelor dificile sau aplicarea convingătoa-
re a învăţăturilor pertinente, problemele de
amănunt ale textelor fiind astfel tratate într-
o manieră corespunzătoare. Stilul dlui
MacDonald este adânc ancorat în prezenta-
rea expozitivă a Cuvântului lui Dumnezeu.
Scopul urmărit este de a produce nu doar
credincioşi de duzină, ci ucenici.
Comentariile diferă între ele şi în func-
ţie de tabăra teologică din care provin —
conservatoare sau liberală, protestantă sau
romano-catoiică, premilenistă sau amile-
nistă. CBC este conservator, protestant şi
premilenist.
Modul de întrebuinţare recomandat
CBC poate fi abordat în mai multe
moduri. Noi sugerăm însă următoarea ordi-
ne de lucru:

Cercetarea sa prin răsfoire — Dacă
sunteţi un cititor pasionat al Scripturii, veţi
constata că e o plăcere să răsfoiţi această
carte, citind câte un pasaj ici şi colo, pentru
a vă face o imagine mai clară asupra unei
cărţi din Biblie.
Citirea unui fragment propriu-zis —
Poate un verset sau un paragraf din Biblie
nu vă este clar şi aţi dori lămuriri suplimen-
tare asupra lui. Recurgeţi la Comentariul
Biblic al Credinciosului, căutând explicaţia
pasajului respectiv şi, negreşit, veţi găsi o
un material bogat.
O doctrină — Dacă v-aţi angajat în
studierea unui anumit subiect, cum ar fi
sabatul, botezul, alegerea sau Sfânta Trei-
me, căutaţi pasajele din cadrul Comenta-
riului care se ocupă de aceste subiecte.
Există o tablă de materii pe subiecte. Ape-
laţi la concordanţă pentru a localiza cuvin-
tele cheie în măsură să vă conducă la tex-
tele de bază în care este tratat subiectul
respectiv.
O carte din Biblie — Poate că parcur-
geţi împreună cu clasa din care faceţi parte
la Şcoala Duminicală sau cu toată adunarea
o carte din Noul Testament, de la un capăt
la altul al ei. Veţi dobândi cunoştinţe de

preţ pentru dumneavoastră, pe care le puteţi
împărtăşi şi altora, dacă veţi lectura, în
prealabil, explicaţia textului biblic respec-
tiv, aşa cum o găsiţi în CBC. (Desigur, dacă
conducătorul grupului de studiu foloseşte
CBC ca text de bază, veţi putea apela la alte
două comentarii suplimentare!)
Volumul integral — în cele din urmă,
fiecare creştin trebuie să se străduiască să
citească întreaga Biblie. Lectura integrală a
Bibliei îl va pune pe cititor în faţa unor
texte dificile, pe care un comentariu con-
servator, de genul CBC-ului, le va trata cu
toată atenţia, facilitând înţelegerea lor.
Studiul biblic va părea, probabil, la
început folositor, dar oarecum arid, neîm-
bietor. Dar continuarea cu perseverenţă a
studiului va aduce, în cele din urmă, satis-
facţia mult dorită, ca studiul să fie nu
numai util, ci şi o adevărată delectare!
Sfatul pe care mi 1-a oferit dl Mac-
Donald acum treizeci de ani a fost: „Nu
dispreţui comentariile". Acum, după ce am
parcurs, cu toată atenţia, Comentariul său,
în vederea corelării sale cu recent apăruta
ediţie New King James a Bibliei, pot face
un pas mai departe, recomandându-vi-1 cu
toată căldura!

Abrevieri
Abrevieri ale cărţilor Bibliei
Cărţile Vechiului Testament

Gen.	Geneza	2 Cro.	2 Cronici	Dan.	Daniel	
Ex.	Exodul	Ezra	Ezra	Os.	Osea	
Lev.	Levitic	Ne.	Neemia	Ioel	Ioel	
Num.	Numeri	Est.	Estera	Arnos	Arnos	
Deut.	Deuteronom	Iov	Iov	Obad.	Obadia	
los.	losua	Ps.	Psalmi	Iona	Iona	
Jud.	Judecători	Prov.	Proverbe	Mica	Mica	
Rut	Rut	Ecl.	Eclesiastul	Naum	Naum	
1 Sam.	1 Samuel	C.Cânt.	Cântarea Cântărilor	Hab.	Habacuc	
2 Sam.	2 Samuel	îs.	Isaia	Ţef.	Ţefania	
1 Re.	1 Regi	Ier.	Ieremia	Hag.	Hagai	
2 Re.	2 Regi	PI.	Plângeri	Zah.	Zaharia	
1 Cro.	1 Cronici	Ez.	Ezechiel	Mal.	Maleahi	
Cărţile Noului Testament					
Mat.	Matei	Ef.	Efeseni	Ev.	Evrei	
Mar.	Marcu	Filip.	Filipeni	Iac.	Iacov	
Lu.	Luca	Col.	Coloseni	1 Pe.	1 Petru	
loan	loan	1 Tes.	1 Tesaloniceni	2 Pe.	2 Petru	
Fapte	Faptele Apostolilor	2Tes.	2 Tesaloniceni	1 loan	1 loan	
Ro.	Romani	1 Tim.	1 Timotei	2 loan	2 loan	
1 Cor.	1 Corinteni	2 Tim.	2 Timotei	3 loan	3 loan	
2 Cor.	2 Corinteni	Tit	Tit	Iuda	Iuda	
Gal.	Galateni	Filim.	Filimon	Apo.	Apocalipsa	
Abrevieri ale diverselor versiuni, traduceri şi parafrazări ale Bibliei

ASV	American Standard Version	LB
FWG	Numerical Bible (Biblia	NASB
numerică) a lui F.W. Grant	NEB
JND	New Translation (Noua Tradu-	NIV
cere) a lui John Nelson Darby	NKJV
JBP	Parafrazarea lui J.B. Phillips	RSV
KJV	Versiunea "King James	RV
KSW	An Expanded Translation a lui
Kenneth S. Wuest

Living Bible
New American Standard Bible
New English Bible
New International Version
New King James Version
Revised Standard Version
Revised Version (Anglia)

	Alte abrevieri		
A.D.	Anno Domini, „în anul Domnului	marg.	text marginal	
	nostru", d.Cr.	mase.	masculin	
Aram.	aramaică	ms., mss.	manuscris, manuscrise	
cap.	capitol, capitole	M	Textul majoritar	
CBC	Comentariul Biblic al Credinciosului	MT	Textul masoretic	
cea.	circa, aproximativ	n.d.	nedatat	
cf.	confer, compară	NIC	New International Commentary	
de ex.	de exemplu	n.p	nu se precizează locul publicării	
DSS	Dead Sea Scrolls (Sulurile de la	NT	Noul Testament	
	Marea Moartă	n.tr.	nota traducătorului	
ed.	editat, ediţie, editor	NU	NT grec al Nestle-A land/United	
edi.	editori		Bible Societies	
etal.	et alii, aliae, alia şi alţii	p., pag.	pagina (paginile)	
fern.	feminin	TBC	Tyndale Bible Commentary	
gr-	greacă	trans.	tradus, traducător	
ICC	International Critical Commentary	v., ver.	versetul, versetele	
ibid.	ibidem, în acelaşi loc, tot de acolo	vol.	volumul, volumele	
lit.	literal, textual	vs.	versus, contra	
LXX	Septuaginta (prima traducere în limba	VT	Vechiul Testament	
	greacă, după originalul ebraic, a			
	cărţilor Vechiului Testament)			
Transliteraţia cuvintelor din greacă

Denumirea	Forma	Valoarea	Denumirea	Forma	Valoarea	
în greacă	în greacă	fonetică	în greacă	în greacă	fonetică	
alfa	a	a	nii	V	n	
beta	P	b	csi		X	
gama	Y	g,ng	omicron	o	o (scurt)	
delta	5	d	pi	7T	P	
epsilon	s	e (scurt)	ro	P	r	
dzeta	c	dz	sigma	CT,?	s	
eta	TI	e (lung)	tau	T	t	
theta	e	th	üpsilon	U	Ü	
iota	i	i	phi	*	ph	
kappa	K	k	hi	X	h(ch)	
lambda	X	1	psi	M>	ps	
mii	n	m	omega	CO	o (lung)	

INTRODUCERE LA
NOUL TESTAMENT
„ Valoarea acestor Scrieri, istorică şi spirituală, este total disproporţionată, faţă de
numărul şi lungimea lor, iar influenţa pe care o exercită ele asupra vieţii şi istoriei
e imposibil de calculat. Căci în aceste scrieri ne aflăm la amiaza zilei ce începuse
în Grădina Eden. Cristosul Profeţiei din Vechiul Testament devine Cristosul Istoriei
în Evanghelii; Cristosul Experienţei, în Epistole; iar în Apocalipsa, Cristosul
Slavei."	— W. Graham Scroggie

I.  Semnificaţia termenului:
„Noul Testament"
înainte de a ne lansa în largul mării studi-
erii Noului Testament, sau chiar a unei
porţiuni relativ mici din el, cum ar fi o sin-
gură carte, este util să petrecem câtva timp
familiarizându-ne cu faptele generale privi-
toare la Cartea Sfântă pe care o numim
„Noul Testament".
Atât „testament" cât şi „legământ" repre-
zintă traducerea aceluiaşi cuvânt grec (dia-
theke) iar în vreo două locuri din epistola
către Evrei încă nu s-a putut stabili care
dintre cei doi termeni este cel mai adecvat
echivalent al originalului grec. In titlul Scrip-
turilor creştine însă termenul „legământ" este
fără îndoială preferabil, deoarece Cartea
constituie un pact, o alianţă sau un legământ
între Dumnezeu şi poporul Său.
Se numeşte Noul Testament (sau Legă-
mânt) pentru a se deosebi de Vechiul Testa-
ment (sau „mai vechi").
Ambele testamente au fost inspirate de
Dumnezeu şi, prin urmare, sunt de folos
pentru toţi creştinii. Fireşte însă credinciosul
în Cristos va fi îndemnat să deschidă mai des
acea parte a Bibliei care îi vorbeşte direct
despre Domnul şi biserica Sa şi despre
modul în care doreşte El să trăiască ucenicii
Săi.
Relaţia dintre Vechiul Testament şi Noul
Testament a fost foarte plastic exprimată de
Sfântul Augustin, în următoarele cuvinte:
Noul în Vechiul e ascuns;
Vechiul în Nou-i revelat.

II. Canonul Noului Testament
Termenul canon {kanon în greacă) se
referă la un liniar sau etalon pentru măsurat
sau evaluat. Canonul Noului Testament este
colecţia de scrieri inspirate. De unde ştim că
aceste scrieri sunt singurele scrieri care
trebuiau incluse în canon sau că toate cele
douăzeci şi şapte de cărţi individuale merită
să fie incluse în canon? Având în vedere că
au existat în acea perioadă a creştinismului
primar şi alte scrieri sau epistole (dintre care
unele eretice), cum putem stabili cu certitu-
dine că au fost incluse în canonul Noului
Testament numai cele autentice?
S-a afirmat adesea că conciliul bisericesc
a stabilit lista definitivă a cărţilor canonului
pe la sfârşitul secolului al patrulea al erei
creştine. Realitatea e însă că aceste cărţi au
avut caracter canonic de îndată ce au fost
redactate. Ucenici evlavioşi şi plini de dis-
cernământ au recunoscut chiar de la început
Scripturile inspirate, cum reiese de la 2 Pet.
3:15, 16, unde Petru recunoaşte calitatea de
Scripturi a scrierilor lui Pavel. în unele
biserici, au existat însă, o vreme, anumite
dispute în cazul unora dintre cărţi (de exem-
plut Iuda, precum şi 2 şi 3 loan).
In general, în cazul unei cărţi scrise de un
apostol, ca Matei, Petru, loan sau Pavel, sau
de unul din cercul apostolilor, ca Marcu sau
Luca, nu s-a pus deloc la îndoială canonicita-
tea lucrării respective.
Prin urmare, conciliul care a acordat recu-
noaştere oficială canonului Noului Testa-
ment, aşa cum îl avem astăzi, nu a făcut
altceva decât să confirme un fapt deja re-
cunoscut şi general acceptat de   mulţi ani.

10

Introducere Ia Noul Testament

11

Conciliul nu a întocmit o listă inspirată de
cărţi, ci o listă de cărţi inspirate.
III.	Paternitatea
Autorul Divin al Noului Testament este
Duhul Sfânt. El este Cel care i-a inspirat pe
Matei, Marcu, Luca, loan, Pavel, Iacov,
Petru şi autorul anonim al epistolei către
Evrei (vezi introducerea de la cartea Evrei)
în redactarea acestor cărţi care le poartă
numele. Cel mai bun şi mai corect mod de
reprezentare sau înţelegere a apariţiei cărţilor
Noului Testament este să afirmăm că fiecare
dintre ele a avut doi autori. Noul Testament
nu este o lucrare parţial umană şi parţial
divină, ci total umană şi total divină, în
acelaşi timp. Elementul divin a păzit elemen-
tul uman de comiterea unor erori. Urmarea a
fost o carte infailibilă şi ireproşabilă, în
prima redactare a manuscriselor originale.
Pentru a înţelege mai bine noţiunea de
autor dublu al Cuvântului scris vom recurge
la o analogie cu natura duală a Cuvântului
Viu, adică Domnul nostru Isus Cristos. El nu
este parte om şi parte Dumnezeu (cum susţi-
ne un mit grec), ci complet uman şi complet
divin, în acelaşi timp. Natura divină a făcut
imposibil ca natura umană să greşească sau
să păcătuiască în vreun fel.
IV.	Timpul
Spre deosebire de Vechiul Testament,
pentru a cărui redactare a fost nevoie de
circa o mie de ani (de prin anul 1400 până în
anul 400 î.Cr.), Noul Testament a fost scris
în doar 50 de ani (între anul 50 şi 100 d.Cr.).
Actuala ordine în care sunt înşiruite
cărţile Noului Testament este cea mai adec-
vată, pentru biserica din toate timpurile. Se
începe cu viaţa lui Cristos, apoi se vorbeşte
despre biserică, urmând ca acelei biserici să
i se dea instrucţiuni. în cele din urmă, se
descoperă viitorul bisericii şi al lumii. Dar
cărţile nu au apărut în această ordine, ci au
fost scrise pe măsură ce s-a simţit nevoia lor.
Primele cărţi au fost aşa-numitele „Scri-
sori către bisericile tinere", cum numeşte
Phillips epistolele. Iacov, Galateni şi Tesalo-
niceni au fost redactate probabil pe la mijlo-
cul primului secol al erei creştine.
Apoi au urmat Evangheliile, în ordinea
redactării: mai întâi, Matei sau Marcu, apoi
Luca şi la urmă loan. In final a apărut Apo-
calipsa, probabil către sfârşitul primului
secol după Cristos.
V.	Conţinutul
Conţinutul Noului Testament ar putea fi

rezumat concis în cele trei categorii princi-
pale:
Istoric
Evanghelii
Faptele Apostolilor
Epistolar
Epistolele lui Pavel
Epistolele generale
Apocaliptic
Apocalipsa
Creştinul care va dobândi o bună cunoaş-
tere a acestor cărţi va fi „desăvârşit şi cu
totul destoinic pentru orice lucrare bună."
Este rugăciunea noastră ca CBC să fie de
mult ajutor pentru cât mai mulţi credincioşi,
în sensul ca aceştia să fie cât mai bine dotaţi
pentru orice lucrare bună.
VI.	Limbajul
Noul Testament a fost scris într-un lim-
baj colocvial, vorbit de oamenii obişnuiţi
(numit koine sau „greaca comună"). Era a
doua limbă de circulaţie, aproape universal
cunoscută şi folosită de cetăţenii secolului al
doilea al Credinţei, având cam acelaşi statut
pe care îl are astăzi engleza.
După cum stilul cald şi viu al limbii
ebraice oferă mijlocul cel mai adecvat de
exprimare pentru conţinutul profetic, poetic
şi narativ al Vechiului Testament, tot aşa
greaca a fost providenţial înzestrată să cons-
tituie vehiculul minunat pentru redarea
conţinutului Noului Testament. Limba grea-
că a cunoscut o extraordinară răspândire în
timpul cuceririlor lui Alexandru cel Mare, în
contextul în care soldaţii aflaţi sub comanda
acestuia au simplificat şi popularizat această
limbă pentru uzul popoarelor cucerite.
Precizia cu care exprimă verbul elin
timpul gramatical, bogăţia vocabularului ei
precum şi alte trăsături unice ale acestei
limbi fac din ea mijlocul ideal pentru comu-
nicarea importantelor adevăruri doctrinare
întâlnite în cuprinsul epistolelor— în special
în cărţi cum ar fi epistola către Romani.
VII.	Traducerea Noului Testament
Engleza a fost binecuvântată cu multe
(după unii prea multe) traduceri. Aceste
traduceri se împart în patru categorii ge-
nerale:
1. Foarte literale
Aşa-numita Traducere „Nouă" (1871) a
lui J. N. Darby şi ediţia English Revised Ver-
sion (1881), precum şi varianta americană a
acesteia. American Standard Version (1901)

12

Introducere Ia Noul Testament

sunt extrem de literale, ceea ce înseamnă că
sunt instrumente foarte utile pentru studiu,
dar cu efect minim pentru închinăciune,
lectură publică sau memorare. Confruntată
cu opţiunea acestor versiuni, marea majorita-
te a creştinilor nu a renunţat la stilul maies-
tuos şi frumuseţea ediţiei King James (1611).
2.	Echivalenţă completă
Sunt versiuni suficient de literale, care
urmează foarte îndeaproape textul original
ebraic sau grec, atunci când regulile limbii
engleze permit acest lucru, reuşind totuşi să
permită o traducere mai liberă, din care să nu
lipsească expresiile idiomatice şi stilul adec-
vat. Printre aceste traduceri se numără ediţi-
ile King James Version, New King James,
Revised Standard Version, New American
Standard Bible. Din nefericire, traducerea
RSV, deşi este în general vrednică de încre-
dere în Noul Testament, în redarea Vechiului
Testament păcătuieşte, prin faptul că oare-
cum diminuează multe profeţii mesianice.
Această tendinţă periculoasă se constată
astăzi chiar la unii cărturari ce în trecut
avuseseră o poziţie sănătoasă. Comentariul
Biblic al Credincioşilor a fost editat pentru a
se conforma cu ediţia NKJV, aceasta fiind
opţiunea cea mai viabilă între minunata, dar
arhaica ediţie King James Version (KJV) şi
limbajul modern actual, fără a se mai recur-
ge la pronumele arhaice. De asemenea în
ediţia amintită, New King James Version, se
reţin unele versete pe care cele mai multe
versiuni moderne le elimină (vezi notele asu-
pra textului în CBC).
3.	Echivalenţă dinamică
Acest tip de traducere este mai liberă
decât cele din categoria echivalenţei com-
plete, uneori traducătorul recurgând la para-

frazare — tehnică întru totul valabilă, atâta
timp cât cititorul a fost avizat în această pri-
vinţă. Traducerea Moffatt, NEB (New En-
glish Bible), NIV (New International Ver-
sion) şi Biblia de Ierusalim fac parte din
această categorie de traduceri ale Bibliei. S-a
plecat de la încercarea de a comprima gân-
duri întregi în structuri pe care se crede că
loan şi Pavel le-ar fi folosit, dacă şi-ar fi
redactat lucrările în epoca noastră şi, bineîn-
ţeles, în limba egleză! Atunci când se utili-
zează în mod conservator metodologia res-
pectivă, ea poate constitui un instrument util.
4. Parafrazările
O parafrazare caută să transmită textul
gând cu gând, permiţându-şi adesea o seamă
de licenţe prin adăugarea de material supli-
mentar, întrucât textul se îndepărtează foarte
mult de forma iniţială a originalului, există
întotdeauna pericolul ca traducătorul să
recurgă la prea multe interpretări în traduce-
rea parafrazată. De pildă, traducerea Living
Bible, deşi e evanghelică în ton, totuşi ia
multe decizii interpretative, care, în cel mai
fericit caz, sunt pasibile de dezbateri.
Parafrazarea lui J.B. Phillips (pe care
traducătorul respectiv o numeşte traducere)
este o frumoasă realizare din punct de vedere
literar. în plus, traducătorul susţine că redă în
cuvintele sale ceea ce ar fi vrut să spună
Petru şi Pavel, de pildă.
Este bine să avem la îndemână câte o
Biblie din cel puţin trei dintre categoriile
enumerate, pentru a putea efectua studii
comparative. Totuşi opinia noastră este că
traducerea de genul echivalenţei complete,
cum este cea folosită în CBC, prezintă cele
mai puţine pericole pentru studiul biblic
detaliat.

INTRODUCERE LA
EVANGHELII
„Evangheliile sunt roadele dintâi ale tuturor scrierilor." — Origen

I. Slăvitele noastre Evanghelii
Oricine a făcut studii de literatură este
familiarizat cu principalele genuri literare:
povestirea, nuvela, romanul, piesa, poemul şi
biografia, precum şi alte forme literare. Dar
atunci când a venit Domnul Isus Cristos pe
pământ, s-a simţit nevoia înfiinţării unei noi
categorii de literatură: evanghelia. Evanghe-
liile nu sunt biografii, deşi conţin puternice
elemente biografice. Ele nu sunt povestiri,
deşi conţin parabole cum este cea a fiului
risipitor şi a bunului samaritean, care ar
putea oricând forma subiectul unor nuvele.
Unele parabole au fost adaptate, devenind
romane sau nuvele. Evangheliile nu sunt
reportaje documentare, deşi conţin relatări
exacte, dar foarte condensate, a multor con-
versaţii şi cuvântări rostite de Domnul nos-
tru.
Nu numai că „evanghelia" este o catego-
rie unică de literatură, ci, după ce cei patru
evanghelişti au scris Matei, Marcu, Luca şi
loan, matriţa canonică a fost distrusă. Cele
patru evanghelii — şi numai acestea — au
fost recunoscute de creştinii drept credincioşi
din cele aproape două mii de ani de existenţă
a Bisericii. Diverşi eretici au scris cărţi
intitulate evanghelii, dar acestea nu erau
altceva decât palide încercări de a-şi promo-
va ereziile lor proprii, cum a fost gnosticis-
mul.
Dar de ce avem patru evanghelii? De ce
nu cinci, ca să fim în ton cu cele cinci cărţi
ale lui Moise, ce formează Pentateucul? Sau
de ce nu avem o singură evanghelie lungă, în
care să fie omise repetiţiile şi să li se acorde
mai mult spaţiu miracolelor şi parabolelor?
De fapt au existat eforturi de a „armoniza"
sau aranja în mod cronologic evenimentele
cuprinse în cele patru evanghelii, încă de
prin vremea lui Tatian, în secolul al doilea,
prin a sa Diatessaron (ceea ce înseamnă în
greacă „prin patru").

Irineu a emis teoria potrivit căreia au
existat patru evanghelii, pentru a corespunde
celor patru colţuri ale lumii şi celor patru
puncte cardinale, patru fiind numărul univer-
salităţii.
II.	Cele patru simboluri
Mulţi oameni, în special cei cu înclinaţii
artistice, apreciază paralela care se poate
creiona între cele patru Evanghelii şi Apoca-
lipsa: leul, boul (sau viţelul), omul şi vultu-
rul. Aceste simboluri au fost însă corelate
diferit de creştini de-a lungul veacurilor.
Dacă există vreo valabilitate pentru aceste
atribute, cum se numesc acestea în artă,
arunci vom spune că leul întruchipează cel
mai bine evanghelia după Matei, Evanghelia
regală a Leului din Iuda. Boul, ca vită de
povară, se potriveşte perfect cu Marcu,
Evanghelia Robului. Bărbatul este fără
îndoială echivalentul evangheliei după Luca,
Evanghelia Fiului Omului. Până şi lucrarea
Standard Handbook of Synonyms, Antonyms
& Prepositions (Manualul de sinonime,
antonime şi prepoziţii) afirmă că: „vulturul
este atributul Sfântului loan, ca emblemă a
unei vedenii spirituale înălţătoare."1
III.	Cele patru auditorii cărora Ii
se adresează
Probabil cea mai bună explicaţie pentru
faptul că există patru Evanghelii este faptul
că Duhul Sfânt caută să ia contactul cu patru
grupuri diferite de persoane — patru tipuri
antice care continuă să-şi aibă corespondenţe
în epoca modernă.
Nimeni nu contestă că Matei este evan-
ghelia cu cel mai pronunţat caracter iudaic.
Citatele din Vechiul Testament, discursurile
detaliate, genealogia Domnului nostru şi
tonul general semitic vor fi remarcate chiar
şi de un cercetător novice al acestei evanghe-
lii.

13

14

Introducere la Evanghelii

Marcu, scriind probabil din însăşi capi-
tala imperiului, se adresează romanilor şi, în
acelaşi timp, milioanelor de oameni cu
structură similară, care preferă acţiunile, unui
stil mai filosofic. Prin urmare, evanghelia sa
abundă în miracole, redând, în schimb, mai
puţine parabole. Evanghelia aceasta nu are
nevoie de nici o genealogie, deoarece pe nici
un cetăţean roman nu l-ar fi interesat genea-
logiile evreilor, în cazul unui Rob activ.
Luca este, în mod evident, Evanghelia
destinată, în primul rând, grecilor şi numero-
şilor romani, care iubeau şi emulau literatura
şi arta elinilor. Oamenii din această categorie
sunt îndrăgostiţi de tot ce este frumos, de
artă, cultură şi excelenţă în literatură, precum
şi de teme umaniste. Doctorul Luca e în
măsură să răspundă acestor aspiraţii. Cores-
pondenţii din epoca modernă ai acestei
categorii de oameni sunt francezii şi, desi-
gur, urmaşii grecilor antici. Nu este de mi-
rare că un francez a rostit binecunoscuta
afirmaţie, potrivit căreia Luca este „cea mai
frumoasă carte din lume" (vezi Introducerea
la Luca).
Cui i se adresează evanghelia după loan?
loan este Evanghelia universală, care are
ceva de spus pentru toţi. Este evanghelistică
(20:30, 31), şi totuşi profund îndrăgită de
filosofi creştini de marcă. Explicaţia acestei
universalităţi o vom găsi, poate, în faptul că
loan este destinată „celei de-a treia rase" —
nume dat de păgâni primilor creştini, pentru
faptul că aceştia nu erau nici evrei, nici
păgâni.
IV.  Alte simboluri grupate în jurul a
patru elemente
In Vechiul Testament găsim alte simbo-
luri grupate în jurul a patru elemente, care se
îngemănează minunat cu simbolistica celor
patru Evanghelii.
„Mlădiţa", ca titlu al Domnului nostru,
apare în următoarele contexte:
„...lui David o Mlădiţă... un rege" (Ier.
23:5, 6)
„Robul Meu, MLĂDIŢA" (Zah. 3:8)
„Omul... MLĂDIŢA" (Zah. 6:12)
„Mlădiţa Domnului" (lehova) (Isa. 4:2)
Găsim de asemenea în Vechiul Testa-
ment patru "Iată", care corespund exact
temelor principale ale Evangheliilor:
„Iată Regele tău" (Zah. 9:9)
„Iată Robul Meu" (Isa. 42:1)
„Iată Omul" (Zah. 6:12)
„Iată Dumnezeul tău" (Isa. 40:9)
O ultimă paralelă, mai puţin evidentă,

dar care a constituit o mare binecuvântare
pentru mulţi, este cea constituită de cele
patru culori de materiale din cort, împreună
cu sensurile simbolice corespunzătoare, şi
prezentarea cvadruplă pe care o fac evan-
gheliştii atributelor Domnului:
Purpuriu este culoarea de preferinţă a lui
Matei, Evanghelia Regelui. Judecători 8:26
scoate în evidenţă natura regală a acestei
culori.
Stacojiu sau extrasul de cârmâz, care se
obţinea prin sfărâmarea unui vierme de
COCHINEAL. Asta ne duce cu gândul
imediat la Marcu, Evanghelia robului, „un
vierme şi ne-om" (Ps. 22:6)
Albul se referă la faptele neprihănite ale
sfinţilor (Apo. 19:8). Luca subliniază umani-
tatea desăvârşită a lui Cristos.
Albastru reprezintă bolta senină a cerului
(Ex. 24:10), care înfăţişează minunat Dum-
nezeirea lui Cristos — notă predominantă în
Evanghelia după loan.
V.	Ordinea şi accentul
în Evanghelii, găsim evenimente care nu
sunt întotdeauna enumerate în ordinea în
care s-au petrecut. Este bine să ştim de la
început că Duhul lui Dumnezeu adesea
grupează evenimentele în funcţie de învă-
ţătura lor morală. Iată ce spune Kelly în
această privinţă:
Se va dovedi, pe măsură ce înaintăm (în studiul
nostru) că ordinea întâlnită în Evanghelia după
Luca este de natură morală şi că el clasifică
faptele, conversaţiile, întrebările, răspunsurile şi
discursurile Domnului nostru în funcţie de
legăturile lăuntrice, şi nu doar în ordinea externă
a succesiunii evenimentelor, care, de fapt, ar fi
cea mai rudimentară şi mai infantilă dintre
modalităţile de consemnare a faptelor. Dar a
grupa evenimentele împreună cu cauzele şi
urmările lor, în ordinea lor morală, constituie o
sarcină mult mai dificilă pentru istoric, care se
deosebeşte, prin aceasta, de simplul cronicar.
Dumnezeu îl ajută pe Luca să realizeze acest
lucru la modul desăvârşit.2
VI.	întrebarea sinoptică
De ce există atât de multe asemănări —
până acolo încât găsim aproape formulări
identice în cazul unor pasaje destul de lungi
— şi, în acelaşi timp, atât de multe deosebiri
în cazul primelor trei Evanghelii? — lată
ceea ce s-a numit „Problema sinoptică". Ea
constituie o problemă mai mult pentru cei
care neagă inspiraţia, decât pentru creştinii

Introducere Ia Evanghelii

15

conservatori. Multe teorii complexe au fost
formulate, presupunând adesea documente
teoretice pierdute, care nu s-au păstrat în
formă scrisă. Unele dintre aceste idei sunt în
acord cu Luca 1:1, fiind cel puţin posibile
din punct de vedere ortodox3. Totuşi unele
dintre aceste teorii au atins punctul în care
afirmă că biserica primului secol ar fi încro-
pit „mituri" despre Isus Cristos. Pe lângă
caracterul de infidelitate faţă de toate Scrip-
turile Creştine şi istoria bisericii pe care îl
reprezintă aceste teorii de aşa-zisă „critică
formală", trebuie să subliniem că nu există
nici o dovadă documentară pentru nici una
dintre ele. Mai mult, nu se vor găsi nici
măcar doi cercetători care să fie de acord în
privinţa modului în care categorisesc şi
fragmentează ei Evangheliile Sinoptice.
O soluţie mult mai bună a acestei proble-
me o găsim în înseşi cuvintele Domnului de
la loan 14:26: „Dar Mângâietorul (Ajutorul,
în engleză), Duhul Sfânt, pe care Tatăl îl va
trimite în numele Meu, El vă va învăţa toate
lucrurile, şi vă va aminti de toate lucrurile pe
care vi le-am spus."
Asta rezolvă problema amintirilor marto-
rilor oculari din Matei şi loan, ba chiar şi din
Marcu — presupunând că el consemnează
amintirile lui Petru aşa cum afirmă istoria
bisericii. Adăugaţi la acest ajutor direct din
partea Duhului Sfânt documentele scrise
menţionate la Luca 1:1, extraordinar de
exacta mărturie verbală a tradiţiei orale la
popoarele semitice şi aveţi răspunsul la
întrebarea sinoptică. Orice adevăruri, detalii
sau interpretări care ar fi fost necesare din-
colo de aceste surse puteau fi revelate direct
„(în cuvinte) pe care Duhul Sfânt le predă"
(1 Cor. 2:13).
Prin urmare, ori de câte ori întâlnim ceea
ce pare la prima vedere o contradicţie sau o
neconcordanţâ asupra detaliilor, să ne între-
băm numaidecât: „De ce omite, include sau
subliniază această Evanghelie tocmai eveni-
mentul sau cuvântarea respectivă?" De pildă,
de două ori Matei consemnează că două
persoane au fost vindecate (de orbire şi de
posesiune demonică), în vreme ce Marcu şi
Luca nu menţionează faptul respectiv decât
o dată. Unii văd aici o contradicţie. S-ar fi
cuvenit ca Matei, evanghelia iudeilor, să
consemneze doi oameni, deoarece potrivit
legii iudaice orice declaraţie „trebuia să se
sprijine pe mărturia a doi sau trei martori",
în vreme ce celelalte evanghelii menţionează
persoana cu numele (orbul Bartimeu).
Următoarele selecţii ilustrează faptul că

unele din dublurile aparente din Evanghelii
au, de fapt, rolul de a scoate în evidenţă
importante deosebiri:
Textul de la Luca 6:20-23 pare să du-
bleze Predica de pe Munte, dar prima este o
predică rostită pe câmpie (Luca 6:17). Ferici-
rile descriu caracterul unui cetăţean ideal al
împărăţiei, în vreme ce Luca urmăreşte stilul
de viaţă al celor care sunt ucenicii lui Cris-
tos.
Luca 6:40 pare să fie identic cu Matei
10:24. Daria Matei Isus este învăţătorul iar
noi suntem ucenicii Săi. La Luca făcătorul
de ucenici este învăţătorul iar persoana pe
care o instruieşte acesta este ucenicul. Matei
7:22 subliniază slujirea adusă Regelui, în
vreme ce Luca 13:25-27 descrie părtăşia cu
învăţătorul.
în vreme ce Luca 15:4-7 constituie o
aspră condamnare a fariseilor, Matei 18:12,
13 se ocupă de copii şi de dragostea lui
Dumnezeu pentru ei.
Atunci când se aflau de faţă numai cre-
dincioşi, loan a afirmat: „El vă va boteza cu
Duhul Sfânt" (Marcu 1:8; loan 1:33). Când
însă erau prin preajmă tot felul de oameni, în
special farisei, el a spus: „El vă va boteza cu
Duhul Sfânt şi cu foc" (un botez al judecăţii)
(Mat. 3:11; Luca 3:16).
Expresia „Cu ce măsură măsuraţi..." se
aplică la atitudinea noastră de condamnare
faţă de alţii în Matei 7:2, iar la Marcu 4:24
aceeaşi expresie se referă la modul în care
ne însuşim Cuvântul, în vreme ce la Luca
6:38 expresia face aluzie la dărnicia noastră.
Prin urmare, aceste deosebiri nu consti-
tuie contradicţii, ci exemple lăsate în textul
sacru cu premeditare, pentru a-1 îndemna pe
credinciosul meditativ să caute hrana spiritu-
ală.
VII. Paternitatea cărţilor
De regulă, atunci când se discută despre
paternitatea Evangheliilor — şi nu numai a
lor, ci şi a tuturor cărţilor Bibliei — se obiş-
nuieşte să se împartă mărturiile în dovezi
externe şi interne. Exact acelaşi lucru ne
propunem să-1 facem şi noi în cazul tuturor
celor douăzeci şi şapte de cărţi ale Noului
Testament. în categoria dovezilor externe
intră scriitorii care au trăit mai aproape de
perioada redactării cărţilor — în general,
aşa-numiţii „părinţi ai bisericii", din secolele
al doilea şi al treilea şi câţiva eretici sau
învăţători falşi. Oamenii aceştia citează, fac
aluzii sau uneori ne vorbesc concret despre
cărţile şi autorii care ne interesează. De

16

Introducere Ia Evanghelii

pildă, dacă Clement din Roma citează 1 Co-
rinteni către sfârşitul secolului întâi al erei
creştine, e evident că această carte nu poate
fi o plastografie din secolul al doilea, scrisă
de cineva care semnează cu numele lui
Pavel. La categoria dovezilor interne vom
analiza stilul, vocabularul, istoria şi conţinu-
tul unei cărţi, pentru a vedea dacă sprijină
sau contrazice ceea ce pretind documentele
externe şi autorii. De pildă, stilul cărţilor
Luca şi Fapte susţin cu argumente părerea că
autorul lor a fost un medic cult ne-evreu.
în multe cărţi se aduce în discuţie aşa-
zisul „canon" al ereticului din secolul al
doilea, Marcion (care nu este altceva decât
lista cărţilor aprobate de acesta). El nu a
aprobat decât o versiune foarte redusă a lui

Luca şi doar zece dintre epistolele lui Pavel.
Cu toate acestea, este un martor util, deoare-
ce ne arată care cărţi constituiau norma pe
vremea sa. Canonul Muratorian (numit astfel
după cardinalul italian Muratori, care a
descoperit documentul respectiv) este o listă
ortodoxă, deşi oarecum fragmentară, a căr-
ţilor creştine canonice.
NOTE FINALE
'James C. Fernald, ed., „Emblem," Funk
& Wagnalls Standard Handbook of Syn-
onyms, Antonyms, and Prepositions, pg. 175.
2William Kelly, An Exposition of the
Gospel of Luke, pg. 16.
„Ortodox" cu sensul de „drept credin-
cios", nu aparţinând cultului ortodox.

EVANGHELIA
DUPĂ MATEI
„Având în vedere grandoarea concepţiei şi măiestria cu care o masă uriaşă de
materiale este subordonată unor idei capitale, se poate afirma că nici o altă
scriere, atât din Vechiul, cât şi din Noul Testament, care tratează o temă istorică,
nu se poate compara cu Evanghelia după Matei. "
— Theodor Zahn

I.	Locul unic pe care îl ocupă această
evanghelie în cadrul Canonului
Evanghelia după Matei este puntea de
legătură desăvârşită între Vechiul şi Noul
Testament. încă de la primele ei cuvinte,
suntem transportaţi în trecut, la strămoşul
poporului lui Dumnezeu, Avraam, şi la
primul mare rege al Israelului, David.
Accentul cărţii, de o puternică factură
iudaică, apoi numărul mare de citate din
versiunea ebraică a Scripturii, precum şi
locul de frunte pe care îl ocupă la începutul
cărţilor Noului Testament, îi asigură evan-
gheliei după Matei meritul de a fi punctul
logic în care să înceapă prezentarea mesaju-
lui creştin către lume.
Matei deţine de multă vreme acest loc
primordial în ordinea celor patru evanghe-
lii. Aceasta datorită faptului că, până nu
demult, aproape toţi cercetătorii credeau că
a fost prima evanghelie în ordinea redactă-
rii. Mai mult, stilul concis şi ordonat al lui
Matei se preta de minune la lectura publică,
în biserică. Toate acestea explică de ce a
fost cea mai populară dintre Evanghelii,
uneori intrând în concurenţă cu evanghelia
după loan.
II.	Paternitatea
Dovezile externe antice şi universale
abundă în sensul că Matei, perceptorul de
impozite sau vameşul numit şi Levi este cel
care a scris Prima Evanghelie. întrucât nu
era un membru proeminent al grupului de
apostoli, ar părea ciudată încercarea noastră
de a-i atribui paternitatea celei dintâi dintre
evanghelii, dacă nu ar fi avut, într-adevăr,
nimic de a face cu ea!
Pe lângă documentele antice, cunoscute
sub denumirea de „Didahii" (sau învăţătu-

rile celor doisprezece apostoli), Iustin
Martirul, Dionisius din Corint, Teofil din
Antiohia şi Atenagoras din Atena citează
Evanghelia aceasta ca fiind autentică. Isto-
ricul bisericii Eusebiu citează declaraţia lui
Papias, potrivit căreia: „Matei a compus
Logia în limba ebraică, lucrări pe care
fiecare le-a interpretat după cum s-a price-
put." Irineu, Pantaenus şi Origen sunt, în
mare, de acord cu această afirmaţie. Prin
„ebraică" se înţelege aici dialectul limbii
aramaice folosit de evreii din vremea Dom-
nului Isus, aşa cum este folosit termenul în
Noul Testament. Dar ce sunt aceste lucrări
cunoscute sub denumirea de Logia! Acest
termen elin înseamnă de obicei „oracole",
ca în cazul Noului Testament, care conţine
oracolele lui Dumnezeu. Dar acesta nu
poate fi sensul afirmaţiei lui Papias. Trei
sunt interpretările principale care au fost
propuse: (1) Că termenul s-ar referi la
Evanghelia lui Matei, ca atare. Adică,
Matei ar fi redactat o ediţie în aramaică a
evangheliei sale, cu scopul expres de a-i
câştiga pe iudei la Cristos şi de a-i edifica
pe creştinii evrei, ediţia în greacă apărând
mult mai târziu. (2) Că se referă doar la
rostirile lui Isus, care au fost încorporate
mai târziu în Evanghelia sa şi în fine (3) că
ar fi vorba de o referire la aşa-numitele
testimoniu sau citatele din Scripturile Ve-
chiului Testament, cu scopul de a demon-
stra că Isus este Mesia. Prima şi a doua
dintre opinii sunt mult mai verosimile decât
cea de-a treia.
Greaca folosită de Matei în redactarea
evangheliei sale nu sună deloc a traducere.
Cu toate acestea, negăsindu-se cine s-o
combată, s-a răspândit încă de timpuriu
teoria că ar fi fost vorba de o traducere —

17

18

Matei

teorie care trebuie să fi fost întemeiată,
întrucâtva, pe anumite fapte. Potrivit tradi-
ţiei, Matei ar fi predicat timp de cincispre-
zece ani în străinătate. Este posibil ca prin
anul 45 al erei creştine el să fi lăsat însă
iudeilor care II acceptaseră pe Isus ca Mesia
prima redactare a Evangheliei sale în limba
aramaică (sau doar sub forma de discursuri
ale lui Cristos) iar mai târziu să fi alcătuit o
versiune în greacă, pentru uzul tuturor. în
fapt, chiar aşa procedase contemporanul lui
Matei, Josephus. Renumitul istoric evreu
compusese mai întâi o primă variantă a
operei sale de căpetenie: Războaiele iudaice
în limba aramaică, redactând apoi aceeaşi
lucrare în forma sa finală, în greacă.
Dovezile interne înclină, într-adevăr, în
favoarea teoriei potrivit căreia un iudeu
devotat, cu dragoste pentru Vechiul Testa-
ment, a posedat în acelaşi timp calităţi deo-
sebite de scriitor şi editor. Ca funcţionar
public în serviciul Romei, Matei era obligat
să cunoscă temenic limba poporului său
(aramaică), precum şi cea a stăpânirii (ro-
manii foloseau în răsărit greaca, nu latina).
Detaliile de natură numerică, parabolele cu
referiri la bani şi termenii monetari folosiţi în
textul evangheliei sale — ei bine, toate
acestea concordă cu profesia de vameş a lui
Matei. în sprijinul acestei idei intevine şi
stilul său concis şi ordonat. Goodspeed,
cărturar de factură neconservatoare, acceptă
totuşi paternitatea lui Matei asupra evan-
gheliei ce-i poartă numele, sprijinindu-se, în
parte, şi pe aceste dovezi interne.
în pofida unor asemenea dovezi externe
universale, precum şi a unor dovezi interne
favorabile, majoritatea cercetătorilor necon-
servatori resping concepţia tradiţională,
potrivit căreia vameşul Matei ar fi fost cel
care a redactat evanghelia ce-i poartă nu-
mele. Ei îşi întemeiază opinia pe două ele-
mente principale:
Mai întâi, presupunând că Marcu ar fi
fost prima evanghelie, în ordinea redactării
(lucru susţinut drept „literă de evanghelie"
de unii din vremea noastră!), cum ar fi putut
un apostol şi un martor ocular să folosească
o parte atât de mare din materialul cărţii
Marcu (93 la sută din Marcu apare şi în alte
evanghelii)? Pentru a răspunde la această
întrebare, vom spune, în primul rând, că nu
s-a dovedit încă faptul că Marcu a fost re-
dactată prima. Mărturiile străvechi afirmă că
Matei a fost prima şi, întrucât mai toţi creşti-
nii de la început erau iudei, acest lucru este
foarte verosimil. Dar chiar dacă acceptăm

aşa-numita „prioritate mărculeană" (cum fac
mulţi conservatori), Matei ar fi putut recu-
noaşte că lucrarea lui Marcu era alcătuită, în
parte, din amintirile dinamicului apostol
Simon Petru, coleg al lui Matei, cum susţine,
de fapt, şi tradiţia bisericii (vezi introducerea
la Marcu).
Al doilea argument formulat împotriva
teoriei potrivit căreia cartea a fost scrisă de
Matei (sau de oricare alt martor ocular) este
faptul că e lipsită de detalii vii. Spre deose-
bire de Matei însă, Marcu, despre care ni-
meni nu afirmă că ar fi asistat ca martor
ocular la desfăşurarea lucrării lui Cristos,
utilizează o sumedenie de detalii pline de
viaţă, care ar putea da de înţeles că autorul s-
ar fi aflat de faţă când s-au petrecut eveni-
mentele descrise. Prin urmare, cum ar putea
să se exprime o persoană despre care ştim că
a fost un martor ocular la evenimentele
descrise, într-un stil atât de lapidar, atât de
faptic? Poate că dacă ne oprim puţin asupra
personalităţii unui vameş, vom putea afla
răspunsul la întrebarea noastră. Pentru a
rezerva mai mult spaţiu discursurilor Dom-
nului nostru, ar fi de înţeles ca Levi să încer-
ce să evite o seamă de detalii mai puţin
importante, mai cu seamă dacă evanghelia
după Marcu este cea care a apărut prima iar
Matei s-a convins că amintirile nemijlocite
ale lui Petru sunt corect reprezentate.
III.	Data
Dacă părerea — foarte răspândită —
potrivit căreia Matei ar fi elaborat mai întâi
o variantă în aramaică a evangheliei sale
(sau, cel puţin, a cuvintelor lui Isus), atunci
anul 45 al erei creştine, ca dată a redactării ei
(adică la cincisprezece ani după înălţarea lui
Isus la cer) ar corespunde cu tradiţia antică.
E posibil ca el să fi redactat o Evanghelie
canonică, mai dezvoltată, prin anul 50, 55
sau chiar mai târziu.
Concepţia potrivit căreia Evanghelia
după Matei trebuie neapărat să fi fost scrisă
după distrugerea Ierusalimului, din anul 70
al erei creştine, se bazează, în mare măsură,
pe necredinţa în capacitatea lui Cristos de a
prezice acest eveniment până în cele mai
mici amănunte, precum şi pe alte teorii
raţionaliste, care ignoră inspiraţia divină.
IV.	Fondul şi tema Evangheliei
Matei era încă un tinerel la data când a
fost chemat de Isus să-L urmeze. Iudeu din
naştere şi perceptor al impozitului, ca pro-
fesie şi ocupaţie, el a lăsat totul şi L-a urmat

Matei 1

19

pe Cristos. Una din multele compensaţii de
care a avut parte pentru acest gest nobil a
fost faptul că, într-adevăr, a devenit unul
dintre cei doisprezece apostoli. O altă com-
pensaţie care i-a fost conferită a fost selecta-
rea sa pentru opera de redactare a ceea ce
numim astăzi Prima Evanghelie. Se crede, în
general, că Matei este una şi aceeaşi persoa-
nă cu Levi (Marcu 2:14; Luca 5:27).
în Evanghelia sa, Matei îşi propune să
demonstreze că Isus este îndelung aşteptatul
Mesia al Israelului, singurul Pretendent
legitim la tronul lui David.
Cartea nu-şi propune să fie o naraţiune
completă a vieţii lui Cristos. Ea începe cu
genealogia lui Cristos şi anii de început, apoi
sare peste mulţi ani, ocupându-se de începu-
tul lucrării Sale publice, când Isus avea circa
treizeci de ani. Călăuzit de Duhul Sfânt,
Matei selectează acele aspecte ale vieţii şi
lucrării Mântuitorului care atestă că El este
într-adevăr Unsul lui Dumnezeu (acesta fiind
sensul termenilor Mesia şi Cristos). Punctul
culminant al cărţii îl constituie procesul, răs-

tignirea, moartea, îngroparea, învierea şi
înălţarea Domnului Isus. Or, tocmai în acest
punct culminant se află temelia mântuirii
omului. De aceea, cartea se numeşte Evan-
ghelie —nu atât pentru că prezintă modali-
tatea în care păcătoşii pot primi mântuirea,
ci, mai degrabă, pentru că descrie lucrarea
jertfitoare a lui Cristos, prin care a devenit
posibilă mântuirea.
Comentariul Biblic al Credinciosului nu
se vrea o lucrare exhaustivă, cu caracter
tehnic, ci, mai degrabă, doreşte să stimuleze
studierea şi meditaţia independentă. Scopul
principal pe care îl urmăreşte CBC este de a
crea în inima cititorului un dor mistuitor
după întoarcerea Regelui.
Aşa şi eu, cu inima arzândă
Aşa şi eu, înflăcărat de-o sfântă nădejde,
Ceas de ceas suspin, iubite Isuse,
După a Ta întoarcere
Şi mă topesc la gândul
Că-n curând Tu vei reveni!
versuri compuse de F.W.H. Myers, din St.
Paul, redate aici în traducre.

SCHIŢA CĂRŢII
I. Genealogia şi naşterea lui Mesia-Regele (cap. 1)
II. Primii ani ai Regelui-Mesia (cap. 2)
III.	Pregătiri pentru lucrarea şi inaugurarea lui Mesia (cap. 3 şi 4)
IV.	Constituţia împărăţiei (capitolele 5-7)
V. Minunile lui Mesia, vădind puterea şi harul Său, şi gama de reacţii la aceste minuni
(8:1-9:34)
VI. Trimiterea apostolilor Regelui-Mesia în Israel (9:35-10:42)
VII. Creşterea opoziţiei şi a respingerii Sale (cap. 11, 12)
VIII. Regele anunţă o formă interimară a împărăţiei, datorită respingerii de către Israel
(cap. 13)
IX. Harul neostenit al lui Mesia, faţă în faţă cu ostilitatea tot mai mare, manifestată faţă
de El (14:1-16:12)
X. Regele îşi pregăteşte ucenicii (16:13-17:27)
XI. Regele îşi instruieşte ucenicii (cap. 18-20).
XII. Prezentarea şi respingerea Regelui (cap. 21-23)
XIII.	Discursul Regelui de pe Muntele Măslinilor (cap. 24, 25)
XIV.	Patimile şi moartea Regelui (cap. 26, 27)
XV. Triumful Regelui (cap. 28).
XIII.	
20

Matei

Comentariu

I.   GENEALOGIA ŞI NAŞTEREA
REGELUI-MESIA (cap. 1)
A. Genealogia Iui Isus Cristos (1:1-17)
Un cititor neavizat al Noului Testament
s-ar putea întreba de ce acesta începe cu un
subiect aparent atât de anost cum ar fi des-
crierea arborelui genealogic al unei familii.
Ar putea conchide că înşiruirea aceasta de
nume este de prea mică importanţă şi ca
atare nu e demnă de toată atenţia sa, ceea ce-
1 va determina probabil să sară peste secţiu-
nea respectivă, începând lectura de unde
începe acţiunea.
Adevărul e însă că această genealogie
este indispensabilă, ea aşezând temelia la tot
ce urmează. Căci dacă nu se poate demon-
stra că Isus este urmaş legal al lui David,
prin spiţa regală, atunci nu se poate demon-
stra nici faptul că El este Regele-Mesia al
Israelului. Astfel, Matei îşi începe relatarea
exact în punctul în care trebuie: cu dovada
documentară a faptului că Isiis a moştenit
dreptul legal la tronul lui David, prin tatăl
său vitreg, Iosif.
Genealogia aceasta urmăreşte descen-
den\a juridică a lui Isus, ca rege al Israelului;
genealogia de la Luca urmăreşte descendenţa
Sa in linie directă, ca fiu al lui David. Gene-
alogia lui Matei urmăreşte succesiunea
regală pornind de la David, prin fiul acestu-
ia, Solomon, care a preluat tronul de la
David; genealogia lui Luca urmăreşte des-
cendenţa de sânge de la David printr-un alt
fiu al acestuia, Natan. Această genealogie se
încheie cu Iosif, căruia Isus i-a fost fiu adop-
tiv; genealogia de la Luca 3 urmăreşte,
probabil, strămoşii Măriei, căruia Isus i-a
fost Fiu real.
Cu o mie de ani înainte, Dumnezeu
încheiase cu David un legământ necondi-
ţionat, în virtutea căruia Dumnezeu îi făgă-
duia lui David o împărăţie ce va dăinui
veşnic şi o spiţă regală ce va domni în veac
(Ps. 89:4, 36, 37). Acel legământ se împli-
neşte acum în Cristos, El fiind moştenitorul
legal al tronului lui David, prin Iosif şi prin
progenitorul real al lui David, prin filiera
Măriei. întrucât El trăieşte în veci, împărăţia
Sa va dăinui veşnic iar El va domni în veci,
ca Fiul cel mare al lui David. Isus a întrunit
în persoana Sa singurele temeiuri valabile
pentru orice pretendent la tronul Israelului:

descendenţa juridică şi cea în linie directă,
întrucât Isus trăieşte acum, nu mai poate
exista nici un alt pretendent la tron.
l:l-15d Formularea: Cartea genealogiei
(„neamului" în ediţia Cornilescu) lui Isus
Cristos, fiul Iui David, fiul Iui Avraam este
similară cu sintagma din Geneza 5:1: „Iată
cartea neamurilor lui Adam." (în engleză şi
în mai multe ediţii româneşti: „Iată cartea
genealogiei lui Adam.") Geneza îl prezintă
pe primul Adam; Matei pe ultimul Adam.
Primul Adam a fost capul primei creaţii, al
celei fizice. Cristos, ca ultimul Adam, este
Capul noii creaţii, spirituale.
Subiectul acestei evanghelii este Isus
Cristos. Numele Isus ni-L înfăţişează în
ipostaza de lehova-Salvatorul; titlul Cristos
(„Unsul") în cea de îndelung aşteptatul
Mesia al Israelului. Titlul Fiul lui David este
asociat în Vechiul Testament atât cu rolul de
Mesia, cât şi cu cel de rege. Titlul Fiul lui
Avraam ni-L prezintă pe Domnul nostru
drept Cel care este împlinirea supremă a
făgăduinţelor făcute urmaşilor poporului
evreu.
Genealogia este împărţită în trei secţiuni
istorice: de la Avraam la Iese, de la David la
Iosia şi de la Ieconia la Iosif. Prima secţiune
ne conduce până la David; a doua parcurge
perioada regilor; a treia consemnează spiţa
regală în timpul exilului (586 î.Cr. şi anii
următori).
în această secţiune întâlnim multe trăsă-
turi interesante. De pildă, în acest paragraf
sunt menţionate patru femei: Tamar, Ra-
hab, Rut şi Batşeba (cea care fusese soţia
lui Urie). întrucât se ştie că femeile sunt
foarte rar menţionate în listele genealogice
din Orient, faptul că aceste femei au fost
pomenite este cu atât mai uimitor cu cât
două dintre ele au fost prostituate (Tamar şi
Rahab), una comisese adulter (Batşeba) iar
două dintre ele nici nu erau evreice (Rahab
şi Rut). Faptul că Matei le include în intro-
ducerea sa e, pesemne, o subtilă sugestie a
faptului că venirea lui Cristos va aduce
mântuire păcătoşilor, har neevreilor (Nea-
murilor) şi că în El barierele de rasă şi de sex
aveau să fie eliminate.
Interesant de semnalat este şi prezenţa
unui rege, pe nume Ieconia. La Ieremia
22:30 Dumnezeu a rostit un blestem asupra
acestui om:

Matei

21

„Aşa vorbeşte Domnul: «Scrieţi pe omul
acesta ca lipsit de copii, ca un om căruia nu-i
va merge bine toată viaţa lui; căci nici unul
din urmaşii lui nu va izbuti să şadă pe scau-
nul de domnie al lui David şi să domnească
peste Iuda.»"
Dacă Isus ar fi fost fiul real al lui Iosif,
El ar fi intrat sub incidenţa acestui blestem.
Şi totuşi El trebuia să fie fiul real al lui Iosif,
pentru a moşteni drepturile inerente tronului
lui David. Problema a fost soluţionată prin
minunea naşterii din fecioară: Isus a fost
moştenitorul legal al tronului prin interme-
diul lui Iosif. El era Fiul real al lui David,
prin intermediul Măriei. Blestemul rostit
asupra lui Ieconia nu a căzut şi asupra Mă-
riei sau a copiilor ei, deoarece ea nu a des-
cins din Ieconia.
1:16 Sintagma dîn care ar putea fi inter-
pretată în engleză (n. traducătorului: ca de
altfel şi în română) ca o referire atât la Iosif,
cât şi la Maria. Dar în textul original grec,
pronumele care apare la singular, fiind de
genul feminin, indicând astfel că Isus s-a
născut din Maria, dar nu şi din Iosif. Dar pe
lângă aceste trăsături interesante ale genealo-
giei, trebuie să amintim şi dificultăţile pe
care le prezintă ea.
1:17 Matei atrage în mod special atenţia
asupra faptului că există trei secţiuni de câte
paisprezece generaţii fiecare. Totuşi, com-
parând textul cu Vechiul Testament, consta-
tăm că anumite nume lipsesc din această
listă. De exemplu, între Ioram şi Uzia (v. 8.
în versiunea română: „Ozia"), au domnit ca
regi Ahazia, Ioaş şi Amazia (vezi 2 Regi 8-
14;2Cron. 21-25).
Genealogiile lui Matei şi Luca par să se
întretaie în menţionarea a două nume: Şeal-
tiel (Salatiel) şi Zorobabel (Mat. 1:12, 13;
Luca 3:27). Este ciudat faptul că strămoşii
Iui Iosif şi ai Măriei fuzionează în aceşti doi
oameni, pentru ca apoi să se separe din nou.
Dificultatea sporeşte şi mai mult atunci când
observăm că ambele evanghelii urmează
textul de la Ezra 3:2 când îl citează pe Zoro-
babel ca fiu al lui Salatiel, în vreme ce I
Cronici 3:19 îl citează ca fiu al lui Pedaia.
O a treia dificultate constă în faptul că
Matei enumera douzeci şi şapte de generaţii
de la David la Isus, în vreme ce Luca enu-
mera patruzeci şi două. Chiar dacă evanghe-
liştii subliniază doi arbori genealogici dife-
riţi, ni se pare ciudată marea deosebire în
numărul generaţiilor.
Ce atitudine trebuie să ia cercetătorul
Sfintelor Scripturi faţă de aceste dificultăţi şi

discrepanţe aparente? Mai întâi, premisa de
la care plecăm este că Biblia e Cuvântul
inspirat al lui Dumnezeu. Prin urmare, nu
poate conţine erori. în al doilea rând, este
infinit, pentru că reflectă infinitatea Dum-
nezeirii. Noi vom putea pricepe adevărurile
fundamentale ale Cuvântului, dar nu vom
putea pătrunde toate tainele sale.
Aşadar, modul în care abordăm aceste
dificultăţi ne conduce la concluzia că proble-
ma constă mai degrabă în lipsa noastră de
cunoaştere, decât în vreo presupusă greşelni-
cie a Bibliei. Problemele de care ne lovim în
lectura Bibliei ar trebui să ne determine să
studiem mai asiduu, încercând să găsim
răspunsurile. „Slava lui Dumnezeu stă în
ascunderea lucrurilor, dar slava împăraţilor
stă în cercetarea lucrurilor" (Prov. 25:2).
Cercetările atente întreprinse de istorici şi
săpăturile arhelogice nu au fost în stare să
demonstreze că afirmaţiile Bibliei ar fi nea-
devărate. Ceea ce par pentru noi drept difi-
cultăţi şi contradicţii au, în realitate, expli-
caţii raţionale iar aceste explicaţii sunt pline
de semnificaţii şi foloase spirituale.
B. Naşterea lui Isus Cristos din fecioara
Maria (1:18-25)
1:18 Naşterea Iui Isus Cristos s-a deo-
sebit de oricare din celelalte naşteri menţio-
nate în cadrul genealogiei. Acolo găsim de
repetate ori formula: „A 1-a născut pe B."
Dar acum întâlnim consemnarea unei naşteri
din care lipseşte tatăl uman. Faptele care
înconjoară această zămislire miraculoasă
sunt redate cu demnitate şi simplitate. Maria
fusese făgăduită ca soţie lui Iosif, dar nunta
nu avusese încă loc. Pe timpul când s-au
petrecut evenimentele din Noul Testament,
această făgăduire era un gen de logodnă, dar
mult mai pronunţată decât cea actuală — o
logodnă care nu putea fi desfăcută decât prin
divorţ. Deşi cei doi tineri logodiţi nu trăiau
împreună decât după ce avea loc ceremonia
căsătoriei, infidelitatea logodnicei era soco-
tită drept adulter, fiind pasibilă de pedeapsa
cu moartea.
în timpul acestei logodne, Fecioara
Maria a rămas însăcrinată, prin intermediul
unui miracol, de la Duhul Sfânt. Un înger îi
adusese Măriei vestea acestui misterios
eveniment: „Duhul Sfânt Se va pogorî peste
tine, şi puterea Celui Prea înalt te va umbri"
(Luca 1:35). Asupra Măriei plana un nor de
suspiciune şi ultragiu. în toată istoria omeni-
rii nu mai avusese loc o naştere din fecioară.
Când oamenii vedeau o femeie gravidă, nu

22

Matei

găseau decât o singură explicaţie posibilă!
1:19 Nici măcar Iosif nu cunoştea încă
adevărata explicaţie a condiţiei Măriei. El ar
fi putut avea motive să fie indignat pe logod-
nica lui, din două motive: Mai întâi, aparenta
ei infidelitate faţă de el; iar în al doilea rând,
deşi el era nevinovat, risca aproape sigur să
fie acuzat de complicitate. Dragostea lui
pentru Maria şi dorinţa de dreptate l-au
condus la decizia de a desface logodna
printr-un divorţ discret. El voia să evite
ruşinea care, în mod inevitabil, ar fi însoţit o
atare acţiune.
1:20 în timp ce acest om cumpătat şi plin
de delicateţe îşi făcea planul cum s-o prote-
jeze pe Maria, i s-a arătat în vis un înger al
Domnului şi i-a zis: „Iosife, fiul lui Da-
vid," cuvinte menite, negreşit, să trezească în
el conştiinţa spiţei regale din care se trăgea
şi să-1 pregătească pentru venirea atât de
neobişnuită pe lume a Regelui-Mesia al
Israelului. Şi astfel i s-a comunicat că nu
trebuie să aibă nici un fel de îndoieli cu
privire la căsătoria cu Maria. Orice suspi-
ciuni cu privire la puritatea ei erau total
neîntemeiate. Sarcina ei a fost cauzată de
Duhul Sfânt.
1:12 îngerul a dezvăluit apoi sexul Copi-
lului, numele şi misiunea ce urma S-o înde-
plinească. Maria avea să nască un Fiu. Iar
numele Său avea să fie ISUS, (care înseam-
nă „lehova este mântuire" sau „lehova,
Mântuitorul"). Fidel Numelui Său, El avea
să mântuiască poporul Lui de păcatele
sale. Acest Copil al destinului nu era altul
decât însuşi lehova, care cerceta pământul
cu scopul de a-i salva pe oameni de la pe-
deapsa păcatului, de sub puterea păcatului şi,
în cele din urmă, de însăşi prezenţa păcatu-
lui.
1:22 Pe când consemna Matei aceste
evenimente, îşi va fi dat negreşit seama că a
început o nouă eră în istoria relaţiilor lui
Dumnezeu cu omenirea. Cuvintele unei
profeţii mesianice, latentă de atâta vreme, au
căpătat acum viaţă. Profeţia criptică a lui
Isaia s-a împlinit acum în Copilul Măriei:
Toate aceste lucruri s-au întâmplat ca să
se împlinească ce vestise Domnul prin
proorocul. Matei pretinde inspiraţie divină
pentru cuvintele lui Isaia — or, Domnul îi
vorbise profetului cu cel puţin 700 de ani
înainte de Cristos.
1:23 Profeţia din Isaia 7:14 cuprindea şi
prezicerea unei naşteri unice („Iată, fecioara
va rămâne însărcinată"), prezicerea sexului
Copilului („şi va naşte un Fiu"), precum şi

numele copilului („şi-i va pune numele
Emanuel"). Matei adaugă explicaţia că
Emanuel înseamnă Dumnezeu este cu noi.
Nu se consemnează nicăieri că Cristos ar fi
fost numit „Emanuel" câtă vreme a fost pe
pământ; întotdeauna I s-a spus „Isus". Dar
semnificaţia numelui Isus (vezi explicaţia de
la versetul 21, de mai sus) presupune că
„prezenţa lui Dumnezeu este cu noi". Ema-
nuel ar putea fi, în acelaşi timp, denumirea
după care va fi cunoscut Cristos la a Doua
Sa Venire.
1:24 Ca urmare a intervenţiei îngerului,
Iosif a renunţat la planurile sale de a divorţa
de Maria. El a continuat să recunoască vala-
bilitatea logodnei sale până la naşterea lui
Isus, după care s-a căsătorit cu Maria.
1:25 învăţătura potrivit căreia Maria ar fi
rămas fecioară toată viaţa este infirmată de
consumarea căsătoriei lor, menţionată chiar
în versetul acesta. Mai sunt şi alte trimiteri,
din care reiese că Maria a avut copii cu Iosif:
Matei 12:46; 13:55,56; Marcu 6:3; loan 7:3,
5; Fapte 1:14; 1 Corinteni 9:5 şi Galateni
1:19.
Luând-o pe Maria de soţie, Iosif L-a luat
de asemenea pe Copilul ei ca Fiu adoptiv al
său. Aşa a devenit Isus moştenitor legal al
tronului lui David. în ascultare de porunca
oaspetelui angelic, el I-a pus numele Isus.
Aşa s-a născut Regele-Mesia. Cel Etern
a pătruns în timp. Cel Atotputernic a devenit
un copilaş. Domnul Slavei a înfăşurat slava
aceea într-un trup uman, căci „în El locuieşte
trupeşte toată plinătatea Dumnezeirii" (Col.
2:9).
II. PRIMII ANI AI REGELUI-MESIA
(Cap. 2)
A. Magii (înţelepţii) vin să se închine
Regelui (2:1-12)
2:1,2 Este uşor să pierzi firul cronologic
al evenimentelor care înconjoară naşterea lui
Cristos. Deşi versetul 1 ar părea să indice că
Irod a încercat să-L ucidă pe Isus în timpul
şederii Măriei şi a lui Iosif în ieslea Betlee-
mului,' suma dovezilor ne conduce la con-
cluzia că aceasta a avut loc cu doi ani mai
târziu. Matei afirmă în versetul 11 că magii
L-au văzut pe Isus într-o casă. Ordinul emis
de Irod pentru executarea tuturor copiilor de
parte bărbătească sub vârsta de doi ani (v.
16) este, de asemenea, o indicaţie a faptului
că a trecut o perioadă neprecizată de timp de
la naşterea regală.
Irod cel Mare descindea din Esau şi, prin
urmare, făcea parte din duşmanii tradiţionali

Matei

23

ai evreilor. El s-a convertit la iudaism, dar
convertirea sa avusese probabil loc din
motive politice. Tocmai către sfârşitul dom-
niei sale au venit nişte magi din Răsărit în
căutarea împăratului Iudeilor. Oamenii
aceştia erau probabil nişte preoţi păgâni, al
căror ritual se concentra în jurul elementelor
naturii. Din pricina cunoştinţei lor şi a pute-
rilor de prezicere pe care le deţineau, ei erau
adesea selectaţi de regi să le fie consilieri.
Nu ştim unde anume locuiau în Răsărit, nici
câţi erau la număr, nici cât timp a durat călă-
toria lor.
Steaua din Răsărit a fost aceea care le-a
dat de ştire că s-a născut un rege, căruia ei
au venit să i se închine. E posibil ca ei să fi
avut cunoştinţă despre profeţiile Vechiului
Testament privind venirea lui Mesia. Poate
erau conştienţi de prezicerea lui Balaam,
potrivit căreia o stea avea să răsară din Iacob
(Numeri 24:17) iar ei au stabilit o legătură
între aceasta şi profeţia celor şaptezeci de
săptămâni care prezicea timpul primei veniri
a lui Cristos (Dan. 9:24, 25). Dar pare mult
mai verosimil faptul că această cunoştinţă li
s-a comunicat pe cale supranaturală.
S-au emis tot felul de explicaţii ştiinţifice
cu privire la natura stelei. De pildă, unii
afirmă că a fost vorba de o anumită conjunc-
tură a plantelor. Numai că, această stea s-a
comportat cu totul ieşit din comun, mergând
înaintea magilor şi conducându-i de la Ieru-
salim la casa în care locuia Isus (v. 9), după
care s-a oprit. într-atât de neobişnuită a fost
comportarea stelei încât singura explicaţie
valabilă este aceea a unui miracol.
2:3 Când a auzit împăratul Irod că s-a
născut un Copil care avea să fie regele iudei-
lor, s-a tulburat. Orice copil de acest fel
constituia o ameninţare la adresa şubredei
sale domnii. Şi tot Ierusalimul s-a tulburat
împreună cu el. Oraşul care s-ar fi cuvenit
să primească vestea naşterii Pruncului cu
bucurie în realitate se tulbura de orice lucru
care ar fi putut să-i zdruncine status quo-u\
sau să-1 pună în situaţia neplăcută de a atrage
asupra sa nemulţumirea stăpâni tori lor ro-
mani, atât de urâţi de evrei.
2:4-6 Irod i-a adunat pe conducătorii
religioşi ai iudeilor, pentru a afla de la ei
unde urma să se nască Cristos. Preoţii cei
mai de seamă erau marele preot şi fiii aces-
tuia (probabil împreună cu alţi membri ai
familiei sale). Cărturarii poporului erau
experţi laici în Legea lui Moise. Ei păstrau şi
predau cunoştinţele legii şi slujeau ca jude-
cători în Sinedriu. Preoţii şi cărturarii aceştia

au citat numaidecât textul de la Mica 5:2,
care identifică Betleemul din Iudeea drept
locul de naştere al Regelui. Textul propriu-
zis din Mica numeşte cetatea drept „Betleem
Efrata". întrucât existau în Palestina mai
multe oraşe cu numele de Betleem, prin
adăugarea precizării se arată că e vorba de
un oraş din regiunea Efrata, în interiorul
hotarelor tribale ale lui Iuda.
2:7, 8 Regele Irod... i-a chemat pe magi
în taină, să stabilească când a apărut steaua
prima dată. Această secretomanie trăda
motivul său sadic: pentru ca să-1 poată repera
pe Copilul avut în vedere, era necesar să
intre în posesia acestei informaţii. Dar pentru
a-şi disimula adevăratele intenţii, el i-a trimis
pe magi să cerceteze şi i-a rugat să-i dea de
ştire ce au aflat.
2:9 Cum au plecat magii, steaua pe care
o văzuseră în Răsărit a reapărut. Asta
denotă că steaua nu i-a călăuzit pe toată
durata călătoriei lor din Răsărit la Ierusalim.
Acum însă i-a îndrumat la casa unde era
Pruncul.
2:10 Se menţionează aici bucuria nespus
de mare care i-a cuprins pe magi când au
văzut steaua. Oamenii aceştia, care nu erau
evrei, L-au căutat pe Cristos cu tot dinadin-
sul, în vreme ce Irod a încercat să-L omoare;
preoţii şi cărturarii n-au manifestat nici un
interes, în acest punct; iar locuitorii Ierusali-
mului s-au tulburat. Aceste atitudini erau
semne rău prevestitoare ale modului în care
avea să fie primit Mesia.
2:11 Când au intrat în casă, magii au
văzut Pruncul cu Maria, mama Lui, s-au
aruncat cu faţa la pământ şi I s-au închi-
nat, aducându-I apoi daruri scumpe, ca aur,
tămâie şi smirnă. Observaţi că L-au văzut
pe Isus împreună cu mama Sa. în mod obiş-
nuit mama ar fi aceea care ar fi menţionată
mai întâi, şi numai după aceea copilul ei, dar
acest Copil este unic şi, ca atare, trebuie să I
se acorde locul cuvenit (vezi şi versetele 13,
14,20, 21). Magii I s-au închinat lui Isus, nu
Măriei sau lui Iosif. (De fapt, Iosif nici nu
este amintit în această relatare şi în curând
va dispare cu totul de textul Evangheliei.)
Isus este Cel demn de lauda şi închinarea
noastră, nu Maria sau Iosif.
Darurile aduse de ei spun multe. Aurul
este simbolul dumnezeirii şi al gloriei şi aici
se referă la perfecţiunea strălucită a Persoa-
nei Sale divine. Tămâia este o aromă sau un
parfum şi sugerează mireasma vieţii Sale de
desăvârşire, total lipsită de păcat. Smirna
este o plantă amară, care anticipează suferin-

24

Matei

ţele pe care avea să le îndure El, purtând
păcatele lumii. Aducerea acestor daruri de
către nişte ne-evrei aminteşte de limbajul de
la Isaia 60:6. Isaia prezisese că Neamurile
aveau să vină la Mesia cu daruri, dar nu a
pomenit decât de aur şi tămâie: „vor veni toţi
din Seba, aducând aur şi tămâie, şi vor vesti
laudele Domnului." De ce a fost omisă
smirna în acest pasaj? Pentru că Isaia s-a
referit aici la a doua venire a lui Cristos —
cea însoţită de putere şi slavă! Or, arunci nu
va mai fi smirnă, deoarece El nu va mai
suferi. în schimb, la Matei este inclusă şi
smirna deoarece se are în vedere prima Sa
venire. La Matei avem în faţă suferinţele lui
Cristos, iar în textul de la Isaia gloriile care
vor urma.
2:12 Magii au fost înştiinţaţi într-un vis
să nu se mai întoarcă la Irod şi astfel ei s-au
întors ascultători la casele lor, pe alt drum.
Nici o persoană care îl întâlneşte pe Cristos
dintr-o inimă sinceră nu se mai întoarce pe
acelaşi drum. O întâlnire autentică cu El îi va
transforma întreaga viaţă.
B. Iosif, Maria şi Isus fug în Egipt
(2:13-15)
2:13, 14 Din pruncie a planat asupra
Domnului nostru ameninţarea morţii. E vădit
că s-a născut să moară, dar asta numai la
vremea rânduită. Oricine umblă în voia lui
Dumnezeu este nemuritor, până când îşi va
fi încheiat lucrarea ce i-a fost încredinţată.
Un înger al Domnului 1-a prevenit pe Iosif
într-un vis să fugă în Egipt împreună cu
familia. Irod era pe punctul de a porni în
misiunea sa de „depistare şi nimicire". Mem-
brii familiei Domnului Isus au devenit refu-
giaţi din calea mâniei lui Irod. Nu ştim câtă
vreme au stat, dar de îndată ce a murit Irod,
ei s-au putut repatria, fără să mai fie în peri-
col.
2:15 Astfel, încă o profeţie din Vechiul
Testament a îmbrăcat un sens nou. Dumne-
zeu spusese prin profetul Osea: „am chemat
pe fiul meu din Egipt" (Osea 11:1). în cadrul
original în care au fost rostite, cuvintele
acestea s-au referit la izbăvirea Israelului din
Egipt, în vremea exodului. Dar afirmaţia se
pretează la două interpretări — istoria lui
Mesia avea să se desfăşoare paralel cu cea a
Israelului. Profeţia s-a împlinit în viaţa lui
Cristos prin revenirea Sa în Israel din Egipt.
Când se va întoarce Domnul să dom-
nească în neprihănire, Egiptul va fi una
dintre ţările care vor beneficia de binecu-

vântările Mileniului (Isa. 19:21-25; Ţef. 3:9,
10; Ps. 68:31). De ce să fie o naţiune care, în
mod tradiţional, a fost un duşman al Israelu-
lui, atât de favorizată? Oare să fie acesta un
semn al gratitudinii divine pentru faptul că a
acordat sanctuar Domnului Isus?
C.	Irod ucide copiii de Ia Betleem
(2:16-18)h
2:16 Când a văzut Irod că magii nu mai
vin, şi-a dat seama că fusese înşelat în planul
său de a afla unde se află Copilul-Rege. în
furia lui, Irod a ordonat atunci uciderea
tuturor copiilor de parte bărbătească sub
vârsta de doi ani, din Betleem şi din împreju-
rimi. Aprecierile cu privire la numărul copii-
lor omorâţi diferă. Un autor a sugerat cifra
de douăzeci şi şase. Nu vor fi fost aproape
sigur sute de copii omorâţi.
2:17, 18 Plânsul care a urmat după uci-
derea pruncilor a fost o împlinire a cuvinte-
lor profetului Ieremia:
„Aşa vorbeşte Domnul: Un ţipăt se aude
la Rama, plângeri şi lacrimi amare: Rahela
îşi plânge copiii şi nu vrea să fie mângâiată,
pentru copiii ei, căci nu mai sunt." (Ier.
31:15)
în profeţie, Rahela reprezintă naţiunea
Israel. întristarea este atribuită Rahelei, care
a fost îngropată în Rama (situată în apropiere
de Betleem, unde a avut loc masacrul). Ea
este înfăţişată ca plângând alături de părinţii
copiilor ucişi, care trec pe lângă mormântul
ei. în efortul de a-1 elimina pe acest Rival
tânăr, Irod nu a câştigat nimic, decât pome-
nirea în capitolul celor care au comis infa-
mii.
D.	Iosif, Maria şi Isus se stabilesc la
Nazaret (2:19-23)
După moartea lui Irod, un înger al Dom-
nului 1-a asigurat pe Iosif că se poate întoar-
ce acasă. Când a sosit în ţara Iui Israel însă a
auzit că Arhelau, fiul lui Irod, a urcat pe
tronul tatălui său, ca rege al Iudeii. Iosif nu
s-a încumetat să meargă în regiunea respecti-
vă şi, după ce temerile sale i-au fost adeve-
rite de Dumnezeu într-un vis, el s-a deplasat
spre nord, până în regiunea Galileii, stabilin-
du-se la Nazaret. Pentru a patra oară în
capitolul acesta, Matei ne aminteşte că asis-
tăm la împlinirea unei profeţii. El nu nomi-
nalizează nici un profet, dar spune că prooro-
cii au prezis că Mesia se va numi Nazari-
nean. Nici un verset din Vechiul Testament
nu spune acest lucru în mod explicit, dar
mulţi învăţaţi au sugerat că, probabil, Matei

Matei

25

s-a referit la Isaia 11:11, unde se spune: „O
Odraslă va ieşi din tulpina lui Isai şi un
Vlăstar va da rădăcinile lui." Termenul
„odraslă" în textul original este netzer dar
legătura dintre netzer şi Nazarinean mi se
pare neconcludentă. O explicaţie mai plauzi-
bilă ar fi că termenul „nazarinean" a fost
folosit pentru a-1 descrie pe oricine a locuit
la Nazaret — oraş privit cu dispreţ de con-
cetăţenii lui. Natanael a exprimat această
idee prin proverbiala întrebare: „Poate ieşi
ceva bun din Nazaret?" (loan 1:46). Dispre-
ţul cu care era tratat acest oraş, considerat de
unii drept „lipsit de importanţă", s-a răsfrânt
şi asupra locuitorilor săi. Prin urmare, când
se spune în versetul 23 că El va fi numit
Nazarinean, asta înseamnă că va fi tratat cu
dispreţ. Deşi nu vom găsi nici o profeţie în
care Isus să fie numit Nazarinean, întâlnim
însă una în care se afirmă că El va fi „dispre-
ţuit şi părăsit de toţi" (Isa. 53:3). O altă
profeţie spune câ El nu va fi om, ci vierme,
batjocorit şi respins de oameni (Ps. 22:6).
Aşadar, deşi proorocii nu au folosit exact
aceleaşi cuvinte, fără îndoială, spiritul aces-
tor profeţii este similar cu textul nostru din
Matei, unde se spune că va fi numit Nazari-
nean.
Este uimitor faptul că atunci când Dum-
nezeul cel Atotputernic S-a coborât pe pă-
mânt, I s-a dat o poreclă, un nume de batjo-
cură. Cei care îl urmează pe El au privilegiul
de a împărtăşi ocara Lui (Ev. 13:13).
III. PREGĂTIRI PENTRU LUCRAREA
LUI MESIA ŞI INAUGURAREA SA
(Capitolele 3, 4)
A. loan Botezătorul pregăteşte Calea
(3:1-12).
Intre capitolele 2 şi 3 există un interval
de 28 sau 29 de ani, pe care Matei nu-1
menţionează. în acest răstimp, Isus S-a aflat
la Nazaret, pregătindu-Se pentru lucrarea
care-L aştepta. Au fost ani în care El nu a
săvârşit nici o minune, dar în toţi aceşti ani
Dumnezeu Şi-a găsit plăcerea desăvârşită în
El (Mat. 3:17). Cu acest capitol ajungem în
pragul lucrării Sale publice.
3:1, 2 loan Botezătorul era cu şase luni
mai vârstnic decât verişorul său, Isus (vezi
Luca 1:26, 36). EI intră pe scena istoriei
pentru a sluji de premergător al Regelui
Israelului. Parohia sa neobişnuită era pustia
Iudeii — o regiune aridă care se întindea de
la Ierusalim până la Iordan. Mesajul lui loan
era următorul: „Pocăiţi-vă, căci împărăţia
Cerurilor este aproape." Regele va apare în

curând, dar El nu va domni peste oamenii
care refuză să se lase de păcatele lor. Ei
trebuie să-şi schimbe radical direcţia vieţii
lor, să-şi mărturisească păcatele şi să se lase
de ele. Dumnezeu îi chema din împărăţia
întunericului în împărăţia cerurilor.
„EXCURS
despre împărăţia Cerurilor
în versetul 2 apare prima oară sintagma
„împărăţia cerurilor", care se foloseşte de 32
de ori în această Evanghelie. întrucât nu vom
putea înţelege Evanghelia după Matei cum
se cuvine fără desluşirea sensului corect al
acestui concept, se impune în acest punct o
explicare aprofundată a termenului.
împărăţia cerurilor este sfera în care este
recunoscută domnia lui Dumnezeu. Terme-
nul „cer" (cerurilor) poartă denotaţia de
„Dumnezeu", fapt demonstrat de textul de la
Daniel 4:25, unde Daniel spune că Cel Prea
înalt stăpâneşte peste împărăţia oamenilor. în
versetul 26 din acelaşi capitol se vorbeşte
despre „stăpânirea Celui ce este în ceruri".
Oriunde oamenii se supun domniei lui Dum-
nezeu, acolo există şi funcţionează împărăţia
cerurilor. împărăţia cerurilor e definită de
două aspecte principale: în sensul cel mai
larg, împărăţia cerurilor îi cuprinde pe toţi
cei ce mărturisesc faptul că II recunosc pe
Dumnezeu ca Domnitor Suprem. în aspectul
ei mai restrâns, împărăţia cerurilor îi cuprin-
de doar pe cei ce au fost convertiţi cu adevă-
rat. Putem să ne imaginăm acest concept mai
bine dacă îl reprezentăm sub forma unor
cercuri concentrice.

Cercul mare reprezintă sfera celor care măr-
turisesc supunere, cuprinzându-i pe toţi cei
care sunt cu adevărat supuşii regelui, dar şi
pe cei care doar afirmă că îi sunt supuşi.
Lucrul acesta reiese şi din parabola semănă-
torului (Mat. 13:3-9), a seminţei de muştar

26

Matei

(Mat. 13:31,32) şi a aluatului (Mat. 13:33).
In cercul mic sunt incluşi doar cei care s-au
născut din nou, prin credinţa în Domnul Isus
Cristos. în împărăţia cerurilor exprimată prin
această accepţiune mai lăuntrică se poate
intra numai prin naşterea din nou, prin con-
vertire (Mat. 18:3).
Enumerând toate trimiterile din Biblie la
împărăţie, vom putea urmări dezvoltarea
istorică a cinci faze:
întâi, împărăţia o găsim înfăţişată în
profeţiile Vechiului Testament. Daniel a
prezis că Dumnezeu va stabili o împărăţie
care nu va fi distrusă niciodată, nici nu va
ceda suveranitatea în faţa nici unui altui
popor (Dan. 2:44). El a prevăzut, de ase-
menea, venirea lui Cristos, care va întemeia
o domnie veşnică şi universală (Dan. 7:13,
14;yezi şi Ier. 23:5,6).
în al doilea rând, împărăţia a fost descri-
să de loan Botezătorul, de Isus şi de cei doi-
sprezece ucenici, ca fiind aproape (Mat. 3:2;
4:17; 10:7). La Matei 12:28 Isus a spus:
„Dar dacă Eu scot afară dracii cu Duhul lui
Dumnezeu, atunci împărăţia lui Dumnezeu
a venit peste voi" La Luca 17:21 El a spus:
„Căci iată că împărăţia lui Dumnezeu este
înăuntrul vostru" sau „în mijlocul vostru".
După cum vom vedea mai târziu, termenii
„împărăţia lui Dumnezeu" şi „împărăţia
cerurilor" sunt sinonimi.
în al treilea rând, împărăţia este descrisă
în forma ei interimară. După ce a fost res-
pins de naţiunea Israel, Regele s-a întors în
Cer. împărăţia există astăzi, când regele
lipseşte, în inimile celor care îi recunosc
calitatea de Rege iar principiile Sale morale
şi etice, inclusiv Predica de pe Munte, se
aplică la noi, cei de azi. Faza interimară a
împărăţiei este descrisă în pildele de la Matei
13.
A patra fază a împărăţiei este ceea ce s-
ar putea numi manifestarea ei. Este vorba de
domnia de o mie de ani a lui Cristos pe
pământ, a cărei întruchipare miniaturală o
găsim cu ocazia Schimbării la Faţă a lui
Cristos, când El a fost văzut în gloria dom-
niei Sale viitoare (Mat. 17:1-8). Isus s-a
referit la această fază în Matei 8:11, când a
spus: „Dar vă spun că mulţi vor veni de la
răsărit şi de la apus şi vor sta la masă cu
Avraam, Isaac şi Iacov în împărăţia ceruri-
lor."
Forma finală va fi împărăţia veşnică.
Aceasta este descrisă în II Petru 1:11, drept
„împărăţia veşnică a Domnului şi Mântuito-
rului nostru Isus Cristos."

Sintagma „împărăţia cerurilor" apare
doar în Evanghelia după Matei, pe când
sintagma „împărăţia lui Dumnezeu" poate fi
întâlnită în toate patru Evangheliile. Practic,
nu există nici o deosebire între cele două
expresii, ambele desemnând aceeaşi realitate.
De pildă, la Matei 19:23 Isus a spus că ar fi
mai greu pentru un om bogat să intre în
împărăţia centrilor. Atât Marcu (10:23), cât
şi Luca (18:24) precizează că Isus s-a referit
la împărăţia lui Dumnezeu (vezi şi Mat.
19:24, care conţine o maximă similară,
folosind expresia „împărăţia lui Dumne-
zeu").
Spuneam mai sus că împărăţia cerurilor
are un aspect exterior şi o realitate interioară.
Acelaşi lucru este valabil şi în cazul împără-
ţiei lui Dumnezeu şi constituie o dovadă în
plus că cei doi termeni indică una şi aceeaşi
realitate. împărăţia lui Dumnezeu îi cuprin-
de, şi ea, atât pe cei adevăraţi, cât şi pe cei
falşi. Lucrul acesta reiese din parabolele
semănătorului (Luca 8:4-10), a seminţei de
muştar (Luca 13:18, 19), a aluatului (Luca
13:20, 21). Cât priveşte latura ei lăuntrică,
adevărata ei realitate, în împărăţia lui Dum-
nezeu nu pot intra decât cei născuţi din nou
(loan 3:3, 5). încă un punct vrednic de men-
ţionat în cadrul acestei paranteze: împărăţia
nu este acelaşi lucru cu biserica. împărăţia a
început atunci când Cristos S-a angajat în
lucrarea Sa publică. Biserica a început la
Rusalii (Fapte 2). împărăţia va continua să
dăinuie pe pământ, până când pământul va fi
distrus. Biserica va continua pe pământ până
la Răpire, sau strămutarea Bisericii de pe
pământ, când Cristos va coborî din cer şi-i
va lua cu Sine pe toţi credincioşii — I Tes.
4:13-18). Biserica se va întoarce apoi împre-
ună cu Cristos la a doua Sa venire, ca să
domnească împreună cu El, în calitate de
mireasă a Sa. în prezent cei care sunt în
împărăţie, în sensul ei adevărat, real, fac
parte, în acelaşi timp, şi din biserică, ţ
3:3 Revenind la exegeza capitolului 3
din Matei, reţinem faptul că lucrarea pre-
gătitoare a lui loan Botezătorul fusese profe-
ţită de Isaia, cu mai bine de 500 de ani înain-
te de epoca sa:
Glasul celui care strigă în pustie:
„Pregătiţi în pustie calea Domnului, neteziţi
în locurile uscate un drum pentru Dumneze
ui nostru!" (Isaia 40:3).
loan era glasul iar naţiunea, Israel, era,
din punct de vedere spiritual, pustia —
uscată şi neroditoare! loan i-a chemat pe

Matei

27

oameni să pregătească calea Domnului,
pocăindu-se de păcatele lor, lăsându-se de
ele, netezindu-I cărările, prin eliminarea din
viaţa lor a tot ceea ce ar putea împiedica
completa Sa stăpânire.
3:4 Veşmintele lui loan Botezătorul erau
confecţionate din păr de cămilă — dar nu
din cel de lux, folosit în vremea noastră la
hainele scumpe, ci un material aspru, din
care se făceau pe vremea aceea hainele
vânătorilor. Peste aceste veşminte loan Bote-
zătorul era încins cu o curea de piele. Era
acelaşi echipament pe care-1 purtase şi Ilie (2
Regi 1:8) — identitatea îmbrăcăminţii
având probabil rolul de a le atrage atenţia
iudeilor credincioşi asupra asemănării dintre
misiunea lui loan Botezătorul şi cea a lui Ilie
(Mal. 4:5; Luca 1:17; Mat. 11:4; 17:10-12).
loan se hrănea cu lăcuste şi miere sălbatică
—acesta fiind un regim alimentar de subzis-
tenţă, al celui care era atât de mistuit de
misiunea sa, încât conforturile şi plăcerile
obişnuite ale vieţii erau sublimate.
Trebuie să fi fost o experienţă zgudui-
toare să te fi întâlnit faţă în faţă cu loan
Botezătorul —acel om care nu dădea nici o
importanţă majorităţii lucrurilor ce stau, de
obşte, în atenţia oamenilor. Absorbirea lui de
realităţile spirituale îi va fi făcut pe conce-
tăţenii sai să-şi dea seama în ce sărăcie
spirituală se zbat. Renunţarea la pretenţiile
eului propriu constituia o usturătoare con-
damnare a spiritului lumesc din vremea sa.
3:5, 6 Din Ierusalim, de prin întreaga
Iudee şi din ţinuturile de dincolo de Iordan,
mulţimi mari de oameni veneau să-1 audă pe
loan. Unii din cei care au răspuns la mesajul
său au fost botezaţi de el în Iordan, afirmând
prin aceasta că sunt gata să dea ascultare
deplină şi supunere Regelui ce urma să vină
în curând.
3:7 Cu totul alta era situaţia cu fariseii şi
saducheii. Când au venit aceştia să-1 audă pe
loan, el şi-a dat seama de adevărata lor
natură: fariseii afişau o mare devoţiune
pentru lege, dar în lăuntrul lor erau corupţi,
pătrunşi de spirit sectar, făţarnici şi plini de
o neprihănire proprie; din punct de vedere
social, saducheii erau aristocraţi iar pe plan
religios, erau sceptici, care tăgăduiau până şi
doctrine de bază, cum ar fi învierea trupului,
existenţa îngerilor, nemurirea sufletului şi
pedeapsa veşnică. Aşa se explică de ce loan
Botezătorul a condamnat ambele secte,
numindu-le „pui de năpârci", întrucât oame-
nii aceştia susţineau că doresc să scape de
mânia viitoare, dar în realitate nu dădeau nici

o dovadă grăitoare că s-au pocăit cu adevă-
rat.
3:8 loan Botezătorul i-a invitat să dove-
dească dacă sunt sinceri, producând roade
vrednice de pocăinţă. După cum remarca J.
R. Miller, adevărata pocăinţă „nu valorează
absolut nimic, dacă se rezumă doar la câteva
lacrimi, un oftat de regret şi puţină spaimă.
Noi trebuie să ne lăsăm de păcatele noastre,
faţă de care ne-am pocăit, păşind pe calea
nouă şi curată a sfinţeniei."
3:9 Iudeii nu trebuiau să facă greşeala de
a-şi imagina că doar pentru că descind din
Avraam, vor intra numaidecât în cer. Harul
mântuirii nu se transmite prin naşterea natu-
rală. Dumnezeu ar putea face din pietrele
râului Iordan copii ai lui Avraam, printr-un
proces mai puţin violent decât cel implicat în
convertirea fariseilor şi a saducheilor.
3:10 Spunând că securea a fost înfiptă la
rădăcina pomilor, loan afirma că urma să
înceapă judecata divină. Venirea şi prezenţa
lui Cristos aveau să-i pună la încercare pe
toţi oamenii. Cei care aveau să fie găsiţi
neroditori aveau să fie nimiciţi, după cum un
pom care nu aduce roadă este tăiat şi aruncat
în foc.
3:11,12 în versetele 7-10, loan se referi-
se exclusiv la farisei şi saduchei (vezi v. 7),
dar acum el pare să se adreseze întregului
auditoriu, în care erau cuprinşi şi credincioşii
adevăraţi, şi cei falşi. loan explică apoi
deosebirea dintre lucrarea lui şi cea a lui
Mesia, care avea să vină. loan a botezat cu
apă, în vederea pocăinţei — apa având doar
un rol ceremonial, fără putere reală de curăţi-
re; iar pocăinţa, chiar în cazul când era
autentică, nu-i conferea persoanei respective
mântuire deplină. în concepţia lui loan,
lucrarea desfăşurată de el avea un caracter
pregătitor şi parţial, loan urmând să fie apoi
total eclipsat de Mesia. El, Mesia, avea să fie
mai puternic, mai vrednic. Lucrarea Lui avea
să cunoască o răspândire şi o putere de
penetraţie mult mai mare, întrucât El avea să
boteze cu Duhul Sfânt şi cu foc.
Botezul cu Duhul Sfânt se deosebeşte de
botezul cu foc. Primul este un botez al bine-
cuvântării; al doilea — botezul judecăţii!
Primul a avut loc la Rusalii, al doilea încă nu
a survenit. De primul au parte toţi cei care
cred cu adevărat în Domnul Isus, iar de al
doilea botez — de cel cu foc — vor avea
parte toţi necredincioşii. Primul avea să fie
aplicat tuturor israeliţilor pentru care botezul
era un semn exterior al pocăinţei interioare;
al doilea era destinat fariseilor şi saducheilor,

28

Matei

precum şi tuturor celor care nu făceau deloc
dovada unei pocăinţe adevărate.
Unii susţin că botezul cu Duhul Sfânt şi
botezul cu foc ar fi unul şi acelaşi eveni-
ment, cu alte cuvinte, că botezul cu foc s-ar
referi la limbile de foc care au apărut când
S-a coborât Duhul Sfânt, la Rusalii. Dar în
lumina versetului 12, care echivalează focul
cu judecata, probabil că nu putem interpreta
versetul respectiv în sensul unei atari echiva-
lenţe. A nu se uita că imediat după ce se
referă la botezul cu foc, loan aminteşte de
judecată. Domnul este înfăţişat la treierat, cu
lopata în mână, aruncând grâul în aer pentru
a-1 cerne. Grâul (adevăraţii credincioşi) cade
direct pe pământ şi este transportat apoi în
hambar. Dar pleava (necredincioşii) este
transportată de vânt la o oarecare distanţă,
după care este adunată şi arsă într-un foc
care nu se stinge. Focul din versetul 12 în-
seamnă judecată şi, întrucât acest verset este
o amplificare a versetului 11, e logic să
conchidem că botezul cu foc este un botez al
judecăţii.
B. loan Botezătorul ÎI botează pe Isus
(3:13-17)
3:13 Isus a străbătut pe jos cei aproxi-
mativ 96 de km, din Galileea până în regiu-
nea inferioară a Iordanului, pentru a fi bote-
zat de loan. Asta indică importanţa pe care a
acordat-o El acestei ceremonii şi ar trebui să
le dea de gândit celor care nu acordă sufi-
cientă importanţă acestui act.
3:14,15 Dându-şi seama că Isus nu avea
nici un păcat de care să se pocăiască, loan s-
a codit să-L boteze pe Domnul Isus. Instinc-
tul său corect 1-a îndemnat să sugereze că
ordinea ar trebui inversată, Isuscuvenindu-se
să-1 boteze pe loan! Deşi Isus n-a negat
faptul că, într-adevăr, aşa stăteau lucrurile, a
repetat însă cererea de a fi botezat de loan,
acesta fiind un act adecvat, menit să împli-
nească toată neprihănirea. El a considerat
drept adecvat ca prin botez să se identifice
cu acei israeliţi evlavioşi care veneau să fie
botezaţi în vederea pocăinţei.
Semnificaţia botezului lui Isus este însă
mult mai profundă. Pentru El botezul era un
ritual care simboliza toate cerinţele de nepri-
hănire ale lui Dumnezeu raportate la păcatul
omului. Cufundarea Sa în apă a prefigurat
botezul Său ulterior în apele judecăţii lui
Dumnezeu la Calvar. Ieşirea Sa din apă a
întruchipat învierea Sa. Prin moartea, îngro-
parea şi învierea Sa, El a satisfăcut toate
cerinţele justiţiei divine, asigurând temelia

sigură, pe a cărei bază să poată fi îndreptăţiţi
păcătoşii.
3:16,17 De îndată ce a ieşit din apă, Isus
L-a văzut pe Duhul lui Dumnezeu coborând
din cer în chip de porumbel şi oprindu-Se
asupra Lui. După cum persoane sau obiecte
din Vechiul Testament erau consacrate sau
puse deoparte, în vederea unor întrebuinţări
sacre, prin aşa-numitul „untdelemn pentru
ungerea sfântă" (Ex. 30:25-30), tot aşa şi El
a fost uns ca Mesia de către Duhul Sfânt.
A fost un moment de neasemuită şi
sfântă solemnitate, când toţi cei trei membri
ai Sfintei Treimi au fost puşi în evidenţă. Se
afla acolo Fiul Preaiubit! Era prezent şi
Duhul Sfânt, în chip de porumbel. Apoi s-a
auzit vocea Tatălui din cer, rostind binecu-
vântarea Sa asupra lui Isus. A fost un eveni-
ment memorabil, întrucât glasul lui Dum-
nezeu a fost auzit citând din Scriptură: „A-
cesta este Fiul Meu preaiubit (din Psalmul
2:7) în care îmi găsesc toată plăcerea" (din
Isaia 42:1). Este una din cele trei ocazii în
care Tatăl a vorbit din cer, recunoscând cu
satisfacţie deplină pe Unicul Său Fiu (cele-
lalte două ocazii sunt consemnate la Matei
17:5 şi loan 12:28).
C. Isus este ispitit de Satan (4:1-11)
4:1 La prima vedere pare ciudat ca Isus
să fi fost condus de Duhul în ispită! De ce L-
ar fi condus Duhul Sfânt la o asemenea
înfruntare? Răspunsul e că această ispitire
era necesară pentru a demonstra adecuateţea
Sa morală de a săvârşi lucrarea pentru care
venise în lume. Primul Adam şi-a dovedit
inadecuateţea de a stăpâni, când a fost con-
fruntat cu vrăjmaşul în Grădina Eden. Aici,
ultimul Adam îl înfruntă pe diavolul într-o
confruntare directă, din care iese însă nevătă-
mat.
Termenul grec tradus prin „a ispiti" sau
„a testa" are două înţelesuri: (1) a pune la
probă, a dovedi sau a testa (loan 6:6; 2 Cor.
13:5; Ev. 11:17 şi (2) a îndemna la comiterea
unei fapte rele. Duhul Sfânt L-a testat sau L-
a dovedit pe Cristos iar Diavolul a căutat să-
L ademenească sau să-L determine să facă
rău.
Ispitirea Domnului nostru rămâne însă
învăluită într-o taină adânc. în mod inevitabil
se ridică întrebarea: „Ar fi putut El păcătui?"
Un eventual răspuns negativ ne-ar conduce
la o a doua întrebare: „Cum putea fi ispitirea
Sa autentică, dacă nu exista posibilitatea ca
El să cedeze în faţa ispitei?" Pe de altă parte,
răspunzând afirmativ Ia întrebarea de mai

Matei

29

sus vom fi confruntaţi cu o altă problemă
majoră: Cum poate Dumnezeul întrupat să
păcătui ască?
Este de o importanţă crucială să nu
pierdem din vedere faptul că Isus Cristos
este Dumnezeu. Or, Dumnezeu nu poate
păcătui. Este adevărat însă că El mai este şi
om. Dar a spune că El putea păcătui ca om,
dar nu şi ca Dumnezeu, înseamnă a clădi un
eşafodaj lipsit de orice temei biblic. Scriitorii
Noului Testament se referă, de mai multe
ori, la faptul că Cristos a fost fără păcat.
Pavel spune, la 2 Corinteni 5:21 că Cristos
nu a cunoscut nici un păcat. Petru afirmă şi
el că Domnul Isus nu a săvârşit nici un păcat
(1 Petru 2:22). Iar loan spune că „în El nu
este nici un păcat" (1 loan 3:5).
Asemenea nouă, Isus putea fi ispitit din
exterior: Satan s-a apropiat de El cu sugestii
contrare voii lui Dumnezeu. Spre deosebire
de noi însă Domnul Isus nu putea fi ispitit
dinăuntru — nici un fel de pofte sau patimi
nu se puteau trezi în lăuntrul fiinţei Sale.
Mai mult, nu exista în El nimic care să
răspundă la seducţiile diavolului (loan
14:30).
în ciuda incapacităţii lui Isus de a păcă-
tui, ispita a fost totuşi cât se poate de reală.
Era posibil ca el să fie confruntat cu ademe-
nirile de a păcătui, dar era imposibil din
punct de vedere moral ca El să cedeze la
aceste ademeniri. El nu putea face decât ceea
ce îl vedea pe Tatăl făcând (loan 5:30) iar
Tatăl nu I-ar fi acordat niciodată autoritatea
de a ceda în faţa ispitei.
Scopul ispitirii nu a fost acela de a vedea
dacă Isus ar fi putut păcătui, ci de a dovedi
că, până şi atunci când a fost supus la pre-
siuni extraordinar de mari, El nu a putut face
altceva decât să asculte de Cuvântul lui
Dumnezeu.
Dacă Isus putea păcătui ca fiinţă umană,
atunci noi suntem confruntaţi cu următoarea
problemă, anume ca El să fi continuat să
existe ca om în cer. Putea El păcătui? Evi-
dent că nu!
4:2,3 După ce a postit patruzeci de zile
şi patruzeci de nopţi, Isus a flămânzit. (Cifra
patruzeci apare mereu în Scriptură în contex-
tul unei puneri la probă). Apetitul acesta
natural, foamea, i-a dat ispititorului un prilej
pe care îl exploatează din plin la mulţi oa-
meni. Astfel, el I-a sugerat lui Isus să recur-
gă la puterea Sa de a face minuni, prefăcând
pietrele din pustiu în pâini. Cuvintele intro-
ductive: „Dacă eşti Fiul lui Dumnezeu" nu
presupun deloc îndoiala. Mai degrabă, ele

trebuiesc interpretate în sensul de „întrucât
Tu eşti Fiul lui Dumnezeu". Diavolul face
aici aluzie la cuvintele adresate de Tatăl lui
Isus, la botezul Lui: „Acesta este Fiul Meu
preaiubit". El întrebuinţează, în textul grec,
o construcţie gramaticală2 care presupune că
afirmaţia este adevărată şi, prin urmare, îl
îndeamnă pe Isus să apeleze la puterea de
care dispunea pentru a-Şi potoli foamea.
Dar a stampară foamea naturală, prin
recurgerea la puterea divină, ca răspuns la
îndemnul Satanei, ar fi fost un act de neas-
cultare directă faţă de Dumnezeu. Ideea care
se ascunde în spatele sugestiei Satanei nu
este altceva decât o reeditare a ideii din
Geneza 3:6, unde fructul pomului din Gră-
dină este descris ca fiind „bun de mâncat",
loan califică această ispită drept „pofta
cărnii" (1 loan 2:16). Conceptul, transpus pe
planul existenţei noastre, ar echivala cu
ispita de a trăi doar pentru satisfacerea do-
rinţelor noastre naturale, de a alege calea
tihnei, în loc să căutăm împărăţia lui Dumne-
zeu şi neprihănirea Sa. Diavolul spune:
„Doar trebuie să trăieşti, nu-i aşa?"
4:4 Isus a răspuns la ispita diavolului cu
un citat din Cuvântul lui Dumnezeu. Pilda
Domnului nostru ne învaţă că mi trebuie
neapărat să trăim, dar că trebuie în mod
necesar să ascultăm de Dumnezeu! A face
rost de pâine nu este chiar cel mai importat
lucru din viaţă. Pe când, a asculta de orice
cuvânt al lui Dumnezeu negreşit este! întru-
cât Isus nu primise nici un fel de instrucţiuni
de la Tatăl în sensul prefacerii pietrelor în
pâini, El nu Şi-a arogat libertatea de a acţio-
na de unul singur (ceea ce ar fi însemnat să
asculte de Satan) — indiferent cât de mare
I-a fost foamea!
4:5, 6 A doua ispitire a avut loc la Ieru-
salim pe streaşină templului. Diavolul L-a
ispitit pe Isus să se arunce jos de acolo, ca
un gest spectaculos de evidenţiere a calităţii
sale de Fiu. Iarăşi, cuvintele prin care este
prezentată ispita nu presupun îndoială, după
cum reiese şi din aluzia Satanei la făgăduinţa
lui Dumnezeu că îl va proteja pe Mesia, din
Psalmi 91:11, 12.
Pentru Isus ispita a constat în pericolul
de a demonstra că este Mesia prin înfăptui-
rea unui act senzaţional, de bravură, prin
care să câştige gloria fără suferinţă. Cu alte
cuvinte, să urce pe tron fără să mai treacă pe
la Calvar, fără să fie răstignit pe cruce.
Numai că o atare acţiune s-ar fi situat în
afara voii lui Dumnezeu. loan descrie acest
apel drept „mândria (sau lăudăroşenia) vie-

30

Matei

ţii" (1 loan 2:16). Din nou apare paralela cu
„pomul din grădina Eden, care era de dorit,
ca să-i deschidă cuiva mintea" (Geneza 3:6),
ambele fiind exemple ale dobândirii unei
glorii personale, într-o flagrantă încălcare a
voii lui Dumnezeu. De această ispită ne
lovim când încercăm să obţinem prestigiu pe
plan religios, fără părtăşia suferinţelor Sale.
Când urmărim dobândirea unor lucruri de
dorit, numai pentru noi înşine, pentru ca apoi
să fugim, căutând să ne ascundem, când dăm
de greutăţi. Când ignorăm voia lui Dumne-
zeu, preamărindu-ne pe noi înşine, atunci îl
ispitim pe Dumnezeu.
4:7 Şi de data aceasta Isus s-a împotrivit
atacului, citând din Scriptură: „Este scris
iarăşi să nu ispiteşti pe Domnul Dumnezeul
Tău" (vezi Deut. 6:16). Dumnezeu făgăduise
că-L va păzi pe Mesia, dar această garanţie
presupunea trăirea după voia lui Dumnezeu.
A revendica această făgăduinţă în cazul unui
act de neascultare ar echivala cu a-L ispiti pe
Dumnezeu. Avea să vină însă vremea când
Isus urma să fie prezentat ca Mesia, dar acel
eveniment trebuia să fie precedat de Cruce.
Isus era hotărât să aştepte timpul rânduit de
Dumnezeu, împlinind voia lui Dumnezeu.
4:8, 9 In cadrul celei de-a treia ispitiri,
diavolul L-a dus pe Isus pe un munte foarte
înalt, arătându-I toate împărăţiile lumii şi
oferindu-I-le lui Isus, cu condiţia ca El să se
închine Satanei. Deşi această isptire avea de
a face cu închinarea — deci o exercitare a
duhului — în realitate, nu a fost altceva
decât un efort de a-L determina pe Domnul
Isus să preia imediat autoritatea asupra lumii
printr-un act de închinare în faţa Satanei.
Răsplata oferită: toate împărăţiile lumii, cu
toată splendoarea lor, care apelează la „pofta
ochilor" (1 loan 2:16).
într-un sens, împărăţiile lumii aparţin,
într-adevăr, diavolului, la ora actuală. El este
numit „dumnezeul acestui veac" (2 Corinteni
4:4) iar loan ne spune că „toată lumea zace
în cel rău" (1 loan 5:19). La a doua venire a
lui Isus, ca Rege al regilor (Apo. 19:16),
atunci „împărăţiile acestei lumi" vor deveni
ale Sale (Apo. 11:15). Nici cu ocazia acestei
ispite, Isus nu a încălcat cu nimic programul
divin. Bineânţeles că nu putea concepe să se
închine Satanei!
în cazul nostru, ispitirea se face pe două
planuri: pe de o parte, suntem ispitiţi să
renunţăm la dreptul nostru de naştere spiritu-
ală, în schimbul gloriei trecătoare a lumii
acesteia, iar pe de altă parte se fac presiuni
asupra noastră să ne închinăm şi să slujim

creaturii, mai degrabă decât Creatorului!
4:10 Pentru a treia oară, Isus S-a împotri-
vit ispitei, apelând la Vechiul Testament:
„Domnului Dumnezeului tău să te închini şi
numai Lui să-I slujeşti!" închinarea şi sluji-
rea care decurg din aceasta sunt rezervate în
exclusivitate lui Dumnezeu. A ne închina
Satanei ar însemna să afirmăm că el este
Dumnezeu.
Ordinea ispitirilor, aşa cum o redă Matei,
diferă de cea de la Luca 4:1-13. Unii au
sugerat că ordinea lui Matei este o paralelă
cu ordinea ispitirilor cu care a fost confruntat
poporul Israel în pustie (Ex. 16:17, 32). în
contrast cu răspunsul dat de israel iţi, când au
fost confruntaţi cu greutăţile, Isus s-a dovedit
desăvârşit.
4:11 După ce Isus a învins cu succes
toate ispitele Satanei, diavolul L-a părăsit.
Ispitele nu s-au prezentat sub forma unui şir
neântrerupt, ci în valuri. Când va năvăli
vrăjmaşul ca un râu, Duhul Domnului îl va
pune pe fugă (Isa. 59:19). Ce îmbărbătare
minunată pentru sfinţii Domnului, când
aceştia sunt încercaţi!
Ni se spune că îngerii au venit şi I-au
slujit, dar nu se oferă nici o explicaţie pentru
acest ajutor supranatural. Probabil înseamnă
că ei I-au asigurat hrana fizică, pe care El
refuzase să Şi-o procure dând curs îndemnu-
lui Satanei.
Din ispitirea lui Isus noi învăţăm că
diavolul poate să-i atace chiar şi pe cei care
se află sub stăpânirea Duhului Sfânt, dar el
nu are nici o putere împotriva celor care îi
stau împotrivă cu Cuvântul lui Dumnezeu.
D. Isus îşi începe lucrarea în Galileea
(4:12-17)
Lucrarea lui Isus în Iudeea, ce durase
aproape un an, nu este trecută în revistă de
Matei. Această perioadă de un an este par-
cursă la loan 1-4 şi, cronologic, trebuie
inserată între versetele 11 şi 12 din Matei 4.
Matei trece direct de la momentul ispitirii
Domnului la lucrarea Sa din Galileea.
4:12 Când Isus a auzit că loan Boteză-
torul fusese aruncat în închisoare, şi-a dat
seama că faptul constituia un indiciu al
propriei Sale respingeri. Respingându-1 pe
precursorul. Regelui, oamenii L-au repudiat,
în fapt, pe însuşi Regele. Dar nu frica a fost
aceea care L-a determinat să meargă spre
nord, în Galileea, întrucât chiar aici era
centrul împărăţiei lui Irod — acelaşi rege
care tocmai îl întemniţase pe loan. Mutându-
se în Galileea Neamurilor, El a arătat că

Matei

31

actul de respingere a Sa de către iudei avea
să se soldeze cu extinderea Evangheliei şi la
Neamuri.
4:13 Isus a rămas la Nazaret până când
populaţia din localitate a încercat să-L ucidă,
pentru faptul de a fi propovăduit că şi nee-
vreii pot fi mântuiţi! (vezi Luca 4:16-30).
După aceea s-a mutat la Capernaum, oraş
situat pe malul Mării Galileii, o zonă în care
se stabiliseră iniţial seminţiile Zebulon şi
Neftali. Din acest moment, Capernaumul
devine sediul lucrării Sale.
4:14-16 Mutarea lui Isus în Galileea a
împlinit profeţia de la Isaia 9:1,2. Neamurile
(neevreii, păgânii) ignorante şi superstiţioase
care locuiau în Galileea au văzut o mare
lumină — adică L-au văzut pe Cristos,
Lumina lumii.
4:17 Din acel moment, Isus a preluat
mesajul pe care-1 vestise loan: „Pocăiţi-vă,
căci împărăţia cerurilor este aproape." Era un
nou apel la reînnoire morală, în cadrul pregă-
tirii pentru împărăţia Sa. Bineînţeles că
împărăţia era aproape, din moment ce Rege-
le sosise deja!
E. Isus îi cheamă pe cei patru pescari
(4:18-22)
4:18, 19 Aceasta a fost, în realitate, a
doua oară când Isus i-a chemat pe Petru şi pe
Andrei. La loan 1:35-42 ei au fost chemaţi la
mântuire; aici sunt chemaţi la slujire! Prima
a avut loc în Iudeea. Chemarea de faţă s-a
petrecut în Galileea. Petru şi Andrei erau
pescari, dar Isus i-a chemat să fie pescari de
oameni. Responsabilitatea lor a constat în a-
L urma pe Cristos. Responsabilitatea Lui
consta în a face din ei destoinici pescari de
oameni. Pentru ei, a-L urma pe Cristos
presupunea mai mult decât apropierea fizică
de El. Presupunea încercarea lor de a-L imita
pe Cristos. Erau chemaţi la o misiune de
caracter. Ceea ce aveau să fie de acum înco-
lo era mult mai important decât ceea ce
afirmau sau făceau. Asemenea lui Petru şi
Andrei, şi noi trebuie să ne păzim de ispita
de a înlocui adevărata spiritualitate cu eloc-
venţă, personalitate sau argumentări ingenios
construite. Când îl urmează pe Cristos,
ucenicul învaţă să se ducă acolo unde sunt
peştii, să folosească momeala corespunzătoa-
re, să se supună la tot felul de incomodităţi şi
inconveniente, să aibă răbdare şi să nu se
arate pe el însuşi.
4:20 Petru şi Andrei au auzit chemarea şi
au răspuns imediat. Pătrunşi de o credinţă
adevărată, ei şi-au părăsit îndată mrejele şi,

cu devotament autentic şi totală predare, L-
au urmat pe Isus.
4:21, 22 Chemarea a fost apoi adresată
lui Iacov şi loan. Şi aceştia au devenit, ime-
diat, ucenici. Părăsindu-şi nu numai mijloa-
cele de trai, ci şi pe tatăl lor, ei au recunoscut
prioritatea lui Isus asupra tuturor relaţiilor lor
pământeşti.
Răspunzând chemării lui Cristos, aceşti
pescari au devenit figuri centrale în procesul
de evanghelizare a lumii. în schimb, dacă
rămâneau la mrejele lor, n-am mai fi auzit
niciodată despre ei. Recunoaşterea domniei
lui Cristos este factorul hotărâtor în toate
aspectele vieţii noastre.
F.  Isus vindecă o mare mulţime de
oameni (4:23-25)
Lucrarea Domnului Isus s-a desfăşurat pe
trei planuri: El i-a învăţat pe oameni din
Cuvântul lui Dumnezeu, în sinagogă. A
predicat evanghelia împărăţiei şi a vindecat
oamenii. Unul din scopurile urmărite prin
minunile de vindecare a fost acela de a
autentifica persoana şi lucrarea Sa (Ev. 2:3,
4). Capitolele 5-7 sunt un exemplu al lucrării
Sale de predare iar capitolele 8-9 consem-
nează minunile săvârşite de El.
4:23 în versetul 23 apare pentru prima
oară termenul „evanghelie" în Noul Testa-
ment, sensul lui fiind acela de „vestea bună
a mântuirii". în toate epocile istoriei, nu a
existat decât o singură evanghelie, o singură
cale prin care poate fi mântuit cineva.
EXCURS
PE TEMA EVANGHELIEI
Evanghelia îşi are originea în harul lui
Dumnezeu (Ef. 2:8). Asta înseamnă că
Dumnezeu dăruieşte viaţă veşnică oameni-
lor, care nu o merită.
Temelia evangheliei o constituie lucrarea
lui Cristos pe cruce (1 Cor. 15:1 -4). Mântui-
torul nostru a îndeplinit toate cerinţele justi-
ţiei divine, făcând posibil ca Dumnezeu să-i
îndreptăţească pe păcătoşi. Credincioşii
Vechiului Testament au fost salvaţi prin
lucrarea lui Cristos, deşi aceasta nu avusese
încă loc, în timp. Probabil că ei nu ştiau prea
multe despre Mesia, dar Dumnezeu ştia—şi
El a trecut valoarea lucrării lui Cristos în
contul lor. Am putea spune că ei au fost
salvaţi „pe credit". Şi noi suntem salvaţi prin
lucrarea lui Cristos, dar în cazul nostru
lucrarea s-a săvârşit deja.

32

Matei

Evanghelia se primeşte numai prin cre-
dinţă (Ef. 2:8). în Vechiul Testament oame-
nii erau mântuiţi prin faptul că credeau tot ce
le spunea Dumnezeu. în epoca actuală,
oamenii sunt mântuiţi crezând mărturia
privitoare la Fiul Său, ca singură cale de
mântuire (1 loan 5:11, 12). Ţinta finală a
evangheliei este cerul. Noi avem nădejdea
veşniciei petrecute cu Domnul, în cer (2 Cor.
5:6-10), după cum sfinţii din Vechiul Testa-
ment au avut şi ei această nădejde (Ev.
11:10, 14-16).
Deşi nu există decât o singură evanghe-
lie, există mai multe aspecte ale ei, în diferite
epoci ale istoriei. De pildă, există o deosebi-
re de accentuare între evanghelia împărăţiei
şi evanghelia harului lui Dumnezeu. Evan-
ghelia împărăţiei sună astfel: „Pocăiţi-vă şi
primiţi-L pe Mesia, şi apoi veţi intra în
împărăţia Sa, când şi-o va întemeia El pe
pământ." Evanghelia harului afirmă, în
schimb: „Pocăiţi-vă şi primiţi-L pe Cristos,
iar apoi vei fi răpiţi la cer, pentru a fi cu El
pe veci." în esenţă, ambele aspecte constituie
una şi aceeaşi evanghelie — mântuirea prin
credinţă — dar ele relevă faptul că există
diferite administraţii ale evangheliei, în
funcţie de scopurile dispensaţionale ale lui
Dumnezeu.
Când Isus a predicat evanghelia îm-
părăţiei, El a anunţat venirea Sa ca Rege al
iudeilor şi a explicat condiţiile care trebuiesc
îndeplinite pentru a putea fi admis cineva în
împărăţia Sa. Minunile Sale au relevat carac-
terul unitar al împărăţiei Sale.3 ţ
4:24,25 Faima Lui s-a răspândit în toată
Siria (teritoriul de la nord şi nord-est de
Israel). Toţi bolnavii, posedaţii şi cei afectaţi
de diverse neputinţe au simţit atingerea Sa
tămăduitoare. Mulţimi mari de oameni ve-
neau la El din Galileea, din Decapolis (o
confederaţie de zece oraşe, locuite de nee-
vrei, din nord-estul Palestinei), din Ierusa-
lim, din Iudeea şi din toată regiunea de la est
de râul Iordan. După cum a arătat Warfield:
„Se pare că, pentru o vreme, bolile şi moar-
tea au fost eradicate din regiune." Nici nu e
de mirare că publicul a fost atât de uluit de
veştile pe care le primeau din Galileea!
IV CONSTITUŢIA ÎMPĂRĂŢIEI
(Capitolele 5-7)
Nu la întâmplare a fost aşezată Predica
de pe Munte la începutul Noului Testament.
Poziţia ei este un indiciu al importanţei care

i se acordă. în ea Regele redă succint carac-
terul şi conduita care se cer din partea supu-
şilor împărăţiei.
Predica mi este o prezentare a planului
de mântuire, după cum învăţătura ei nu este
destinată celor nemântuiţi. Ea a fost adresată
ucenicilor (5:1,2), ca să ţină loc de constitu-
ţie sau sistem de legi şi principii, care să-i
guverneze pe supuşii Regelui în timpul
domniei Sale. A fost destinată pentru toţi cei
din trecut, din prezent şi din viitor care îl
recunosc pe Cristos de Rege. Când Cristos
S-a aflat pe pământ, Predica de pe Munte a
avut aplicabilitate directă la ucenicii Săi.
Acum, când Domnul nostru domneşte în cer,
ea se aplică la toţi cei care îl încoronează pe
Rege în inimile lor. în final, ea va constitui
codul de comportare pentru urmaşii lui
Cristos în timpul Marii Strâmtorări şi în
timpul domniei Sale pe pământ.
Predica are un pronunţat caracter iudaic,
după cum reiese din aluziile la Sobor (adică
Sinedriul), de la 5:22, cele privitoare la altar
(5:23, 24) şi la Ierusalim (5:35). Totuşi, ar fi
greşit să conchidem că învăţătura cuprinsă în
ea este destinată în exclusivitate israeliţilor
credincioşi, atât celor din trecut, cât şi celor
din viitor. Predica de pe Munte este destinată
tuturor celor care îl recunosc pe Isus Cristos
ca Rege.
A. Fericirile (5:1-12)
5:1, 2 Predica începe cu Fericirile sau
Binecuvântările. Acestea prezintă imaginea
cetăţeanului ideal, din cadrul împărăţiei lui
Cristos. Calităţile descrise şi aprobate aici
sunt opusul celor preţuite de lume. A.W.
Tozer le caracterizează astfel: „O descriere
destul de exactă a omenirii ar putea fi furni-
zată de cineva care e familiarizat cu Fericiri-
le, când această persoană le-ar răsturna,
exclamând apoi: «Aşa arată omenirea»"
5:3 Prima binecuvântare este rostită
asupra celor săraci cu duhul. Asta nu se
referă la dispoziţia lor naturală, ci la o ches-
tiune de opţiune deliberată şi de disciplină.
Cei săraci cu duhul sunt cei care-şi recu-
nosc propria neputinţă şi se bizuie pe atotpu-
ternicia lui Dumnezeu. Ei îşi dau seama de
nevoia lor spirituală, nevoie a cărei împlinire
o găsesc în Domnul. împărăţia cerurilor,
unde suficienţa proprie nu este o virtute iar
preamărirea de sine este un viciu, aparţine
unor asemenea oameni.
5:4 Binecuvântaţi sunt cei ce plâng,
căci ei vor fi mângâiaţi! Asta nu se referă la
văicăreala cuiva datorită vicisitudinilor vieţii.

Matei

33

Mai degrabă, este întristarea pe care o resim-
te cineva datorită părtăşiei cu Cristos. Este
un act de participare voită, alături de Isus, la
suferinţele prin care trec năpăstuiţii lumii, la
durerile pricinuite de păcat. Prin urmare, ea
cuprinde nu numai întristarea pentru păcatul
propriu, ci şi întristarea pentru starea jalnică
în care se află lumea, pentru faptul că L-a
respins pe Mântuitorul, şi pentru pierzarea de
care vor avea parte cei ce repudiază îndura-
rea Sa. Cei care plâng vor fi mângâiaţi în
ziua în care „Dumnezeu va şterge orice
lacrimă din ochii lor" (Apo. 21:4). Credin-
cioşii plâng doar în viaţa aceasta, dar întris-
tarea de acum a necredincioşilor nu este
decât o mică fărâmă din durerea veşnică de
care vor avea cândva parte.
5:5 A treia binecuvântare este rostită
asupra celor blânzi, care vor moşteni pă-
mântul. Din fire, oamenii aceştia s-ar putea
să fie iuţi la mânie, instabili, temperamentali
sau ursuzi. Dar îmbrăcându-se în mod deli-
berat cu Duhul lui Cristos, ei devin blânzi
sau amabili (compară cu Matei 11:29). Blân-
deţea implică acceptarea poziţiei umile în
care s-ar găsi cineva. Persoana blândă este
amabilă şi atentă, când e vorba să-şi apere
propria sa cauză, dar pentru cauza lui Dum-
nezeu şi întru apărarea altora această persoa-
nă va lupta cu tenacitatea unui leu.
Cei blânzi nu moştenesc pământul acum,
ci mai degrabă au parte de abuzuri şi priva-
ţiuni. Dârei literalmente vor moşteni pămân-
tul, când Cristos, Regele, va domni, timp de
o mie de ani, în care pacea şi prosperitatea
vor acoperi pământul.
5:6 Urmează o binecuvântare rostită
asupra celor care flămânzesc şi însetează
după neprihănire. Acestora li se promite
împlinirea dorinţei lor. Oamenii aceştia sunt
pasionaţi după neprihănire, în propria lor
viaţă. Ei tânjesc după cinste, integritate şi
dreptate în societate. Ei caută sfinţenia prac-
tică, în biserică. Asemenea celor despre care
scria Gamaliel Bradfor, ei sunt stăpâniţi de
„o sete pe care n-o poate stampară nici un
pârâu de pe pământ, de o foame pe care n-o
poate satisface decât Cristos." Oamenii
aceştia vor fi pe deplin săturaţi în împărăţia
viitoare a lui Cristos. Ei vor fi săturaţi, deoa-
rece neprihănirea va domni iar corupţia va fi
înlocuită cu cele mai înalte norme morale.
5:7 In împărăţia Domnului nostru, cei
milostivi sunt binecuvântaţi, deoarece ei vor
avea parte de milă. A fi milostiv înseamnă a-
ţi demonstra compasiunea într-o manieră
practică. într-un anumit sens, înseamnă a nu-

i pedepsi pe cei care s-au făcut vrednici de
pedeapsă. într-un sens mai cuprinzător,
înseamnă a-i ajuta pe cei nevoiaşi, pe cei
care nu se pot ajuta singuri. Dumnezeu şi-a
arătat mila faţă de noi prin faptul că ne-a
cruţat de judecata pe care o meritau păcatele
noastre şi şi-a demonstrat bunătatea faţă de
noi, prin lucrarea mântuitoare a lui Cristos.
Noi îl imităm pe Dumnezeu atunci când ne
purtăm cu mărinimie, cu compasiune.
Cei milostivi vor avea parte de milă. Aici
Isus nu se referă la mila exprimată prin
mântuirea pe care Dumnezeu o acordă unui
păcătos care crede, întrucât acea milă nu
depinde de faptul că cineva este sau nu
milostiv, ci se dă în dar, necondiţionat. Mai
degrabă, Domnul se referă la mila de toate
zilele, atât de necesară în trăirea creştină, şi
la mila din ziua de apoi, când vor fi date la
iveală faptele cuiva (1 Cor. 3:2-15). Dacă ai
fost nemilostiv, nu vei avea nici tu parte de
milă, adică numărul răsplăţilor acordate va
scădea în proporţie directă cu lipsa de milos-
tenie de care ai dat dovadă faţă de alţii.
5:8 Celor cu inima curată li se dă asigu-
rarea că îl vor vedea pe Dumnezeu. O per-
soană cu inima curată este cea dominată de
mobiluri curate, gânduri curate, un cuget
curat. Expresia „vor vedea pe Dumnezeu"
poate fi înţeleasă în mai multe feluri. Mai
întâi, cei cu inima curată îl vor vedea pe
Dumnezeu încă de pe acum, prin părtăşia în
Cuvânt şi în Duh. în al doilea rând, acestora
Domnul li se arată uneori într-o viziune
supranaturală. în al treilea rând, ei îl vor
vedea pe Dumnezeu în Persoana lui Isus
Cristos, la revenirea Sa. în al patrulea rând,
ei îl vor vedea pe Dumnezeu în veşnicie.
5:9 Se rosteşte aici o binecuvântare
asupra făcătorilor de pace, care vor fi numiţi
fii ai lui Dumnezeu. Observaţi că Domnul nu
se referă la oameni cu predispoziţie naturală
pentru pace sau la cei ce iubesc pacea. El se
referă la cei ce intervin în mod activ pentru
a face pace. De obicei, oamenii privesc un
conflict de la distanţă, de unde nu-i paşte
nici un pericol. Abordarea divină constă în a
te apropia, în a lua o poziţie activă, în vede-
rea instaurării păcii, chiar dacă de pe urma
acestei acţiuni te vei alege cu umilinţe şi
batjocuri.
Făcătorii de pace sunt numiţi fii ai lui
Dumnezeu. Nu în acest mod devin ei fii ai
lui Dumnezeu — deoarece, aceasta se poate
realiza numai prin primirea lui Isus Cristos
ca Mântuitor (loan 1:12). Făcând pace, ei se
conturează ca fii ai lui Dumnezeu iar Dum-

34

Matei

nezeu îi va recunoaşte ca membri ai familiei
Sale, după criteriul asemănării.
5:10 Următoarea fericire se ocupă de cei
care sunt prigoniţi, dar nu pentru propriile
lor fapte, ci din pricina neprihănirii. împără-
ţia cerurilor este făgăduită acelor credincioşi
care suferă din pricina faptelor bune săvâr-
şite de ei. Integritatea lor constituie o con-
damnare usturătoare la adresa lumii nelegiui-
te, fapt de natură să trezească ostilitatea ei.
Ura oamenilor se manifestă împotriva unor
vieţi neprihănite, deoarece acestea pun în
evidenţă fărădelegile lor.
5:11 Ultima fericire pare să fie o reluare
a celei precedente, dar cu o importantă
distincţie: In versetul precedent, era vorba de
prigonire din pricina neprihănirii. în versetul
11 este vorba de persecuţii suferite din prici-
na lui Cristos. Domnul ştia că ucenicii Săi
vor fi maltrataţi din pricina devotamentului
lor faţă de El. întreaga istorie stă mărturie că
încă de la început lumea i-a prigonit, întem-
niţat şi ucis pe urmaşii lui Isus.
5:12 A suferi din pricina lui Cristos este
un privilegiu şi, negreşit, ar trebui să aducă
bucurie celor care au parte de această sufe-
rinţă. O mare răsplată îi aşteaptă pe cei care
intră astfel în compania proorocilor, care au
suferit înaintea lor. Aceşti veritabili purtători
de cuvânt ai lui Dumnezeu au rămas fideli,
oricât de grea ar fi fost prigoana. Toţi cei
care le urmează pilda de curaj şi loialitate
vor avea parte acum de bucurie iar în viitor
de înălţare.
Fericirile zugrăvesc portretul cetăţeanului
ideal din împărăţia lui Cristos. A se observa
accentul pus pe neprihănire (v. 6), pace (v.
9) şi bucurie (v. 12). Probabil acest pasaj 1-a
avut în vedere Pavel atunci când a scris:
„Căci împărăţia lui Dumnezeu nu este mân-
care şi băutură, ci neprihănire, pace şi bucu-
rie în Duhul Sfânt" (Rom. 14:17).
B. Credincioşii sunt sare şi lumină
(5:13-16)
5:13 Isus şi-a asemuit ucenicii cu sarea.
Ei erau pentru lume ceea ce este sarea pentru
viaţa cotidiană: sarea dă gust mâncării; apoi
ea întârzie şi frânează procesul alterării;
creează senzaţia de sete; dă gust produselor
culinare, evidenţiindu-le specificul. Tot aşa
şi ucenicii Săi conferă gust plăcut societăţii,
slujind de conservant şi facându-i pe alţii să
tânjească după neprihănirea descrisă în
versetele anterioare.
Dacă sarea îşi pierde gustul, cum i se va
mai putea reda calitatea de sare? Nu mai

există nici o posibilitate de a-i reda gustul ei
natural, autentic. Odată ce şi-a pierdut gus-
tul, sarea nu mai e bună de nimic, ci este
aruncată şi călcată în picioare. Este elocvent,
în această privinţă, comentariul făcut de
Albert Barnes asupra pasajului analizat de
noi:
Sarea folosită în această ţară este un compus
chimic — iar dacă s-ar întâmpla să i se piardă
gustul sau savoarea (aroma), n-ar mai rămâne
nimic din ea. în Orient însă sarea aflată în uz era
de o calitate impură, amestecată cu substanţe
vegetale şi minerale. Astfel ea putea să-şi piardă
tot caracterul salin şi astfel să rămână o mare
cantitate [de sare fără aromă]. Această sare nu
mai era bună de nimic, decât să fie folosită
pentru a pardosi cărările sau în loc de pietriş.4
Ucenicul are o mare funcţie de înde-
plinit: să fie sarea pământului, prin trăirea în
practică a calităţilor uceniciei enumerate în
Fericiri şi în restul Predicii de pe Munte.
Dacă el nu va reuşi să exemplifice şi să
manifeste această realitate spirituală, oamenii
vor călca în picioare mărturia lui. Lumea nu
are decât dispreţ pentru un credincios lipsit
de devotament.
5:14 Isus îi mai numeşte pe creştini
„lumina lumii". Domnul Isus S-a definit pe
Sine drept „Lumina Lumii" (loan 8:12;
12:35 36, 46). Relaţia dintre aceste două
afirmaţii este faptul că Isus este sursa lumi-
nii; creştinii sunt, la rândul lor, o reflectare a
luminii Lui. Funcţia lor este de a străluci
pentru El, după cum luna reflectă gloria
soarelui.
Creştinul este ca o cetate aşezată pe un
munte: prin poziţia ei, fiind mai sus de îm-
prejurimile ei, ea străluceşte în mijlocul
întunericului. Cei care manifestă în viaţa lor
calităţile învăţăturilor lui Cristos nu pot
rămâne ascunşi.
5:15, 16 Oamenii nu aprind o lampă,
pentru ca s-o pună sub un obroc. Ci o aşează
pe un stativ, pentru ca să dea lumină tuturor
celor din casă. Dumnezeu nu a rânduit ca noi
să reţinem lumina învăţăturii Sale doar
pentru noi înşine, ci, mai degrabă s-o împăr-
ţim cu alţii. Aşa ar trebui să lăsăm să strălu-
cească lumina noastră, încât oamenii, văzând
faptele noastre bune, să-L slăvească pe Tatăl
din cer. Acentul se pune aici pe lucrarea de
şlefuire a caracterului creştin. Farmecul unor
vieţi în care poate fi văzut limpede Cristos
glăsuieşte mai convingător decât toată eloc-
venţa noastră.

Matei

35

C. Cristos împlineşte legea (5:17-20)
5:17,18 Cei mai mulţi dintre liderii care
au iniţiat revoluţii rup orice legături cu
trecutul şi repudiază ordinea tradiţională,
existentă. Nu tot aşa a procedat Isus. El a
susţinut Legea lui Moise şi a insistat că ea
trebuie împlinită. Isus nu a venit să aboleas-
că Legea sau Profeţii, ci să le împlinească. în
mod răspicat, El a insistat că nu va trece nici
o iotă sau frântură de literă din lege până
când nu se va împlini în întregime. Iota (sau
yod) este cea mai mică din literele alfabetu-
lui ebraic iar ceea ce a fost tradus în versiu-
nile româneşti prin „frântură de slovă (sau
literă)" este în original un termen care de-
semnează un mic semn ce serveşte la deose-
birea literelor unele de altele, la fel după
cum bara de la baza literei majuscule E o
deosebeşte de litera F. Isus a crezut în inspi-
raţia literală a Bibliei, chiar în privinţa unor
detalii aparent lipsite de importanţă. Nici un
lucru din Scriptură, nici măcar o singură
trăsătură de condei, nu este lipsită de însem-
nătate.
Este important de observat că Isus nu a
spus că legea nu va trece niciodată. El a spus
doar că nu va trece până când nu se va fi
împlinit. Această distincţie are ramificaţii
pentru credinciosul de astăzi şi, întrucât
relaţia credinciosului faţă de lege este cam
complicată, ne vom rezerva mai jos un
spaţiu suficient pentru tratarea acestui su-
biect, aşa cum este el prezentat de Biblie:
EXCURS ASUPRA RELAŢIEI
CREDINCIOSULUI CU LEGEA
Legea este acel sistem de legislaţie pe
care i 1-a dat Dumnezeu naţiunii Israel prin
intermediul lui Moise. întregul corp al legii
se află în Exod 20-31, Levitic şi Deutero-
nom, deşi esenţa sa e cuprinsă în Cele Zece
Porunci.
Legea nu a fost dată ca mediu prin care
să se poată dobândi mântuirea (Fapte 13:39;
Rom. 3:20a; Gal. 2:16, 21; 3:11); ci a avut
menirea de a le arăta oamenilor cât sunt de
păcătoşi (Rom. 3:20b; 5:20; 7:7; 1 Cor. 15:5;
Gal. 3:19) şi apoi să-i conducă la Dumnezeu,
pentru a fi mântuiţi prin harul Său. Legea a
fost dată poporului Israel, chiar dacă conţine
principii morale care sunt valabile pentru
oamenii din toate timpurile (Rom. 2:14, 15).
Dumnezeu a pus la încercare poporul Israel
sub administraţia legii, ca pe un fel de eşan-
tion al întregii omeniri iar vinovăţia Israelu-
lui a dovedit vinovăţia lumii (Rom. 3:19).

Legea era însoţită de pedeapsa cu moar-
tea (Gal. 3:10); iar călcarea unei singure legi
însemna a te face vinovat de călcarea tuturor
legilor (Iac. 2:10). întrucât oamenii au călcat
legea, ei au căzut sub blestemul morţii.
Neprihănirea şi sfinţenia lui Dumnezeu
reclamau achitarea preţului pentru această
încălcare. Tocmai din această cauză a venit
Isus în lume: ca să plătească preţul (pedeap-
sa) prin moartea Sa. El a murit în locul
oamenilor, care s-au făcut vinovaţi de călca-
rea legii, chiar dacă El însuşi a fost fără
păcat. El nu a dat legea la o parte, ci, mai
degrabă, a împlinit toate cerinţele legii, prin
împlinirea tuturor dispoziţiilor ei stricte, în
viaţa şi în moartea Sa. Astfel, evanghelia nu
răstoarnă legea, ci o susţine, demonstrând
modul în care cerinţele ei au fost pe deplin
satisfăcute de Cristos, prin lucrarea Sa de
răscumpărare.
Prin urmare, persoana care îşi pune
încrederea în Isus nu se mai află sub lege, ci
acum este sub har (Rom. 6:14). El este mort
faţă de lege, prin lucrarea lui Cristos. Pe-
deapsa legii trebuia plătită doar o singură
dată. Or, întrucât Cristos a ispăşit această
pedeapsa, credinciosul nu mai are nimic de
ispăşit. în sensul acesta s-a estompat legea
pentru creştin (2 Cor. 3:7-11). Legea a fost
un îndrumător până la venirea lui Cristos,
dar după mântuire, nu mai este nevoie de
acest îndrumător (Gal. 3:24, 25).
Chiar dacă creştinul nu se mai află sub
lege, aceasta nu înseamnă că el este nelegiuit
(în afara legii). El este constrâns de un lanţ
mai puternic decât legea, deoarece el se află
sub legea lui Cristos (1 Cor. 9:21). Compor-
tarea lui este determinată nu de frica de
pedeapsă, ci de dorinţa izvorâtă din dragoste
de a-I fi plăcut Mântuitorului său. Cristos a
devenit principiul călăuzitor în viaţa sa (loan
13:1,5; 15:12; Ef. 5:1, 2; 1 loan 2:6; 3:16).
întrebarea care se pune cu frecvenţă
atunci când se discută relaţia credinciosului
faţă de lege este: „Mai sunt eu obligat să ţin
Cele Zece porunci?" Răspunsul este că
anumite principii cuprinse în lege au o va-
loare neperisabilă. Astfel, întotdeauna va fi
greşit să furi, să fii lacom sau să ucizi. Nouă
din Cele Zece Porunci se repetă în Noul
Testament, însă cu o importantă distincţie:
ele nu sunt date sub formă de lege (împreună
cu pedeapsa care însoţeşte legea), ci ca o
formă de deprindere în ale neprihănirii,
pentru copiii lui Dumnezeu (2 Tim. 3:16b).
Doar o singură poruncă nu se repetă în Noul
Testament: legea Sabatului. Creştinilor nu li

36

Matei

se spune nicăieri şi niciodată să ţină Sabatul
(adică ziua a şaptea a săptămânii, sâmbăta).
Lucrarea legii pentru cei nemântuiţi nu s-
a sfârşit: „dar noi ştim	" (1 Tim. 1:9).
Neprihănirea cerută de lege este împlini-
tă în cei „care nu umblă după îndemnurile
firii vechi, ci după îndemnurile Duhului"
(Rom. 8:4). în fapt, învăţăturile Domnului
nostru cuprinse în Predica de pe Munte
stabilesc un standard mult mai înalt decât cel
cuprins în lege. De pildă, legea spunea: „Să
nu ucizi!" Isus a spus: „Nici măcar să nu
urăşti!" Aşadar, Predica de pe Munte nu
numai că susţine Legea şi Profeţii, ci le
amplifică şi le dezvoltă, scoţând la iveală
implicaţiile lor cele mai profunde.^
5:19 Revenind la Predica de pe Munte,
vom observa că Isus a anticipat tendinţa
naturală a oamenilor de a „îndulci" sau dilua
poruncile lui Dumnezeu. întrucât ele sunt
supranaturale în natura lor, oamenii tind să le
denatureze sensul prin modul în care le
explică sau să le raţionalizeze înţelesul. Dar
oricine calcă doar o parte a legii şi-i învaţă
pe oameni să facă la fel va fi numit cel mai
mic în împărăţia cerurilor. Uimitor este
însuşi faptul că asemenea oameni sunt ad-
mişi în împărăţia cerurilor. Explicaţia o
găsim însă în faptul că intrarea în împărăţia
cerurilor se face prin credinţa în Cristos.
Poziţia pe care o va ocupa cineva în împără-
ţia cerurilor e determinată însă de ascultarea
şi de credincioşia de care a dat dovadă cât s-
a aflat pe pământ. Persoana care respectă
legea împărăţiei — acea persoană va fi
numită mare în împărăţia cerurilor!
5:20 Pentru a dobândi intrare în împă-
răţia cerurilor, neprihănirea noastră trebuie
să întreacă neprihănirea cărturarilor şi a
fariseilor, (care se mulţumeau să îndepli-
nească nişte ceremonii religioase ce le confe-
reau o curăţire exterioară, ritualistică, dar
care nu le schimbau deloc inima). Isus recur-
ge la o hiperbolă (deci o exagerare) pentru a
sublinia adevărul potrivit căruia neprihănirea
exterioară, lipsită de corespondentul ei pe
planul unei realităţi interne, nu-i va conferi
cuiva intrarea în împărăţia cerurilor. Singura
neprihănire pe care Dumnezeu o acceptă este
perfecţiunea pe care le-o atribuie Dumnezeu
celor care îl primesc pe Fiul Său ca Mântui-
tor (2 Cor. 5:21). Desigur, acolo unde va
exista credinţă adevărată în Cristos, se vor
vedea în practică şi roadele neprihănirii
descrise de Isus în restul Predicii de pe Munte.

D. Isus ne previne cu privire Ia pericolele
mâniei (5:21-26)
5:21 Iudeii din timpul lui Isus ştiau că
actul uciderii este interzis de Dumnezeu şi că
ucigaşul este pasibil de pedeapsă. Lucrul
acesta era valabil încă înainte de a fi fost
dată legea (Gen. 9:6), fiind încorporat ulteri-
or în lege (Ex. 20:13; Deut. 5:17). Prin
cuvintele: „Dar Eu vă spun" Isus instituie un
amendament la învăţătura despre ucidere.
Din acel moment nimeni nu se mai putea
lăuda că nu a ucis pe nimeni. Isus spune
acum: „în împărăţia Mea, nu ai voie nici
măcar să gândeşti ca un ucigaş." (să ai gân-
duri ucigaşe... să ucizi cu gândul). El scoate
în evidenţă rădăcina actului de ucidere şi ne
previne cu privire la pericolele celor trei
forme de mânie vinovată.
5:22 Primul este cazul în care o persoană
se mânie pe fratele său fără motiv.5 Cel
acuzat de acest delict ar fi în pericol de
judecată — adică ar putea fi adus în faţa
instanţelor judecătoreşti. Cei mai mulţi
oameni se simt îndreptăţiţi atunci când se
mânie, crezând că mânia lor are la bază o
cauză întemeiată, dar mânia nu este justifica-
tă decât atunci când este în joc onoarea lui
Dumnezeu sau când este nedreptăţită o altă
persoană. Nu este voie să fim mânioşi nicio-
dată atunci când mânia noastră este o expre-
sie a răzbunării noastre pentru o nedreptate
care ni s-a făcut.
Chiar şi mai serios este păcatul de a-ţi
insulta fratele. în vremea lui Isus, oamenii
foloseau cuvântul Raca (un temen aramaic,
având sensul de „gol") cu încărcătură de
dispreţ şi batjocură. Cei care foloseau acest
termen se expuneau pericolului de a fi duşi
în faţa consiliului, adică erau pasibili de a fi
judecaţi înaintea Sinedriului, tribunalul su-
prem al ţării.
în fine, a-i spune cuiva „prostule" este a
treia formă de mânie nelegiuită pe care o
condamnă Isus. Aici cuvântul prost (sau
nebun) înseamnă mai mult decât un simplu
neajutorat mintal. Este vorba de o încărcă-
tură morală, sensul fiind acela că dacă e
prost, merită să moară, aceasta fiind dorinţa
implicită a celui care rosteşte acest termen
de ocară. Astăzi este la ordinea zilei să auzi
pe cineva zicând „Să te bată Dumnezeu!" Cu
alte cuvinte, se apelează la Dumnezeu ca El
să condamne pe cineva la pierzarea în iad.
Isus afirmă că cel care rosteşte un asemenea
blestem este pasibil de focul iadului (îl paşte
focul gheenei). Trupurile neînsufleţite ale
criminalilor executaţi erau adesea aruncate

Matei

37

într-o groapă aprinsă din afara Ierusalimului,
cunoscută sub denumirea de Valea Hinnom
sau Gheena. E o întruchipare realistă a focu-
rilor iadului, care nu se vor stinge niciodată.
Nu se poate diminuna cu nimic seve-
ritatea cuvintelor rostite de Mântuitorul. El
ne învaţă că mânia conţine germenii crimei
de ucidere, că limbajul grosolan conţine
spiritul crimei de omor şi că vorbele de
batjocură sau blestem implică dorinţa de a
ucide. Amplificarea treptată a crimelor
necesită aplicarea unor pedepse treptate:
judecata, soborul şi focul iadului. în împără-
ţia cerurilor Isus se va ocupa de păcate în
funcţie de gravitatea lor.
5:23,24 Dacă o persoană aduce o ofensă
alteia, fie mâniindu-se pe ea, fie săvârşind
altă faptă împotriva ei, nu are nici un rost să
aducă un dar lui Dumnezeu. Domnul nu va
fi încântat de darul respectiv. Persoana care
a comis ofensa trebuie să se ducă mai întâi şi
să îndrepte răul comis. Numai după aceea va
fi primit darul său.
Deşi trebuie să ţinem seama de contextul
iudaic în care au fost scrise aceste cuvinte,
asta nu înseamnă că nu au nici o aplicabili-
tate la epoca în care trăim. Pavel interpretea-
ză acest concept în raport cu Cina Domnului
(vezi 1 Cor. 11). Dumnezeu nu primeşte nici
o închinare din partea unui credincios care
refuză să stea de vorbă cu alt creştin.
5:25,26 Isus ne avertizează aici împotri-
va unui spirit de litigiu şi asupra refuzului de
a ne recunoaşte vina. Este mai bine să re-
zolvi imediat o pricină pe care o ai cu pârâ-
şul tău, decât să ajungi să fii dat în judecată
şi să fii târât la tribunal. Căci dacă se va
întâmpla acest lucru, aproape sigur vom
pierde procesul. Deşi nu există un consens
total în rândurile cărturarilor cu privire la
această parabolă, ideea care se desprinde este
cât se poate de limpede: dacă rămâi împie-
trit, refuzând să te pocăieşti, păcatul tău te va
copleşi, în cele din urmă, şi nu numai că va
trebui să plăteşti înapoi toate stricăciunile
comise, ci la acestea se vor adăuga şi penali-
zările. In plus, nu te grăbi să te duci la tribu-
nal. Căci dacă vei face aşa, legea te va de-
masca şi pe tine, şi vei fi nevoit să plăteşti
până la ultimul bănuţ.
E. Isus condamnă adulterul (5:27-30)
5:27, 28 Legea lui Moise interzicea în
mod expres adulterul (Ex. 20:14; Deut.
5:18). S-ar putea ca cineva să fie mândru că
nu a călcat această poruncă, şi totuşi ochii lui
să fie plini de adulter (2 Petru 2:14). Chiar

dacă în exterior omul respectiv va fi respec-
tabil, cu mintea el va aluneca în permanenţă
pe căile întortocheate ale necurăţiei. Şi astfel
Isus le-a reamintit ucenicilor că simpla
abstinenţă de la actul fizic propriu-zis nu este
suficientă, ci că de fapt se cere o puritate
lăuntrică. Legea interzicea actul adulterului.
Isus interzice însăşi dorinţa de a comite
adulter: Oricine se uită la o femeie şi o
pofteşte a şi săvârşit adulter cu ea în
inima Iui. Tocmai acest verset important 1-a
avut în vedere E. Stanley Jones când a scris:
„Dacă comiteţi adulter cu gândul sau cu
fapta, nu vă satisfaceţi prin aceasta apetitul
sexual natural, ci turnaţi ulei peste un foc de
nestins." Păcatul ia naştere mai întâi în
minte, iar dacă lăsăm gândul respectiv să se
dezvolte, curând vom ajunge să-1 punem în
aplicare.
5:29, 30 Păstrarea unui cuget neîntinat
reclamă o disciplină foarte riguroasă, auto-
impusă. Astfel, Isus ne-a învăţat că dacă
vreun mădular al trupului nostru ne face să
păcătuim, ar fi mai bine să pierdem acel
mădular în timpul vieţii, decât să ne pierdem
sufletul pe vecie. Suntem oare îndemnaţi să
luăm cuvintele lui Isus la propriu? Să fi
promovat El oare auto-mutilarea? Cuvintele
au un înţeles literal doar în măsura în care,
dacă am fi în situaţia în care realmente să
existe pericolul să ne pierdem sufletul, atunci
într-adevăr ar fi de preferat să ne pierdem
mădularul care ne-a făcut să cădem în păcat.
Din fericire însă, niciodată nu se va ivi un
caz limită de acest gen, deoarece Duhul
Sfânt îi dă putere credinciosului să trăiască o
viaţă sfântă. Totuşi şi credinciosul trebuie să
coopereze din plin cu Duhul Sfânt şi să se
poarte disciplinat cu trupul său.
F.  Isus înfierează divorţul (5:31, 32)
5:31 Sub legea Vechiului Testament,
divorţul era permis în conformitate cu textul
de la Deuteronom 24:1 -4. Acest fragment nu
se ocupă de cazul unei femei adultere (pe-
deapsa pentru adulter era moartea, vezi Deut.
22:22). Mai degrabă, se ocupă de divorţ din
motive de „incompatibilitate" sau inaccepta-
bilitate.
5:32 Dar în cazul împărăţiei lui Cristos,
oricine divorţează de soţia sa pentru orice alt
motiv decât imoralitatea sexuală o face pe
soţia sa să comită adulter. Aceasta nu în-
seamnă că ea devine automat o adulteră; ci
presupune că, deoarece nu mai are mijloace
de subzistenţă, ea va fi obligată să trăiască
cu un alt bărbat. Procedând aşa, ea devine

38

Matei

adulteră. Lucrurile nu se opresc însă aici,
căci oricine se căsătoreşte cu femeia divor-
ţată comite de asemenea adulter.
Subiectul divorţului şi al recăsătoriei este
unul dintre cele mai complicate din întreaga
Biblie. Este, practic, imposibil să răspundem
la toate întrebările care se ivesc, dar ne va fi
util să facem o trecere succintă în revistă a
învăţăturilor Scripturii pe această temă.
EXCURS DESPRE DIVORŢ
ŞI RECÂSĂTORIE
Divorţul nu a fost prevăzut deloc în
planul lui Dumnezeu pentru om. Idealul
conceput de El a fost ca un singur bărbat şi
o singură femeie să rămână căsătoriţi toată
viaţa, până când unirea lor va fi întreruptă de
moarte (Rom. 7:2,3). Isus le-a precizat acest
lucru fariseilor, referindu-Se la ordinea
divină instituită în momentul creaţiei (Mat.
19:4-6).
Dumnezeu urăşte divorţul (Mal. 2:16),
respectiv divorţul nebiblic. Dar El nu urăşte
toate formele de divorţ, deoarece afirmă
despre Sine că a divorţat de Israel (Ier. 3:8).
Aceasta datorită faptului că poporul Israel L-
a părăsit, închinându-se la idoli. Israel a
devenit o naţiune infidelă.
La Matei 5:31, 32 şi 19:9, Isus ne învaţă
că divorţul este interzis, cu excepţia cazurilor
în care unul din parteneri s-a făcut vinovat
de imoralitate. La Marcu 10:11, 12 şi Luca
16:18, este omisă această excepţie.
Discrepanţa respectivă se datorează
probabil faptului că nici Marcu, nici Luca nu
redau întreaga discuţie. Prin urmare, chiar
dacă divorţul nu este ideal, este permis în
cazul în care un partener s-a făcut vinovat de
infidelitate. Isus permite divorţul, dar nu-1
recomandă.
Unii învăţaţi consideră învăţătura de la 1
Corinteni 7:12-16 drept o încuviinţare a
divorţului, în cazul în care un credincios este
părăsit de un partener necredincios. Pavel
afirmă că persoana astfel părăsită nu mai
este sub robie (adică este liberă să obţină un
divorţ, pentru că a fost părăsită). Opinia
autorului acestui comentariu este că, în cazul
acesta, se acordă aceeaşi dispensă ca la
Matei 5 şi 19, anume că necredinciosul
părăseşte domiciliul conjugal, trăind cu altă
persoană. Prin urmare, credinciosului i se
poate acorda un divorţ, pe temeiuri biblice,
numai dacă celălalt partener comite adulter.
Unii susţin că deşi Noul Testament
îngăduie divorţul, nu se încurajează niciodată

recăsătoria. Numai că Biblia condamnă
recăsătoria doar în cazul partenerului care s-
a făcut vinovat, nu şi pentru cel nevinovat.
De asemenea, unul din motivele principale
ale unui divorţ scriptural este acela de a
permite recăsătoria. Căci altfel simpla sepa-
raţie ar fi suficientă.
în orice discuţie pe această temă, se naşte
inevitabila întrebare: „Care e situaţia celor
care au divorţat înainte de a fi mântuiţi?" Nu
încape nici o îndoială că divorţurile şi căsă-
toriile nelegitime sunt păcate care au fost
total iertate (vezi, de pildă, 1 Cor. 6:11, unde
Pavel include adulterul în lista păcatelor în
care se complăceau credincioşii corinteni
înainte). Păcatele comise înainte de conver-
tire nu-i împiedică pe credincioşi să participe
întru totul la viaţa bisericii locale.
O întrebare mai dificilă îi priveşte pe
creştinii care au divorţat din motive nebibli-
ce şi care apoi se recăsătoresc. Pot ei să fie
reprimiţi în părtăşia bisericii locale? Răspun-
sul depinde de faptul dacă adulterul este
actul iniţial al unirii fizice sau o stare de fapt.
Dacă persoanele respective trăiesc într-o
stare de adulter, atunci ei va trebui nu numai
să-şi mărturisească păcatul, ci şi să părăseas-
că partenerul lor actual. Dar Dumnezeu nu
rezolvă niciodată o problemă creând alte
probleme şi mai mari. Dacă, pentru a se
putea debarasa de complicaţiile conjugale în
care au intrat, bărbaţii sau femeile sunt
împinşi la păcat, sau femei şi copii rămân pe
drumuri, fără posibilitate de întreţinere,
atunci leacul e mai rău decât boala în sine.
în opinia autorului acestui comentariu,
creştinii care au fost divorţaţi pe bază nebi-
blică şi apoi s-au recăsătorit pot să se pocă-
iască cu adevărat de păcatul lor şi să fie
readuşi la Domnul şi la părtăşia bisericii. în
chestiunea divorţului, se pare că aproape nici
un caz nu seamănă cu celălalt. Prin urmare,
presbiterii unei biserici locale trebuie să
cerceteze fiecare caz în parte şi să-1 judece în
lumina Cuvântului lui Dumnezeu. Dacă
uneori se cere luarea unei acţiuni disciplina-
re, toţi cei implicaţi trebuie să se supună
deciziei presbiterilor. X
G. Isus condamnă jurămintele (5:33-37)
5:33-36 Legea lui Moise conţinea mai
multe prohibiţii împotriva faptului de ajura
pe Numele lui Dumnezeu (Lev. 19:12; Num.
30:2; Deut. 23:21). A jura pe Numele lui
Dumnezeu înseamnă să-L iei pe El ca martor
al faptului că spui adevărul. Iudeii căutau să
evite infracţiunea de a depune mărturie

Matei

39

mincinoasă, jurînd pe Numele lui Dumnezeu
prin înlocuirea Numelui Său cu alţi termeni
cum ar fi: cer, pământ, Ierusalim sau capul
lor, jurând pe aceste elemente.
Isus condamnă acest gen de eludare a
prevederilor legii, calificând-o drept făţăr-
nicie, şi interzice orice formă de jurământ în
conversaţia obişnuită. Nu numai că era o
dovadă de ipocrizie, dar era şi inutil să în-
cerci să eviţi invocarea Numelui lui Dumne-
zeu prin înlocuirea Lui cu un alt termen. A
jura pe cer înseamnă a jura pe tronul lui
Dumnezeu. A jura pe pământ înseamnă a
jura pe scaunul picioarelor Sale. A jura pe
Ierusalim înseamnă a jura pe cetatea de
scaun a regelui. Chiar a jura pe propriul tău
cap îl implică pe Dumnezeu, deoarece El
este Creatorul a toate.
5:37 Pentru creştin jurământul este inutil,
deoarece „da" al său trebuie să fie da iar
„nu" nu! A recurge la un limbaj mai potenţat
înseamnă a recunoaşte că Satan — cel rău
— stăpâneşte în viaţa noastră. Nu există
împrejurări în care minciuna să poată fi
justificată în viaţa creştinului.
Pasajul acesta interzice, de asemenea, şi
exagerărările sau încercările de a induce pe
cineva în eroare. Textul de faţă nu ne inter-
zice însă să depunem jurământ în faţa unor
instanţe judecătoreşti. Isus însuşi a depus
mărturie sub jurământ înaintea Marelui Preot
(Mat. 26:63). La fel şi Pavel a recurs la un
jurământ, când L-a luat pe Dumnezeu de
martor că scrierea sa a fost autentică şi
adevărată (2 Cor. 1:23; Gal. 1:20)
H. A merge o milă în plus (5:38-42)
5:38 Legea spunea „Ochi pentru ochi,
dinte pentru dinte" (Ex. 21:24; Lev. 24:20;
Deut. 19:21). Aceasta constituia deopotrivă
o poruncă de a pedepsi şi o limitare a pedep-
sei — respectiv faptul că pedeapsa trebuia
să fie pe măsura infracţiunii comise. Dar,
conform Vechiului Testament, autoritatea de
a aplica pedeapsa era învestită în guvern, nu
în individ.
5:39-41 Isus a mers mai departe decât
prevedea legea, apelând la o neprihănire
superioară, prin abolirea însuşi principiului
punitiv. El le-a arătat ucenicilor Săi că, deşi
legea permitea în trecut răzbunarea, acum,
sub har, se poate apela la un principiu supe-
rior, al non-rezistenţei. Isus şi-a învăţat
ucenicii să nu opună rezistenţă unei persoane
rele. Dacă erau loviţi peste un obraz, să-1 în-
toarcă şi pe celălalt. Dacă erau daţi în jude-
cată pentru cămaşa lor, să-i dea reclamantu-

lui şi haina. Dacă o oficialitate îi obliga să îi
ducă bagajul o milă, ei trebuiau să-1 ducă de
bună voie două mile.
5:42 Ultima poruncă a lui Isus din acest
paragraf ni se va părea la prima vedere cât se
poate de nepractică pentru zilele noastre.
„Celui ce-ţi cere dă-i şi nu-ţi întoarce spatele
celui ce vrea să se împrumute de la tine!"
Preocuparea noastră obsesivă de a achiziţio-
na bunuri sau averi materiale ne face să ne
cutremurăm la ideea că ni s-ar cere să dăm
din mână ceea ce am agonisit cu atâta trudă.
Dar dacă am fi dispuşi să ne aţintim privirile
mai mult asupra comorilor cerului şi ne-am
mulţumi doar cu cele necesare traiului —
hrană şi îmbrăcăminte — am interpreta
cuvintele Domnului într-un sens mult mai
literal şi cu mai multă râvnă. Afirmaţia lui
Isus presupune că persoana care cere ajutor
realmente are nevoie de acest ajutor. întrucât
este imposibil să ştim dacă nevoia este au-
tentică şi justificată în toate cazurile, mai
bine ar fi să procedăm cum a propus cineva:
„Mai bine să-i ajutăm pe zece cerşetori care
doar se prefac a fi cerşetori, decât să întoar-
cem spatele unui singur om aflat cu adevărat
la strâmtoare."
Omeneşte vorbind, comportamentul
propus de Isus aici este imposibil de pus în
practică. Numai persoana stăpânită de Duhul
Sfânt va putea trăi o viaţă de sacrificiu pro-
priu. Numai în măsura în care Mântuitorului
I se dă prilejul să-Şi trăiască viaţa în credin-
cios, vor putea insultele, nedreptăţile (v. 40)
şi inconvenientele (v. 41) să fie răsplătite cu
dragoste. Aceasta este aşa-numita „evanghe-
lie a celor ce merg două mile".
I.   Iubiţi-vă duşmanii! (5:43-48)
5:43 Exemplul ultim oferit de Domnul
nostru pentru neprihănirea mai înaltă care se
cere în împărăţia Sa priveşte modul în care
ne tratăm duşmanii — subiect care decur-
ge, în mod natural, din paragraful anterior.
Legea îi învăţase pe israeliţi să-şi iubească
aproapele (Lev. 19:18). Deşi nu li se spunea
niciodată explicit să-şi urască duşmanii,
acesta era duhul care stătea la baza unei
doctrine de felul acesteia. Atitudinea aceasta
constituia un rezumat al concepţiei nou-tes-
tamentale faţă de cei care îi persecutau pe
copiii lui Dumnezeu (vezi Ps. 139:21, 22).
Era o ostilitate permisă şi dreaptă, îndreptată
împotriva duşmanilor lui Dumnezeu.
5:44-47 Dar acum Isus declară că trebuie
să ne iubim duşmanii şi să ne rugăm pentru
cei ce ne prigonesc. Faptul că ni se porun-

40

Matei

ceste să iubim arată că este o chestiune care
ţine mai degrabă de voinţă, decît de emoţii.
Nu este acelaşi lucru cu afecţiunea naturală,
deoarece nu este în natura lucrurilor să-i
iubeşti pe cei ce te urăsc şi-ţi fac rău. Este
nevoie de un har supranatural, ea putând fi
demonstrată doar de cei care posedă viaţa di-
vină.
Nu vom mai avea parte de nici o răspla-
tă, dacă îi vom iubi doar pe cei ce ne iubesc
la rândul lor. Isus a spus că până şi vameşii6
neconvertiţi fac acest lucru! Acest gen de
iubire nu necesită nici un fel de putere divi-
nă. După cum nu e nici o virtute în a-i saluta
doar pe fraţi7, adică pe rudele şi pe prietenii
noştri. Şi cei nemântuiţi sunt în stare de o
asemenea iubire, care nu conţine nici un
element creştin distinctiv. Dacă standardele
noastre nu le depăşesc pe cele ale lumii, e
limpede că niciodată nu vom avea o înrâurire
asupra ei.
Isus a spus că urmaşii Lui trebuie să
întoarcă bine pentru rău, pentru ca să poată
fi fii ai Tatălui Său din cer. El nu a spus că
aceasta e modalitatea prin care pot deveni ei
fii ai lui Dumnezeu, ci, mai degrabă, cum
pot demonstra că sunt copii ai lui Dumne-
zeu! întrucât Dumnezeu e imparţial, şi cu cei
răi, şi cu cei buni (prin faptul că şi unii şi
alţii beneficiază de pe urma binefacerilor
soarelui şi ale ploii), tot aşa şi noi trebuie să
ne purtăm cu delicateţe şi echitate faţă de
toţi.
5:48 Isus încheie acest fragment cu în-
demnul: „Voi fiţi dar desăvârşiţi, după cum
şi Tatăl vostru este desăvârşit! Termenul
desăvârşit trebuie înţeles în lumina contex-
tului. Nicidecum el nu înseamnă impecabil
sau total lipsit de păcat. Versetele anterioare
explică limpede că a fi desăvârşit sau perfect
înseamnă a-i iubi pe cei ce ne urăsc, a ne
ruga pentru cei ce ne urăsc, a ne ruga pentru
cei ce ne persecută şi a fi omenoşi, atât cu
prietenii, cât şi cu duşmanii. Perfecţiunea de
aici este acea maturitate spirituală care îl
învredniceşte pe creştin să-L imite pe Dumn-
ezeu în răspândirea de binecuvântări către
toţi, fără să ţină seama de faţa omului.
J.   Daţi cu sinceritate (6:1-4)
6:1 în prima jumătate a acestui capitol,
Isus se ocupă de trei zone specifice ale
neprihănirii practice din viaţa cuiva: fapte de
caritate (v. 1-4), rugăciune (v. 5-15) şi post
(v. 16-18). Termenul de „Tată" apare de
zece ori în aceste optsprezece versete şi
constituie cheia înţelegerii lor. Faptele prac-

tice de neprihănire trebuie făcute pentru
aprobarea Lui, şi nu a oamenilor.
El îşi începe această porţiune din predica
Sa cu un avertisment împotriva ispitei de a
ne etala pioşenia prin săvârşirea unor fapte
de caritate, cu scopul expres de a fi văzuţi de
alţii. Domnul nu condamnă fapta în sine, ci
mobilul care a stat la baza ei. Dacă factorul
decisiv a fost dorinţa de a fi observaţi de
oameni, atunci aceasta va fi singura răsplată
de care vom avea parte, căci Dumnezeu nu-i
va răsplăti pe făţarnici.
6:2 Pare de necrezut că făţarnicii se
dădeau în vânt după atenţia oamenilor,
făcând danii în sinagogi sau dând la săracii
de pe stradă. Domnul a respins purtarea lor,
cu aceste cuvinte lapidare: „şi-au luat răspla-
ta" (adică singura lor răsplată o va constitui
reputaţia pe care au dobîndit-o aici pe pă-
mânt).
6:3,4 Când un adept al lui Cristos face o
faptă de milostenie, ea trebuie făcută în
ascuns. De fapt, trebuie să fie atât de secretă,
încât, cum le-a spus Isus ucenicilor: să nu
ştie stânga ta ce face dreapta. Isus recurge
la această exprimare metaforică pentru a ne
arăta că faptele noastre de caritate trebuiesc
făcute pentru Tatăl nostru din cer, şi nu
pentru a dobândi notorietate pentru noi
înşine.
Pasajul acesta nu trebuie dus la extrema
de a-1 interpreta în sensul că orice dar care
poate fi văzut de alţii este interzis, întrucât
este, practic, imposibil, să faci toate contri-
buţiile în mod strict anonim. Esenţa versete-
lor este că genul de etalare ostentativă a
dărniciei este condamnabil.
K. Fiţi sinceri în rugăciune (6:5-8)
6:5 Următorul subiect despre care îi
previne Domnul pe ucenicii Săi este făţăr-
nicia în rugăciune. Astfel ei nu au voie să se
posteze în mod ostentativ în puncte expuse
la vedere, în public, pentru a putea fi văzuţi
de alţii rugându-se, acest act având menirea
de a-i impresiona faţă de cucernicia lor!
Dacă dorinţa de preamărire este singurul
factor determinant în rugăciunea noastră,
atunci, declară Isus, preamărirea de care
avem, în acest caz, parte ne va fi singura
răsplată;,
6:6 în versetele 5 şi 7, în textul original
grec se foloseşte pronumele pentru persoana
a doua plural, „voi". Dar în versetul 6 se
revine la persoana a doua singular, „tu",
pentru a se sublinia comuniunea personală
cu Dumnezeu. Cheia primirii unui răspuns la

Matei

41

rugăciunile noastre constă în a ne ruga în
ascuns (adică „du-te în cămăruţa ta şi închi-
de uşa"). Dacă motivul real pe care-1 urmă-
rim este să facem ca rugăciunea noastră să
străbată până la Dumnezeu, atunci negreşit
El ne va auzi şi ne va răspunde.
Ar însemna însă să-i atribuim acestui
pasaj sensuri nedorite, dacă l-am invoca
pentru a interzice rugăciunea în public.
Membrii bisericii primare se adunau la
rugăciunea colectivă (Fapte 2:42; 12:12;
13:3; 14:23; 20:36). Important este nu unde
ne rugăm, ci de ce ne rugăm — ca să fim
văzuţi de oameni, sau ca să fim auziţi de
Dumnezeu?
6:7 Rugăciunea nu trebuie să fie alcătuită
din expresii stereotipice, golite de sens şi
repetate la nesfârşit („să nu bolborosiţi
aceleaşi cuvinte"). Cu asemenea cuvinte se
roagă cei nemântuiţi, dar pe Dumnezeu nu-L
impresionează simpla repetare a unei mul-
ţimi de vorbe. El doreşte să audă cuvinte
sincere, izvorâte din inimă.
6:8 întrucât Tatăl nostru cunoaşte lucru-
rile de care avem trebuinţă, chiar înainte de
a I le cere noi, pare logic să întrebăm: „A-
tunci ce rost mai are să ne rugăm?" Raţiunea
rugăciunii o constituie faptul că prin rugăciu-
ne recunoaştem nevoia noastră de El, faptul
că ne bizuim pe El. Tocmai aceasta este baza
comunicării cu Dumnezeu. în plus Dumne-
zeu înfăptuieşte lucruri ca răspus la rugăciu-
ne, pe care în alte condiţii nu le-ar fi înfăp-
tuit (Iacov 4:2).
L. Isus ne învaţă rugăciunea model
(6:9:15)
6:9 în versetele 9-13 găsim ceea ce s-a
numit „rugăciunea domnească" sau „Tatăl
nostru". Când o numim astfel trebuie să
ţinem însă seama de faptul că Isus nu a
folosit niciodată această rugăciune pentru El
însuşi. Rugăciunea „Tatăl nostru" a fost dată
ucenicilor, ca model, după care ei să-şi
alcătuiască rugăciunile. De asemenea, nu a
fost dată ca şablon, fără nici o abatere de la
cuvintele care o alcătuiesc (cel puţin, aşa
reiese din versetul 7), şi aceasta din pricina
pericolului pe care-1 prezintă rostirea multor
cuvinte, pe dinafară, de a goli de sens cuvin-
tele respective.
Tatăl nostru care eşti în ceruri. Rugă-
ciunea noastră trebuie adresată lui Dumne-
zeu Tatăl, în semn de recunoaştere a suvera-
nităţii Sale asupra universului.
Sfinţească-se Numele Tău. Noi trebuie
să ne începem rugăciunile cu închinăciune,

dându-I Lui lauda şi onoarea care I se cuvin
din plin.
6:10 Vie împărăţia Ta. După închinare,
trebuie să ne rugăm pentru propăşirea cauzei
lui Dumnezeu, punând interesele Sale pe
primul plan. în mod concret, trebuie să ne
rugăm pentru ziua în care Mântuitorul şi
Dumnezeul nostru, Domnul Isus Cristos, îşi
va întemeia împărăţia pe pământ şi va domni
în neprihănire.
Facă-se voia Ta. în această cerere, noi
recunoaştem că Dumnezeu cunoaşte binele
suprem pentru viaţa noastră şi a altora, şi
astfel noi îi predăm Lui voinţa noastră. In
plus, exprimăm dorinţa noastră ca voia Lui
să se facă în toată lumea.
Precum în cer, aşa şi pe pământ. Acest
enunţ modifică toate cele trei cereri anterioa-
re, închinarea la Dumnezeu, domnia suve-
rană a lui Dumnezeu şi împlinirea voii Sale
sunt, toate, o realitate în cer. Rugăciunea
cere în acest punct ca toate aceste condiţii să
existe şi pe pământ, după cum există în cer.
Pâinea noastră cea de toate zilele dă-
ne-o nouă astăzi. După ce am pus interesele
lui Dumnezeu pe planul întâi, ni se permite
acum să ne prezentăm propriile noastre
nevoi. Această cerere recunoaşte faptul că
depindem de Dumnezeu, pentru asigurarea
hranei zilnice, atât a celei spirituale, cât şi a
celei fizice.
Şi ne iartă nouă greşelile noastre,
precum şi noi iertăm greşiţilor noştri.
Aceasta nu se referă la iertarea de ordin
juridic sau scutirea de pedeapsa păcatului
(întrucât acea iertare se obţine prin credinţa
în Fiul lui Dumnezeu). Mai degrabă, se
referă la iertarea părintească, de care este
nevoie pentru a rămâne în părtăşie cu Tatăl.
Dacă credincioşii nu sunt dispuşi să-i ierte
pe cei care le-au greşit, cum se pot ei aştepta
să fie în părtăşie cu Tatăl lor, care le-a iertat
de bună voie propriile lor greşeli?
6:13 Şi nu ne duce în ispită. Această
cerere pare să contrazică afirmaţia de la
Iacov 1:13, unde se spune că Dumnezeu
niciodată nu ispiteşte pe nimeni. Totuşi,
Dumnezeu îngăduie copiilor Săi să fie testaţi
şi supuşi încercărilor. Această cerere expri-
mă o neîncredere sănătoasă în capacitatea
noastră proprie de a ne împotrivi ispitelor
sau de a rezista când trecem prin încercări.
Ea recunoaşte totala noastră dependenţă de
Dumnezeu, faptul că numai pe El ne bizuim,
ca să nu cădem, atunci cînd sîntem ispitiţi.
Ci ne izbăveşte de cel rău. Aceasta este
rugăciunea tuturor celor care doresc din

42

Matei

răsputeri să fie păziţi de păcat, prin puterea
lui Dumnezeu. Este strigătul izvorât din
inima credinciosului, ca zilnic să fie izbăvit
de puterea păcatului şi a Satanei în viaţa sa.
Căci a Ta este împărăţia şi puterea şi
slava, în veci. Amin. Ultima propoziţie a
rugăciunii „Tatăl nostru" este omisă în Bi-
blia romano-catolicilor şi în majoritatea
versiunilor protestante moderne, întrucât nu
apare în manuscrisele cele mai vechi. Dar
această doxologie constituie încheierea
perfectă a rugăciunii şi, oricum, ea există în
majoritatea manuscriselor.8 După cum s-a
exprimat loan Calvin, „ea nu numai că ne
încălzeşte inimile, îndemnându-le să se înalţe
tot mai sus, spre slava lui Dumnezeu.... dar,
în plus, ne spune că toate rugăciunile noastre
nu au altă temelie decât în Dumnezeu în-
suşi."
6:14, 15 Aceasta e un fel de notă de
subsol, menită să explice versetul 12. Nu
face parte din rugăciunea propriu-zisă, ci a
fost adăugată pentru a sublinia că iertarea
părintească din versetul 12 este condiţionată.
M. Isus ne învaţă cum să postim
(6:16-18)
6:16 A treia formă de făţărnicie reli-
gioasă pe care a înfierat-o Isus a fost încerca-
rea de a crea aparenţa că cineva posteşte.
Făţarnicii îşi desfigurau faţa când posteau,
încercând să pară traşi la faţă, slabi şi cu o
înfăţişare cât mai tristă. Isus spune însă că
este ridicol să te străduieşti să pari sfânt.
6:17,18 Adevăraţii credincioşi trebuie să
postească în ascuns, fără să manifeste nici un
semn exterior. Unge-ţi capul şi spală-ţi faţa
înseamnă să te porţi normal, ca în celelalte
activităţi ale zilei. Este de ajuns dacă Tatăl
ştie şi El te va răsplăti mai bine decât orice
aprobare pe care ţi-ar putea-o oferi oamenii.
EXCURS DESPRE POST
A posti înseamnă a te abţine de la satisfa-
cerea apetitului fizic de mâncare. S-ar putea
să fie voluntar, ca în pasajul de faţă, sau
involuntar (ca la Fapte 27:33 sau 2 Cor.
11:27). în Noul Testament postul este aso-
ciat cu starea de jale, de doliu (Mat. 9:14,
15) şi pu rugăciunea (Luca 2:37; Fapte
14:23). în aceste pasaje postul însoţea rugă-
ciunea, ca o recunoaştere a dorinţei fierbinţi
a cuiva de a discerne voia lui Dumnezeu.
Postul nu are nici o valoare, în ce pri-
veşte mântuirea, după cum nu-i conferă unui
credincios un statut deosebit în faţa lui Dum-

nezeu. Un fariseu s-a lăudat odată că el
postea de două ori pe săptămână. Cu toate
acestea, el nu a dobândit îndreptăţirea pe
care o căuta (Luca 18:12, 14). Insă atunci
când un creştin posteşte în taină, ca formă de
exerciţiu spiritual, Dumnezeu ia notă de
acest act şi-1 răsplăteşte. Deşi nu ni se porun-
ceşte în Noul Testament să postim, suntem
îndemnaţi să facem acest lucru, prin faptul
că ni se promite o răsplată. Postul poate fi
benefic pentru viaţa de rugăciune, alungând
oboseala şi monotonia. Apoi el poate fi de
mare preţ în momente de criză, când cineva
doreşte cu înfrigurare să afle voia lui Dum-
nezeu. Şi apoi postul mai este de mare folos
în promovarea disciplinei personale. Dar
postul este o chestiune personală, între indi-
vid şi Dumnezeu şi trebuie abordat numai
din dorinţa de a-I fi plăcuţi Lui. Căci postul
îşi va pierde valoarea atunci când va fi
impus din afară sau când se va face paradă
de el, datorită unor mobiluri greşite, ţ
N. Adunaţi-vă comori în cer (6:19-21)
Acest fragment conţine câteva dintre cele
mai revoluţionante învăţături rostite de
Domnul nostru — dar care sunt adesea cel
mai neglijate de noi. Tema restului capitolu-
lui 6 este: cum putem dobândi siguranţa cu
privire la viitor.
6:19,20 în versetele 19-21 Isus răstoarnă
toate concepţiile omeneşti cu privire la
modalităţile de a-ţi asigura o situaţie finan-
ciară sigură, pentru tot restul vieţii. Când
spune: Nu vă strângeţi comori pe pământ,
El lasă să se înţeleagă că nu există nici o
siguranţă în lucrurile materiale. Orice fel de
comoară materială de pe pământ riscă fie să
fie distrusă de elementele naturii (molia sau
rugina), ori să fie furată de hoţi. Isus spune
că singurele investiţii care nu sunt supuse
pierderii (sau deteriorării) sunt comorile din
cer.
6:21 Acest mod radical de a trata ches-
tiunile de ordin financiar se bazează pe un
principiu fundamental, care susţine întreaga
concepţie enunţată de Domnul: Unde este
comoara voastră, acolo va fi şi inima
voastră. Dacă banii tăi se află depuşi într-un
sertar, la bancă, în acest caz, acolo îţi vor fi
şi inima, şi dorinţa ta. Dar dacă comorile tale
vor fi în cer, atunci într-acolo vor gravita şi
interesele tale. Această învăţătură ne obligă
să decidem dacă acceptăm sensul cuvintelor
rostite de Isus. Dacă răspundem afirmativ,
atunci suntem confruntaţi cu întrebarea: „Ce
vom face atunci cu comorile noastre pămân-

Matei

43

teşti?" Iar dacă susţinem că nu asta a vrut să
spună Isus prin afirmaţia din versetul 21,
atunci suntem confruntaţi cu o altă întrebare
capitală: „Ce vom face cu Biblia noastră?"
O. Candela trupului (6:22, 23)
Isus ştia că ucenicilor Săi le va fi greu să
înţeleagă cum ar putea învăţăturile Sale
neconvenţionale despre siguranţa zilei de
mâine să fie aplicate cu succes în viaţa de
toate zilele. Prin urmare, El a recurs la o
analogie, cu ochiul omenesc, pentru a ne
învăţa o lecţie cu privire la vederea spiri-
tuală. El a spus că ochiul este candela trupu-
lui. Prin ochi primeşte trupul lumina, fiind
învrednicit să vadă. Dacă ochiul este bun,
atunci tot trupul va fi invadat de lumină. Dar
dacă ochiul este rău, atunci vederea va fi
stânjenită. în loc de lumină, vom avea parte
de întuneric.
Aplicaţia este următoarea: Ochiul bun
aparţine persoanei dominate de mobiluri
curate, de dorinţa sinceră de a urmări intere-
sele lui Dumnezeu şi care este dispusă să
accepte învăţăturile lui Cristos la propriu,
întreaga sa viaţă a fost inundată de lumină.
Omul acesta crede cuvintele lui Isus, renunţă
la bogăţiile pământeşti, îşi adună comori în
cer şi ştie că acestea îi conferă singura sigu-
ranţă adevărată. Pe de altă parte, ochiul rău
aparţine persoanei care încearcă să trăiască şi
pentru veacul de acum, şi pentru cel viitor.
Astfel, el nu vrea să renunţe la bogăţiile sale
pământeşti, dar, în acelaşi timp, vrea să aibă
parte şi de comorile cereşti. învăţăturile lui
Isus i se par incomode şi imposibil de pus în
aplicare. O asemenea persoană este lipsită de
călăuzirea precisă în viaţă, deoarece este
plină de întuneric.
Şi, adaugă Isus, dacă lumina care este
în tine este întuneric, cât de mare trebuie
să fie întunericul acesta! Cu alte cuvinte,
dacă ştii că Domnul Isus îţi interzice să-ţi pui
încrederea în comorile acestui pământ şi că
siguranţa zilei de mâine nu trebuie să depin-
dă de ele, dar tu continui să te încrezi în ele,
atunci învăţătura pe care ai refuzat să ţi-o
însuşeşti devine întuneric — o formă foarte
intensă de orbire spirituală. Nu vei mai putea
vedea bogăţiile în adevărata lor lumină.
P.  Nu puteţi sluji şi lui Dumnezeu, şi lui
Mamona (6:24)
Imposibilitatea de a trăi şi pentru Dum-
nezeu, şi pentru bani este enunţată aici în
formula „stăpâni şi sclavi". în mod inevitabil
unul va câştiga loialitatea şi ascultarea supre-

mă din partea noastră. Tot aşa este şi cu
Dumnezeu şi Mamona. Fiecare din ei ne
cere loialitatea iar noi trebuie să alegem. Fie
îl vom pune pe Dumnezeu pe locul întâi,
respingând tirania materialismului, fie vom
trăi pentru lucrurile trecătoare, refuzând
dorinţa lui Dumnezeu de a ne stăpâni viaţa.
Q. Nu vă îngrijoraţi! (6:25-34)
6:25 în fragmentul acesta Isus ţinteşte în
tendinţa noastră de a ne concentra viaţa în
jurul alimentelor şi a îmbrăcăminţii, pierzând
astfel sensul adevărat al vieţii. Problema care
ne-o punem, de cele mai multe ori, nu este
atât de mult ce mâncăm sau cu ce ne îmbră-
căm astăzi, ci ce vom mânca sau cu ce ne
vom îmbrăca peste zece, douăzeci sau trei-
zeci de ani. Dar aceste griji cu privire la
viitor constituie un păcat, deoarece ele neagă
dragostea, înţelepciunea şi puterea lui Dum-
nezeu. Ele neagă dragostea lui Dumnezeu,
presupunând că Lui nu i-ar păsa de noi. Ele
neagă înţelepciunea lui Dumnezeu, presupu-
nând că El nu ar şti ce face. Şi mai neagă
puterea lui Dumnezeu, presupunând că nu ar
fi în stare să împlinească nevoile noastre.
Acest gen de îngrijorare ne face să ne
cheltuim cele mai multe energii preocupaţi
de o singură problemă: aceea de a ne asigura
că vom avea din ce trăi. Şi, până să ne des-
meticim, constatăm că ni s-a dus viaţa şi am
pierdut scopul central pentru care am fost
creaţi. Când Dumnezeu ne-a creat după
chipul Lui, El nu a avut în vedere ca după
aceea noi să nu avem o altă preocupare mai
înaltă în viaţă decât aceea de a ne îngrijora
cu privire la ce vom mânca! Noi am fost
lăsaţi să trăim pe pământ pentru ca să iubim,
să ne închinăm şi să-L slujim pe El şi să-I
reprezentăm interesele. Trupul nostru a fost
rânduit de El ca să ne fie slujitor, nu stăpân!
6:26 Păsările cerului ilustrează grija lui
Dumnezeu pentru creaturile Sale. Ele ne
propovăduiesc faptul că este inutil să ne
îngrijorăm. Ele nici nu seamănă, nici nu
seceră, şi totuşi Dumnezeu le hrăneşte. Or,
întrucât în sistemul ierarhic al creaţiei lui
Dumnezeu, noi suntem cu mult mai de preţ
decât păsările, înseamnă că, negreşit, ne
putem aştepta ca Dumnezeu să aibă grijă de
nevoile noastre.
Trebuie să subliniem însă că acest text
nu trebuie să ne conducă la concluzia că nu
ar mai fi necesar să muncim, pentru a ne
asigura cele necesare traiului. Pavel ne amin-
teşte că dacă nu munceşte cineva, nici să nu
mănânce! (2 Tes. 3:10). După cum nu tre-

44

Matei

buie să conchidem că fermierul nu mai are
trebuinţă să semene, să culeagă şi să secere.
Toate aceste activităţi sunt o parte necesară
din grija Sa pentru noi, din procesul asigu-
rării celor necesare traiului nostru actual.
Ceea ce interzice Isus aici este acţiunea de
înmulţire a hambarelor, în încercarea de a ne
asigura o siguranţă a zilei de mâine, indepen-
dent de Dumnezeu (practică condamnată de
El în istoria fermierului bogat din Luca
12:16-21.) în lucrarea Daily Notes of the
Scripture Union (Note zilnice editate de
Uniunea Biblică), găsim rezumat succint
versetul 26:
„S-a avansat argumentul că dacă Dumnezeu
susţine, fără participarea lor conştientă, creatu-
rile dintr-o ordine inferioară, cu atât mai mult El
va întreţine, cu participarea lor activă, pe cei
pentru care a fost adusă la fiinţă creaţia."
6:27 îngrijorarea cu privire la viitor nu
este numai o dezonoare la adresa lui Dumne-
zeu, ci, în plus, mai este şi zadarnică. Dom-
nul demonstrează lucrul acesta prin întreba-
rea: „Şi apoi, cine dintre voi, chiar îngrijo-
rându-se, poate să adauge măcar un cot Ia
înălţimea lui" O persoană scundă, oricât s-
ar îngrijora, tot scundă va rămâne! Ei bine,
chiar dacă aşa ceva ar fi cu putinţă, ar fi mai
uşor să săvârşeşti această faptă extraordinară
decât să asiguri prin îngrijorarea ta, împlini-
rea tuturor nevoilor pe care le vei avea în
viitor.
6:28-30 Aici Domnul Se ocupă de ati-
tudinea nelogică de a ne îngrijora cu privire
la faptul că nu vom avea suficiente haine cu
care să ne îmbrăcăm în viitor. Crinii de pe
câmp (probabil e vorba de anemone) nici nu
torc, nici nu ţes, şi totuşi întrec prin frumuse-
ţea lor straiele regale ale regelui Solomon.
Or, dacă Dumnezeu poate să îmbrace cu
atîta splendoare florile de pe câmp, a căror
existenţă este atât de efemeră, negreşit El va
putea să aibă grijă de copiii Lui, care I se
închină şi-L slujesc.
6:31,32 Concluzia pe care o desprindem
de aici este că nu trebuie să ne petrecem
viaţa într-o căutare febrilă după mâncare,
băutură sau îmbrăcăminte pentru viitor.
Neamurile neconvertite trăiesc pentru acu-
mularea nebună a lucrurilor materiale, ca şi
când în hrană şi îmbrăcăminte ar sta viaţa
însăşi. Nu aşa ar trebui să stea lucrurile în
cazul creştinilor, care au un Părinte ceresc,
Care le cunoaşte nevoile de bază.
Dacă creştinii şi-ar fixa ţelul de a-şi

asigura dinainte toate nevoile lor pentru
zilele viitoare, atunci tot timpul şi toate
energiile lor ar fi consumate pentru acumula-
rea de rezerve financiare. Niciodată n-ar mai
şti dacă au economisit îndeajuns, deoarece
există întodeauna pericolul unui crah al
bursei, pericolul inflaţiei, al catastrofelor de
tot felul, al căderii la pat, loviţi de o boală
sau de un accident năpraznic care să te lase
paralizat pe toată viaţa. Asta înseamnă că
Dumnezeu ar fi privat de slujirea pe care l-o
datorează copiii Lui. Scopul real pentru care
au fost creaţi şi convertiţi ei nu ar mai fi
atins. Bărbaţi şi femei creaţi după chipul
divin ar trăi pentru un viitor nesigur, pe acest
pământ, în vreme ce ei ar trebui să trăiască
având în vedere valorile proprii veşniciei.
Prin urmare, Domnul face un legământ
cu urmaşii Lui. El spune, în realitate: „Dacă
vei pune interesele lui Dumnezeu pe locul
întâi în viaţa ta, Eu îţi voi garanta împlinirea
tututor nevoilor tale viitoare. Dacă vei căuta
mai întâi împărăţia lui Dumnezeu şi nepri-
hănirea Lui, atunci Eu voi avea grijă ca ţie să
nu-ţi lipsească niciodată nici unul din lucru-
rile de care ai trebuinţă în viaţă."
6:34 Acesta este programul lui Dumne-
zeu de „asigurări sociale". Sarcina care-i
revine credinciosului este de a trăi pentru
Domnul, punându-şi încrederea în Dum-
nezeu cu privire la viitor şi rămânând ne-
clintit în încredinţarea că El va purta de
grijă. Locul nostru de muncă nu este altceva
decât mijlocul prin care ni se asigură nevoile
actuale. Tot ce vine peste aceasta este inves-
tit în lucrarea pentru Domnul. Noi suntem
chemaţi să trăim fiecare zi clipa prezentă. Nu
te gîndi la grijile zilei de mîine!
R. Nu judecaţi! (7:1-6)
Acest pasaj despre judecată urmează
imediat după percutanta învăţătură a Dom-
nului nostru despre bogăţiile pământeşti.
Importantă este corelaţia dintre aceste două
teme. Creştinului care a lăsat totul pentru
Cristos îi este uşor să-1 critice pe creştinul
bogat. Tot aşa, creştinii care îşi iau în serios
datoria de a asigura familiilor lor cele nece-
sare traiului actual şi pentru ziua de mâine
tind să nu acorde aceeaşi importanţă înţele-
sului literal pe care îl atribuie unii cuvintelor
rostite de Domnul Isus în ultimul capitol,
întrucât nimeni nu trăieşte exclusiv prin
credinţă, o atare critică este neîntemeiată.
Porunca aceasta de a nu-i judeca pe alţii
vizează următoarele domenii: nu avem voie
să judecăm motivul care a stat la baza acţiu-

Matei

45

nii cuiva. Nu avem voie să judecăm după
aparenţe (loan 7:24; Iac. 2:1-4). Nu avem
voie să-i judecăm pe cei care au scrupule în
privinţa unor chestiuni ce nu sunt, în ele
însele, greşite sau corecte (Rom. 14:1 -5). Nu
avem voie să judecăm un alt credincios,
vorbindu-1 de rău (Iac. 4:11, 12).
7:1 Uneori aceste cuvinte rostite de
Domnul nostru au fost înţelese greşit de
oameni, în sensul că orice formă de critică ar
fi interzisă. Indiferent ce s-ar întâmpla, spun
ei, pe un ton pios: „Nu judecaţi, şi nu veţi fi
judecaţi!" Dar Isus nu ne-a învăţat că trebuie
să fim nişte creştini lipsiţi de discernământ.
Nu a stat niciodată în intenţia Lui ca noi să
renunţăm la facultatea de a discerne lucrurile
în manieră critică. Noul Testament e plin de
ilustraţii din care reiese că oamenii au fost
îndreptăţiţi să facă critici justificate cu privi-
re la condiţia, conduita sau învăţătura altora,
în plus, există câteva domenii în care creşti-
nului i se porunceşte să ia o decizie, să facă
distincţie netă între ceea ce este bun şi ceea
ce este rău sau între mediocru şi superlativ.
Iată câteva dintre aceste domenii:
1.	Când se ivesc dispute între credincioşi,
acestea trebuiesc rezolvate în biserică, în faţa
membrilor adunării, care pot lua o decizie în
problema respectivă (1 Cor. 6:1-8).
2.	Biserica locală are datoria de a judeca
păcatele grave săvârşite de membrii ei şi de
a lua măsurile care se impun (Mat. 18:17; 1
Cor. 5:9-13).
3.	Credincioşii au datoria să judece
învăţătura predată de învăţătorii şi predi-
catorii care vestesc în mijlocul lor, în lumina
Cuvântului lui Dumnezeu (Mat. 7:15-20; 1
Cor. 14:29; 1 loan 4:1).
4.	Creştinii trebuie să discearnă dacă alţii
sunt credincioşi, pentru a împlini  astfel
porunca lui Pavel de la 2 Corinteni 6:14.
5.	Cei din biserică trebuie să judece care
dintre bărbaţi posedă calităţile necesare de a
fi presbiteri şi diaconi (1 Tim. 3:1-13).
6.	Suntem chemaţi să discernem care
sunt cei nesupuşi şi turbulenţi, care sunt cei
fricoşi, care sunt cei slabi, şi să-i tratăm în
conformitate cu instrucţiunile pe care ni le
dă Biblia în această privinţă (vezi, de pildă,
1 tes. 5:14).
7:2 Isus ne-a prevenit însă cu privire la
faptul că judecata necorespunzătoare se va
răsplăti în mod reciproc: „Căci cu ce jude-
cată judecaţi [cu aceea] veţi fi judecaţi."
Acest principiu, conform căruia vom secera
exact ceea ce am semănat (Gal. 6:7) este
integrat în toate aspectele vieţii oamenilor pe

acest pământ. Marcu aplică principiul la
însuşirea de către noi a Cuvântului (4:24) iar
Luca îl aplică la generozitatea cu care facem
dărnicia (6:38).
7:3-5 Isus a demascat tendinţa noastră de
a observa o greşeală minusculă la cineva, în
vreme ce noi ignorăm aceeaşi greşeală în
viaţa noastră. De aceea a recurs El la figura
de stil numită hiperbolă, prin care se exage-
rează intenţionat o situaţie, pentru a-i face
mai lesne de înţeles adevărul sau ideea care
trebuie subliniată. Astfel, cineva care are o
bârnă în ochi adesea se leagă de paiul din
ochiul altcuiva, fără să-şi dea seama de situa-
ţia în care se găseşte el însuşi. Este o făţărni-
cie să presupunem că am putea fi de ajutor
unei persoane căzută în vreo greşeală, atâta
timp cât noi înşine ne facem vinovaţi de o
greşeală (similară) mult mai mare! Mai întâi
trebuie să ne punem în ordine propria noas-
tră viaţă, îndreptând greşelile din ea, şi
numai după aceea vom putea să criticăm
aceste greşeli în viaţa altora.
7:6 Versetul 6 demonstrează că nu a stat
în intenţia lui Isus să interzică orice fel de
judecată. El i-a prevenit pe ucenici să nu dea
lucrurile sfinte la câini şi să nu arunce măr-
găritarele la porci. în cadrul Legii lui Moise,
câinii şi porcii erau considerate animale
necurate, în contextul ei desemnându-i pe
oamenii răi. Când dăm peste oameni depra-
vaţi, care tratează adevărurile divine cu un
dispreţ total şi răspund la propovăduirea de
către noi a cuvintelor lui Cristos cu înjosiri şi
violenţă, noi nu suntem obligaţi să continu-
ăm să le împărtăşim evanghelia. A insista să
le vestim mai departe Cuvântul nu ar face
altceva decât să îngrămădească şi mai multă
osândă asupra celor care se fac vinovaţi de
această respingere.
Se înţelege de la sine că e nevoie de mult
discernământ spiritual pentru a discerne care
sunt aceşti oameni. Poate că de aceea verse-
tele următoare abordează subiectul rugăciu-
nii, prin intermediul căreia noi putem cere
înţelepciune.
S. Cereţi fără întrerupere, căutaţi fără
întrerupere, bateţi fără întrerupere
(7:7-12)
(7:7,8) Dacă ne imaginăm cumva că am
putea trăi în practică învăţăturile Predicii de
pe Munte prin propriile noastre forţe, atunci
înseamnă că nu am înţeles caracterul supra-
natural al vieţii la care ne cheamă Mântuito-
rul, înţelepciunea sau puterea de a trăi o
asemenea viaţă trebuie să vină de sus. Şi

46

Matei

astfel ni se adresează aici invitaţia de a cere
şi a nu obosi cerând; de a căuta, şi de a nu
obosi căutând; de a bate şi de a nu obosi
bătând. înţelepciunea şi puterea de a trăi
viaţa creştină vor fi dăruite tuturor celor care
cer aceste lucruri, în rugăciune fierbinte şi
stăruitoare.
Scoase din contextul lor, versetele 7 şi 8
ar părea ca un cec în alb pentru credincios,
cu alte cuvinte, că orice am cere ni s-ar da!
Lucrurile nu stau chiar aşa! Versetele trebuie
înţelese în contextul imediat în care apar şi
în lumina celorlalte învăţături din cuprinsul
Bibliei referitoare la rugăciune. Prin urmare,
aceste făgăduinţe care ni se par, la prima
vedere, lipsite de orice restricţii, sunt, în
realitate, determinate de alte pasaje. De
pildă, în Psalmi 66:18 aflăm că cel care se
roagă nu trebuie să aibă în viaţa sa nici un
păcat nemărturisit. Creştinul trebuie să se
roage cu credinţă (Iac. 1:6-8) şi după voia lui
Dumnezeu(l Ioan5:14). Rugăciunea trebuie
să fie făcută cu persistenţă (Luca 18:1-8) şi
sinceritate (Ev. 10:22a).
7:9, 10 Când au fost îndeplinite condi-
ţiile rugăciunii, creştinul poate avea încre-
derea deplină că Dumnezeu va asculta rugă-
ciunea lui şi-i va da răspuns. Această asigu-
rare îşi găseşte temeiul în caracterul lui
Dumnezeu, Tatăl nostru. Pe plan omenesc,
noi ştim că dacă un fiu îi cere pâine, tatăl lui
nu-i va da o piatră, după cum nu-i va da un
şarpe, dacă îi cere un peşte. Un tată pămân-
tesc nici nu-1 va amăgi pe fiul său flămând,
nici nu-i va da vreun lucru care să-i dăuneze.
7:11 Domnul nostru foloseşte metoda
argumentării de la simplu la complex. Cu
alte cuvinte, dacă părinţii omeneşti onorează
cererile copiilor lor, acordându-le ceea ce
este mai bun pentru ei, cu cât mai mult va
face acest lucru Tatăl nostru care este în
ceruri.
7:12 Legătura imediată dintre versetul 12
şi cel precedent pare să fie următoarea:
întrucât Tatăl nostru ne dă atâtea lucruri
bune, şi noi, la rândul nostru, trebuie să-I
urmăm exemplul, dând dovadă de omenie
(bunătate) faţă de alţii. Iar proba prin care
putem verifica dacă o acţiune va fi benefică
pentru alţii este de a vedea dacă noi înşine
am dori să avem parte de ea. „Regula de
aur" fusese exprimată, în termeni negativi,
cu cel puţin o sută de ani înainte de vremea
Domnului Isus de către rabinul Hillel. Dar
exprimând regula în termeni pozitivi, Isus
depăşeşte cadrul pur restrictiv al acestui
principiu, trecând la domeniul pozitiv, al

unei acţiuni deliberate de a face bine altuia.
Creştinismul nu constă doar din efortul de a
te abţine de la comiterea păcatului, ci este o
formă pozitivă a facerii de bine.
Această afirmaţie a lui Isus este legea şi
proorocii, adică ea rezumă învăţăturile mo-
rale ale Legii lui Moise şi ale scrierilor
Profeţilor lui Israel. Neprihănirea cerută de
Vechiul Testament este împlinită în credin-
cioşii convertiţi, care umblă astfel după
îndemnurile Duhului (Rom. 8:4). Dacă s-ar
aplica pe plan internaţional acest verset, ar
avea darul de a transforma toate domeniile
relaţiilor dintre naţiuni, al vieţii politice din
orice stat, al vieţii familiei şi bisericii.
T. Calea îngustă (7:13,14)
Domnul ne previne acum că poarta de
intrare pe calea uceniciei creştine^ este în-
gustă iar drumul greu.9 Dar ei care îi urmea-
ză cu credincioşie învăţăturile găsesc viaţă
din belşug. Pe de altă parte, există o altă
poartă, largă, anume viaţa satisfacerii tuturor
dorinţelor şi plăcerilor proprii. Sfârşitul
acestei vieţi este pierzarea. Aici nu se discută
despre pierzarea sufletului, ci despre eşecul
de a trăi în practică scopul pentru care ai fost
creat.
Versetele acestea mai au o aplicaţie la
evanghelie, prin faptul că descriu cele două
căi şi cele două destine ale omenirii. Poarta
largă şi calea lată duc la pierzare (Prov.
16:25). în schimb, poarta îngustă şi calea
grea duc la viaţă. Isus este şi poarta (loan
10:9), şi calea (loan 14:6). Acum însă, deşi
această aplicaţie a textului este valabilă,
interpretarea este destinată credincioşilor.
Isus spune că pentru a-L urma pe El se cere
credinţă, disciplină şi răbdare. Dar viaţa
aceasta grea este singura demnă de a fi trăită.
Dacă vei alege calea uşoară, vei avea o
mulţime de camarazi pe drum, dar vei pierde
lucrurile cele mai alese pe care ţi le rezerva-
se Dumnezeu!
U. După roadele lor îi veţi cunoaşte
(7:15-20)
7:15 Oriunde ni se dă o învăţătură despre
cerinţele stringente ale adevăratei ucenicii,
vom întâlni şi proorocii mincinoşi, care
promovează poarta largă şi calea uşoară.
Aceştia diluează adevărul, până când, cum s-
a exprimat C. H. Spurgeon: „nu a mai rămas
din el nici atât cât să faci o supă pentru o
lăcustă pricăjită." Oamenii aceştia care
pretind că vorbesc în numele lui Dumnezeu
se strecoară îmbrăcaţi în haine de oi, pe când

Matei

47

înăuntrul lor sunt lupi răpitori, adică necre-
dincioşi venali, care se năpustesc asupra
celor imaturi, instabili şi creduli.
7:16-18 Versetele 16-18 tratează proble-
ma depistării profeţilor falşi: „după roadele
lor îi veţi cunoaşte." Vieţile lor destrăbălate
şi învăţăturile nocive pe care le propagă îi
dau de gol. Un pom sau o plantă produc rod
după soiul lor. Spinii nu vor produce stru-
guri, nici mărăcinii smochine. Pomul bun
face roade bune iar pomul rău face roade
rele. Principiul e valabil atât în lumea natu-
rală, cât şi în lumea spirituală. Felul de
vieţuire şi învăţăturile celor care susţin că
vorbesc în numele lui Dumnezeu trebuie să
fie supuse la proba Cuvântului lui Dum-
nezeu: „Dacă nu vor vorbi aşa, nu vor mai
răsări zorile pentru poporul acesta" (Isa.
8:20).
7:19, 20 Profeţii falşi vor fi aruncaţi în
foc. învăţătorii falşi şi profeţii mincinoşi vor
avea parte de o pierzare rapidă (2 Pet. 2:1).
Ei se cunosc după roadele lor.
V. Niciodată nu v-am cunoscut (7:21-23)
7:21 Domnul Isus ne avertizează în
continuare asupra pericolului pe care-L
prezintă cei ce pretind că-L cunosc ca Mân-
tuitor, dar care n-au fost convertiţi niciodată.
Nu oricine îi spune lui Isus: „Doamne,
Doamne" va intra în împărăţia cerurilor.
Numai cei care fac voia lui Dumnezeu vor
intra în împărăţie. Primul pas pe calea înfăp-
tuirii voii lui Dumnezeu este să crezi în
Domnul Isus (loan 6:29).
7:22, 23 în ziua judecăţii, când necre-
dincioşii vor sta înaintea lui Cristos (Apo.
20:11-15), mulţi îi vor aminti că ei au pro-
rocit, au scos afară demoni sau au făcut
multe minuni — toate în Numele Lui. Dar
toate insistenţele lor vor fi în zadar. Isus le
va spune răspicat că niciodată nu i-a cunos-
cut sau considerat ai Lui.
Din aceste versete învăţăm că nu toate
minunile sunt de origine divină şi că nu toţi
cei care săvârşesc minuni posedă împuterni-
cirea divină. Când se săvârşeşte un miracol,
aceasta nu înseamnă altceva decât că a
intervenit puterea supranaturală. Or, puterea
aceasta poate fi de origine divină ori satani-
că. Satan poate să-şi împuternicească sluji-
torii ca aceştia să scoată afară demoni, dar
numai temporar, cu scopul de a crea iluzia
că miracolul respectiv este de natură divină.
Satan nu-şi va dezbina însă împărăţia împo-
triva ei însăşi, în asemenea situaţii, ci dimpo-

trivă, va pune la cale o invazie şi mai pericu-
loasă de demoni în viitor.
W.  Zidită pe stâncă (7:24-29)
7:24, 25 Isus îşi încheie Predica cu o
parabolă, care subliniază importanţa ascul-
tării. Nu este de ajuns să auzim aceste cuvin-
te, ci mai trebuie să le şi punem în aplicare.
Ucenicul care aude şi împlineşte poruncile
lui Isus este ca un om înţelept, care şi-a zidit
casa pe stâncă. Casa lui (viaţa sa) are o
temelie solidă şi atunci când vor veni ploile
şi vântul, ea nu se va prăbuşi.
7:26,27 Persoana care aude cuvintele lui
Isus dar nu le împlineşte este ca un om ne-
chibzuit, care şi-a zidit casa pe nisip. Omul
acesta nu va fi în stare să reziste când vor
veni furtunile vieţii: când ploaia a lovit în
casa aceasta şi a suflat vântul, ea s-a prăbu-
şit, pentru că nu a avut o temelie solidă.
Dacă cineva trăieşte după principiile
Predicii de pe Munte, lumea îl va califica
drept nechibzuit. Isus îl numeşte însă înţelept
pe acest om. Lumea îl va cosidera înţelept pe
cel care trăieşte după vedere, doar pentru
clipa de faţă, doar pentru sine. Isus îl numeş-
te pe acest om nechibzuit. Este întru totul
adecvat să se recurgă la comparaţia cu zidi-
torul înţelept şi cel nechibzuit, pentru a
ilustra adevărurile evangheliei. Cel înţelept
îşi pune toată încrederea în Domnul Isus,
Domnul şi Mântuitorul Lui, în Stânca pe
care e zidită viaţa Iui. Cel nechibzuit refuză
să se pocăiască şi-L respinge pe Isus, neso-
cotind faptul că El e singura lui speranţă de
mântuire. Dar tălmăcirea parabolei ne duce
mult mai departe, dincolo de mântuire, la
rezultatele practice care decurg din viaţa
creştină.
7:28,29 Când a terminat Domnul Isus de
rostit aceste cuvinte, oamenii au rămas uimiţi
de ele. Dacă citim Predica de pe Munte şi nu
rămânem uimiţi de caracterul ei revoluţionar,
înseamnă că nu i-am înţeles mesajul.
Oamenii au sesizat deosebirea dintre
învăţătura lui Isus şi cea a cărturarilor. El
vorbea cu autoritate, pe când cuvintele ros-
tite de ei erau lipsite de putere. Cuvintele
Sale erau vocea, pe când ale lor erau doar
ecoul. Jamieson, Fausset şi Brown fac urmă-
toarele observaţii pe această temă:
■ în contextul în care învăţăturile Sale emanau
atâta autoritate divină, de Dătător al Legii,
Expozitor şi Judecător, era normal ca învăţă-
turile cărturarilor să pălească, în faţa strălu-
cirii Sale.10

48

Matei

V. MINUNILE LUI MESIA, EXEM-
PLIFICÎND PUTEREA ŞI HARUL
LUI, TREZESC ÎN OAMENI O VA-
RIETATE DE REACŢII
(8:1-9:34)
în capitolele 8-12 Domnul Isus prezintă
poporului Israel dovezi concludente asupra
faptului că El este într-adevăr Mesia, despre
care au scris profeţii. Unul din aceştia, Isaia,
prezisese că Mesia va deschide ochii orbilor,
va destupa urechile surzilor, îi va vindeca pe
şchiopi şi-i va face pe muţi să cânte (35:5,
6). împlinind toate aceste profeţii, Isus a
demonstrat că este Mesia. Iar Israel, dacă ar
fi cercetat Scripturile, ar fi găsit cu uşurinţă
toate elementele necesare pentru a-L identifi-
ca, recunoscând că El este Cristosul. Dar nu
există oameni mai orbi decât cei care refuză
să vadă.
Evenimentele consemnate în aceste capi-
tole sunt prezentate în cadrul unei structuri
tematice, şi nu în ordine strict cronologică,
în plus această prezentare nu consemnează
întreaga activitate a Domnului nostru, ci doar
o serie de evenimente selecţionate de Duhul
Sfanţ pentru a ilustra diverse teme centrale
din viaţa Mântuitorului. Iată câteva din
subiectele întâlnite în cadrul acestei prezen-
tări:
1.	Autoritatea absolută a lui Cristos asupra
bolilor, demonilor, morţii şi elementelor
naturii.
2.	îndrituirea Sa de a avea domnie absolută
în viaţa celor care îl urmează.
3.	Respingerea tot mai accentuată a lui Isus
de către naţiunea Israel, în special de
către conducătorii religioşi.
4.	Primirea fără şovăire a Mântuitorului de
către persoane individuale dintre Nea-
muri (neevrei, păgâni).
A. Puterea asupra leprei (8:1-4)
8:1 în pofida caracterului radical şi ex-
trem al învăţăturii lui Isus, oamenii erau
atraşi de această învăţătură; mulţimi mari de
oameni îl urmau. Adevărul se verifică singur
şi chiar dacă nu este pe placul oamenilor, el
rămâne întipărit în mintea lor.
8:2 Un lepros a îngenunchiat înaintea lui
Isus, rugându-L fierbinte să-1 vindece. Acest
lepros avea credinţa că Domnul îl va putea
vindeca. Or, o astfel de credinţă nu rămâne
niciodată nerăsplătită. Lepra este o imagine
foarte adecvată a păcatului, întrucât această
boală se prezintă sub aspecte respingătoare,
având un caracter distructiv şi infecţios, ea

fiind, în unele forme, imposibil de vindecat
pe căi omeneşti."
8:3 Leproşii erau împinşi la periferia
societăţii. Datorită pericolului contaminării,
orice contact fizic cu ei era interzis. în cazul
iudeilor, un atare contact adăuga şi o întinare
ceremonială, adică făcea persoana respectivă
necorespunzătoare pentru a se mai putea
închina în adunarea Israelului. Dar Isus s-a
atins de lepros şi a rostit cuvintele tămă-
duitoare şi imediat lepra a dispărut. Mân-
tuitorul nostru are puterea de a curaţi de
păcat şi de a-1 califica pe cel curăţit, făcân-
du-1 vrednic de a se închina.
8:4 Aici găsim consemnată prima dată în
evanghelia după Matei când Domnul Isus îi
porunceşte cuiva să nu spună la nimeni
despre minunea care i s-a făcut sau la care a
asistat (vezi şi 9:30; 12:16; 17:9; Marcu
5:43; 7:36; 8:26). Motivul acestei interdicţii
trebuie căutat probabil în faptul că Domnul
era conştient că pe mulţi îi interesa doar
izbăvirea de sub jugul roman şi că ar fi dorit
să-L facă Rege. Dar Isus ştia că Israelul era
nepocăit şi că acest popor avea să-I respingă
conducerea Sa spirituală, Domnul fiind
nevoit să treacă mai întâi pe la cruce.
Sub Legea lui Moise, preotul avea şi
rolul de medic. Când un lepros era curăţit, el
avea obligaţia de a aduce o ofrandă şi a se
înfăţişa înaintea preotului, pentru a fi decla-
rat curat (Lev. 14:4-6). Negreşit, era un
eveniment foarte rar să vezi un lepros vinde-
cat — era un fapt atât de ieşit din comun
încât s-ar fi cuvenit ca acest preot să cerce-
teze dacă nu cumva s-a arătat, în sfârşit,
Mesia. Dar nu citim nicăieri că s-ar fi petre-
cut o asemenea reacţie. Isus i-a spus leprosu-
lui să îndeplinească cerinţele legii pentru
această situaţie.
Implicaţiile spirituale ale acestei minuni
sunt clare: Mesia venise la poporul Israel cu
puterea de a vindeca naţiunea de boala ei. El
a prezentat această minune ca pe una din
scrisorile Sale de acreditare. Dar naţiunea nu
era încă pregătită pentru Izbăvitorul ei.
B. Putere asupra paraliziei (8:5-13)
8:5,6 Credinţa acestui sutaş neevreu este
introdusă în contrast puternic cu totala lipsă
de receptivitate a iudeilor. Dacă Israel nu
vrea să-L recunoască pe Rege, atunci dispre-
ţuiţii de păgâni îl vor accepta! Sutaşul era
ofiţer roman care avea în subordinea lui
circa o sută de oameni, fiind cantonat la
Capernaum. El a venit la Isus în căutare de
vindecare pentru robul său, care se îmblolnă-

Matei

49

vise grav de paralizie. Avem aici de a face
cu un caz aparte de compasiune, întrucât cei
mai mulţi funcţionari nu ar fi avut atâta grijă
de un rob.
8:7-9 Când Isus S-a oferit să-1 viziteze pe
robul bolnav, sutaşul a demonstrat realitatea
şi profunzimea credinţei sale. în mare, iată
ce a spus el: „Eu nu sunt vrednic să-mi intri
în casă. Oricum, nu e nevoie, deoarece ai
putea foarte bine să-1 vindeci doar spunând
un cuvânt. Eu ştiu ce înseamnă autoritatea.
Şi eu primesc ordine de la superiorii mei şi,
la rândul meu, dau ordine celor aflaţi sub
comanda mea. Poruncile mele sunt executate
în mod implicit. Cu cât mai multă putere ar
avea cuvintele Tale asupra bolii robului
meu!"
8:10-12 Isus S-a minunat de credinţa
acestui ne-evreu. Este doar una din două
ocazii în care se spune că Isus S-a minunat.
Cealaltă este în legătură cu necredinţa iudei-
lor (Marcu 6:6). El nu găsise o credinţă atât
de mare nici printre membrii poporului ales,
Israel. Asta L-a determinat să spună că în
viitoarea împărăţie Neamurile vor veni în
număr mare din toată lumea, pentru a avea
părtăşie cu patriarhii poporului evreu, în
timp ce fiii împărăţiei vor fi aruncaţi în
întunericul de afară, unde vor plânge cu
amar şi vor scrâşni din dinţi. Fiii împărăţiei
sunt cei care s-au născut iudei, au pretins că-
L recunosc pe Isus ca Dumnezeu şi Rege,
dar care n-au fost convertiţi cu adevărat
niciodată. Principiul se aplică şi astăzi. Mulţi
copii care au avut privilegiul de a se fi năs-
cut şi a fi fost crescuţi în familii creştine vor
pieri în iad pentru că L-au respins pe Cristos,
în timp ce sălbaticii din junglă se vor bucura
de slava veşnică a cerului, pentru că au
crezut în mesajul evangheliei.
8:13 Isus i-a spus sutaşului: „Du-te şi
facăţi-se după credinţa ta." Credinţa este
răsplătită proporţional cu încrederea în ca-
racterul lui Dumnezeu. Robul a fost vindecat
pe loc, chiar dacă Isus se afla la oarecare
distanţă. Putem vedea în acest exemplu o
întruchipare a lucrării actuale a lui Cristos,
de vindecare şi izbăvire a Neamurilor, lipsite
de privilegii, de sub paralizia păcatului, cu
toate că El însuşi nu este prezent cu trupul.
C. Puterea asupra frigurilor (8:14,15)
La venirea serii, când s-a terminat saba-
tul (vezi Marcu 1:21-34), oamenii au dat
buzna la El, aducând multe victime ale
posesiunii demonice. Aceşti indivizi jalnici
erau umpluţi şi stăpâniţi de duhuri rele.

Adesea ei demonstrau cunoştinţe şi puteri
supranaturale. Alteori erau chinuiţi. Purtarea
lor se asemăna cu cea a nebunilor, cu deose-
birea că sursa neputinţei lor era de natură
demonică, mai degrabă decât mentală. Isus
a scos duhurile rele cu un singur cuvânt.
De asemenea, i-a vindecat pe toţi cei care
erau bolnavi, împlinind profeţia de la Isaia
53:4: „Totuşi El suferinţele noastre le-a
purtat şi durerile noastre le-a luat asupra
Lui..." Versetul 17 este adesea folosit de cei
care fac minuni de vindecare, pentru a arăta
că vindecarea ar fi inclusă în lucrarea de
ispăşire a Domnului Isus şi, prin urmare,
vindecarea fizică este un lucru pe care cre-
dinciosul îl poate cere prin credinţă. Dar aici
Duhul lui Dumnezeu aplică profeţia la lucra-
rea de vindecare săvârşită de Mântuitor pe
pământ, nu la lucrarea Sa de pe cruce!
Până aici în capitolul acesta am văzut
patru minuni, după cum urmează:
1.	Vindecarea  leprosului   iudeu,  Cristos
afandu-se de faţă.
2.	Vindecarea robului  sutaşului, Cristos
nefiind la locul vindecării.
3.	Vindecarea soacrei lui Petru, Isus aflân-
du-se prezent în casă.
4.	Vindecarea tuturor posedaţilor demonici
şi a bolnavilor, Isus fiind prezent la locul
vindecării.
Gaebelein este de părere că acestea sunt
prototipuri ale celor patru faze din lucrarea
Domnului nostru:
1.	Cristos la Prima Venire, săvârşind lucra-
rea Sa pentru poporul Său, Israel.
2.	Dispensaţia Neamurilor, Isus nefiind de
faţă fizic.
3.	A Doua Sa Venire, când El va intra în
casă, restabilind relaţiile Sale cu Israel şi
vindecând-o pe fiica bolnavă a Sionului.
4.	Mileniul, când toţi posedaţii de demoni
şi bolnavii vor fi vindecaţi.12
Aceasta este, fără îndoială, o percutantă
analiză a progresului învăţăturilor din cadrul
minunilor, şi ar trebui ca ea să ne trezească
la realităţile profunde ascunse în Sfintele
Scripturi. E bine însă să avem grijă ca nu
cumva să ducem această metodă la extrem,
.încercând să forţăm sensul unui text, dincolo
de limitele permise.
E. Minunea refuzului uman (8:18-22)
L-am văzut pe Cristos exercitându-Şi
autoritatea asupra bolii şi a demonilor. Doar
când intră în contact cu bărbaţi şi femei,
întâmpină El rezistenţă — aceasta fiind
minunea refuzului.

50

Matei

8:18-20 Pe când se pregătea Isus să
traverseze Marea Galileii, de la Capernaum,
până pe coasta de răsărit, a păşit în faţă un
cărturar plin de încredere în el însuşi, făgă-
duind să-L urmeze pe Isus până la capăt.
Răspunsul pe care i-1 dă Domnul îl pune pe
gânduri, deoarece îi cere să ia în considerare
preţul unei atari acţiuni: faptul că toată viaţa
va trebui să şi-o trăiască în lepădare de sine.
„Vulpile au vizuini şi păsările au cuiburi, dar
Fiul Omului nu are unde-Şi pleca capul." în
lucrarea Sa publică El nu a avut casa Lui
proprie, dar erau destule case în care El era
primit ca oaspete de onoare şi putea dormi
oricând. Adevărata forţă a cuvintelor Sale
pare să fie de natură spirituală: lumea aceas-
ta nu i-a putut asigura odihnă reală şi durabi-
lă. El avea de îndeplinit o lucrare şi nu-Şi
putea permite să Se odihnească atâta timp
cât aceasta rămânea neîndeplinită. Acelaşi
lucru este valabil şi în cazul urmaşilor Lui:
lumea aceasta nu este locul lor de odihnă —
sau, cel puţin, nu ar trebui să fie!
8:21 Un alt urmaş al Său, bine inten-
ţionat, şi-a exprimat dorinţa de a-L urma, dar
avea mai întâi de rezolvat o treabă mai
importantă: „Doamne, Iasă-mă să mă duc
mai întâi să-mi îngrop tatăl." Dacă tatăl lui a
murit deja sau nu — asta nu are impor-
tanţă. Problema consta în exprimarea unei
contradiţii, în cuvintele: „Doamne.... eu...
mai întâi." El s-a aşezat pe sine însuşi înain-
tea lui Cristos. Deşi este absolut normal să-i
faci tatălui tău o înmormântare cum se cuvi-
ne, aceasta devine o acţiune greşită atunci
când chiar şi un asemenea act ocupă un loc
superior chemării Mântuitorului.
8:22 Isus i-a răspuns, de fapt: „Prima ta
datorie este să Mă urmezi pe Mine. Lasă-i pe
cei morţi spiritual să-i îngoape pe cei morţi
fizic. O persoană nemântuită e suficient de
capabilă să înfăptuiască o asemenea lucrare,
în ce te priveşte pe tine, consacră tot ce ai
mai de preţ în viaţa ta lucrurilor nepieritoare.
Nu-ţi pierde timpul cu fleacuri." Nu ni se
spune cum au răspuns aceşti doi ucenici. Dar
se poate deduce, implicaţia clară fiind că L-
au părăsit pe Cristos, pentru a trăi o viaţă
tihnită în această lume, îmbrăţişând lucrurile
secundare. înainte de a-i condamna, ar trebui
să ne verificăm pe noi înşine cu privire la
cele două condiţii dea fi ucenic, pe care le
enunţă Isus în acest pasaj.
F.  Putere asupra elementelor naturii
(8:23-27)
Marea Galileii e cunoscută pentru furtu-

nile violente care se ivesc ca din senin pe ea.
Vânturile dinspre nord suflă cu putere de-a
lugul Văii Iordanului, crescând în intensitate,
datorită efectului de tunel. Astfel când ajung
la Marea Galileii, o fac extrem de dificilă
pentru navigaţie.
Cu această ocazie, Isus traversa marea de
la vest la est. Când a izbucnit furtuna, El
dormea în barcă. îngroziţi, ucenicii L-au
trezit, strigând disperaţi după ajutor. Trebuie
să le acordăm credit pentru faptul că s-au
dus să ceară ajutor de la Cine trebuia. După
ce i-a mustrat pentru credinţa lor foarte
redusă, El a certat vânturile şi valurile. Apoi,
când s-a lăsat o mare linişte, oamenii s-au
minunat că până şi elementele naturii îl
ascultă pe umilul lor Pasager. O, cum nu-şi
dădeau ei seama că însuşi Creatorul şi Susţi-
nătorul întregului univers călătorea în acea zi
la bordul ambarcaţiunii lor!
Mai devreme sau mai târziu, toţi ucenicii
vor trece prin furtuni. Uneori ni se pare că
vom fi înghiţiţi de valuri. Ce mângâiere să
ştim că Isus este în barcă cu noi! „Nu-s
valuri să-nghită corabia în care Se află Stă-
pânul oceanelor, pământului şi cerurilor."
Nimeni nu poate potoli furtunile vieţii ca
Domnul Isus!
G. Isus vindecă doi posedaţi demonici
(8:28-34)
8:28 Pe malul de est al Mării Galileii se
afla ţinutul Gherghesenilor.13 Când a sosit
Isus, a întâlnit două cazuri de posesiune
demonică extrem de violentă. Aceşti demo-
niaci trăiau în morminte de genul peşterilor
şi erau atât de fioroşi încât oamenii de prin
partea locului se temeau să treacă pe acolo.
8:29-31 Când S-a apropiat Isus, demonii
au strigat: „Ce legătură este între noi şi
Tine, Isuse, Fiul lui Dumnezeu? Ai venit
aici să ne chinuieşti înainte de vreme?" Ei
ştiau cine este Isus şi că, în final, El îi va
nimici. în această privinţă, teologia lor era
mai exactă decât cea a multor teologi liberali
din zilele noastre. Simţind că Isus avea să-i
scoată afară, ei au cerut să li se dea voie să
fie transferaţi într-o turmă de porci care
păştea prin preajmă.
8:32 E destul de ciudat că Isus le-a
satisfăcut dorinţa. Ce L-a determinat pe
Domnul Suveran să acorde cererea demo-
nilor? Pentru a înţelege acţiunea Lui, trebuie
să înţelegem două lucruri: Mai întâi, demonii
fug de starea dezmembrată. Ei vor cu orice
chip să locuiască în trupurile fiinţelor umane
sau, dacă asta nu se poate, în animale sau

Matei

51

alte creaturi. în al doilea rând, scopul urmărit
întodeauna de demoni este să distrugă. Dacă
Isus s-ar fi mulţumit doar să-i scoată din
persoanele posedate, demonii ar fi constituit
un pericol pentru alţi oameni din partea
locului. Permiţându-le însă să intre în porci,
El i-a împiedicat să intre în bărbaţi şi femei,
limitându-le puterea distructivă la animale,
încă nu sosise vremea ca ei să fie nimiciţi cu
totul de către Domnul. De îndată ce a avut
loc transferul, porcii au năvălit pe panta
dealului, înecându-se în mare.
Incidentul acesta demonstrează că scopul
final al demonilor este de a distruge şi subli-
niază posibilitatea terifiantă ca doar doi
oameni să poată fi posedaţi de un număr atât
de mare de demoni cât a fost necesar pentru
a distruge două mii de porci (Marcu 5:13).
8:33, 34 Păzitorii porcilor au alergat în
sat, spunând oamenilor ce s-a întâmplat.
Locuitorii satului au venit îngroziţi şi L-au
rugat să plece din zonă. De atunci încolo
Isus a fost criticat pentru că ar fi ucis fără
rost porcii respectivi şi a fost rugat să plece
din regiunile vizitate, pe motiv că ar fi pus
mai mare preţ pe viaţa oamenilor, decât pe
cea a animalelor. Dar dacă aceşti gherghe-
seni erau iudei, atunci înseamnă că oricum
nu aveau voie să crească porci! Nu are însă
importanţă dacă erau evrei sau nu. Ceea ce e
condamnabil este că puneau mai mult preţ
pe o turmă de porci, decât pe vindecarea a
doi posedaţi.
H. Puterea de a ierta păcatele (9:1-8)
9:1 Respins de ghergheseni, Mântuitorul
a traversat din nou Marea Galileii, sosind la
Capernaum, care devenise oraşul Său după
ce locuitorii Nazaretului au încercat să-L
distrugă (Luca 4:29-31). Aici a săvârşit El
câteva dintre cele mai mari minuni.
9:2 Au venit la El patru bărbaţi, purtând
un paralitic culcat pe un pat improvizat.
Relatarea lui Marcu ne informează că proce-
dau aşa din pricina mulţimii care nu-i lăsa să
treacă. Astfel au fost nevoiţi să facă o spărtu-
ră în acoperiş şi să-1 coboare pe om în pre-
zenţa lui Isus (2:1-12). Când le-a văzut Isus
credinţa, i-a spus paraliticului: „îndrăz-
neşte, fiule! Păcatele îţi sunt iertate."
Observaţi că El le-a văzut credinţa. Credinţa
a fost aceea care i-a îndemnat să-1 aducă pe
invalid la Isus şi tot credinţa de care a dat
dovadă bolnavul a stabilit legătura cu Isus.
Domnul Isus a răsplătit mai întâi acest gen
de credinţă, declarându-1 pe om iertat de
păcatele sale. Marele Medic a îndepărtat mai

întâi cauza, şi abia apoi s-a ocupat de simp-
tome. El a început cu binecuvântarea mai
mare. Acest text ne face să ne punem între-
barea dacă Cristos a vindecat pe cineva fără
să şi mântuiască acea persoană!
9:3-5 Când au auzit unii din cărturari că
Isus 1-a declarat pe omul acela iertat de
păcatele sale, L-au acuzat de blasfemie în
sinea lor. „La urma urmelor, numai Dumne-
zeu poate ierta păcatele!" — şi-au zis ei. Or,
ei erau decişi să nu-L accepte ca Dumnezeu.
Atotştiitorul Domn Isus le-a citit însă gându-
rile şi i-a mustrat pentru răul din inima lor
lipsită de credinţă, după care i-a întrebat ce
este mai uşor să spui: „Iertate îţi sunt păcate-
le" sau „Scoală-te şi umblă"? în realitate,
este la fel de uşor să rosteşti oricare din
propoziţii. Dar care este mai uşor de înfăptu-
it? Ambele sunt cu neputinţă de realizat pen-
tru oameni, dar rezultatele primei porunci nu
se văd, în vreme ce efectele celei de-a doua
porunci pot fi sesizate imediat.
9:6,7 Pentru a le arăta cărturarilor că are
autoritate pe pământ să ierte păcatele (şi,
prin urmare, trebuie să i se acorde cinstea
cuvenită, ca Dumnezeu), Isus a făcut o
concesie, săvârşind o minune pe care ei s-o
poată vedea. întorcându-se spre paralitic, i-a
spus: „Scoală-te, ridică-ţi patul şi du-te
acasă!"
9:8 Când l-au văzut mulţimile ducându-
se acasă, purtând cu el rogojina pe care
zăcuse, au înregistrat două tipuri de emoţii:
frică şi uimire. Le era frică în prezenţa unei
eveniment evident supranatural. L-au slăvit
pe Dumnezeu pentru că a dat atâta putere
oamenilor. Dar ei nu au prins adevărata
semnificaţie a minunii săvârşite de Domnul.
Vindecarea vizibilă a paraliticului a avut
darul de a confirma că păcatele omului i-au
fost iertate — deci minunea invizibilă. Din
aceasta ei trebuiau să-şi dea seama că ceea
ce au văzut nu era o demonstraţie a autori-
tăţii pe care a dăruit-o Dumnezeu oamenilor,
ci a faptului că însuşi Dumnezeu se afla
printre ei, în Persoana Domnului Isus Cris-
tos. Dar ei n-au priceput.
Cît despre cărturari, ştim din relatarea
evenimentelor care au urmat că şi-au împie-
trit inimile şi mai mult, fiind cuprinşi de
necredinţă şi ură.
I.   Isus îl cheamă pe vameşul Matei
(9:9-13)
9:9 Atmosfera de încordare care se ţese
în jurul Mîntuitorului este dezamorsată
pentru moment de ralatarea simplă şi plină

52

Matei

de modestie a lui Matei, referitoare la pro-
pria sa chemare. Fiind vameş sau perceptor
al impozitorului, atît el, cît şi colegii săi erau
detestaţi de iudei, din pricina necinstei lor, a
impozitelor excesiv de mari pe care le colec-
tau de la oameni şi, nu în ultimul rind, pen-
tru că erau exponenţii intereselor imperiului
roman, sub al cărui jug se aflau israeliţii.
Trecînd pe lîngă punctul de colectare a
impozitului, Isus i-a spus lui Matei: „Urmea-
ză-Mă"! Matei a răspuns imediat la chemare,
sculîndu-se şi urmîndu-L pe Isus şi părăsind
0	slujbă prin tradiţie asociată cu înşelătoria,
devenind imediat un ucenic al lui Isus.
După cum s-a exprimat cineva: „Matei a
pierdut o slujbă comodă, dar şi-a împlinit
destinul. A pierdut un venit apreciabil, dar a
dobîndit onoare. A pierdut ceea ce oamenii
numesc siguranţa zilei de mîine, angajîndu-
se, în schimb, în cea mai mare aventură pe
care ar fi putut-o visa vreodată." Şi printre
numeroasele recompense ale acestui gest
crucial din viaţa sa s-a numărat şi aceea că a
devenit unul din cei doisprezece ucenici şi i
s-a acordat privilegiul de a redacta evanghe-
lia ce-i poartă numele.
9:10 Masa descrisă aici a fost organizată
de Matei în onoarea lui Isus (Luca 5:29). A
fost modalitatea sa de a-L mărturisi pe Cris-
tos în public şi de a le face cunoştinţă cole-
gilor săi cu Mîntuitorul. Asta înseamnă că, în
mod necesar, mesenii erau vameşi şi alte
persoane din categoria cunoscută sub denu-
mirea de păcătoşi!
9:11 Pe vremea aceea oamenii aveau
obiceiul să mănînce stând întinşi pe perne,
cu faţa spre masă. Cînd L-au văzut fariseii
pe Isus că se însoţeşte cu cei consideraţi
drept pleava societăţii, s-au dus la ucenici şi
L-au acuzat de „culpabilitate prin asociere"
— căci nici un profet adevărat nu s-ar fi
asociat, în opinia lor, cu păcătoşii!
9:12 Isus a auzit ce au spus şi le-a răs-
puns: „Nu cei sănătoşi au trebuinţă de doc-
tor, ci cei bolnavi." Fariseii se considerau
sănătoşi şi n-ar fi recunoscut nici în ruptul
capului că ar avea nevoie de Isus. (în reali-
tate, desigur, ei erau foarte grav bolnavi,
spiritual, avînd o acută nevoie de vindecare.)
Prin contrast cu ei, vameşii şi păcătoşii erau
mult mai dispuşi să-şi recunoască adevărata
stare şi să caute harul salvator al lui Cristos!
Da, Isus nu s-a sfiit să mănânce cu păcătoşii.
Dar şi dacă ar fi mâncat la un loc cu fariseii,
1	s-ar fi putut aduce aceeaşi acuză — ba
chiar în măsură mai mare! Dacă Isus nu ar fi
stat la masă cu păcătoşii, într-o lume ca a

noastră, ar fi trebuit să mănînce singur toată
viaţa. Dar e important să reţinem că atunci
cînd a mâncat cu păcătoşii, niciodată nu S-a
complăcut în faptele lor rele şi nu Şi-a com-
promis mărturia. Mai degrabă, a profitat de
aceste prilejuri pentru a-i chema la adevăr şi
sfinţenie.
9:13 Problema fariseilor consta în faptul
că, deşi ei urmau ritualurile iudaismului, cu
tot dichisul, inimile lor erau reci, împietrite
şi lipsite de milă. Şi astfel, Isus i-a trimis să
înveţe înţelesul cuvintelor lui Iehova: „Milă
voiesc, iar nu jertfa" (citate din Osea 6:6).
Deşi instituise sistemul de jertfe, El nu a voit
ca ritualurile să devină un substitut pentru
neprihănirea lăuntrică. Dumnezeu nu este un
adept al ritualurilor şi El nu-Şi găseşte plăce-
rea în ritualuri din care lipseşte evlavia
personală — exact ceea ce făcuseră de fapt
fariseii. Ei respectau litera legii, dar nu aveau
compasiune pentru cei ce aveau nevoie de
ajutor spiritual. Ei se asociau doar cu oameni
de teapa lor, care se considerau neprihăniţi în
ochii lor înşişi.
în contrast, Domnul Isus le-a spus răspi-
cat: „Căci n-am venit să chem la pocăinţă pe
cei neprihăniţi, ci pe cei păcătoşi." El a
împlinit cu desăvârşire dorinţa lui Dumnezeu
de a vedea îngemănate îndurarea cu jertfa,
într-un sens, nu există nici un om neprihănit
în lume. Prin urmare, El a venit să-i cheme
pe toţi oamenii la pocăinţă. Dar ideea care se
desprinde de aici este că această chemare a
Sa are eficacitate doar în cazul celor care
recunosc că sunt păcătoşi. El nu-i poate vin-
deca pe cei care sunt mîndri, care se socotesc
singuri neprihăniţi sau refuză să se pocă-
iască, cum era cazul fariseilor.
J.  Isus este întrebat cu privire Ia post
(9:14-17)
9:14 Deja la ora aceea loan se afla pro-
babil în închisoare. Ucenicii lui au venit la
Isus cu o problemă. Ei posteau adesea, dar
ucenicii lui Isus nu posteau. De ce? — au
întrebat ei.
9:15 Domnul le-a răspuns printr-o ilus-
traţie. El era mirele iar ucenicii Săi erau
oaspeţii mirelui. Atâta vreme cât se afla cu
ei, nu exista motiv să postească, în semn de
doliu. Dar El avea să fie luat de la ei şi
atunci ucenicii Lui aveau să postească. într-
adevăr, El a fost luat de la ei — prin moar-
tea şi îngroparea Sa şi de la înălţarea Sa la
cer încoace este absent cu trupul din mijlocul
ucenicilor. Deşi cuvintele lui Isus nu ne
poruncesc să postim, ele negreşit aprobă

Matei

53

această îndeletnicire, ca o formă de exerciţiu,
în ton cu purtarea unora care aşteaptă reveni-
rea Mirelui.
9:16 întrebarea pusă de ucenicii lui loan
L-a determinat pe Isus să arate în continuare
că loan a marcat încheierea unei dispensaţii,
vestind o nouă epocă a Harului. Domnul
precizează că fiecare epocă îşi are principiile
caracteristice, care nu trebuie confundate. A
confunda legea cu harul ar echivala cu încer-
carea de a coase un petec nou, neintrat la
apă, pe o haină veche. Prin spălare, petecul
s-ar contracta, producînd o nouă ruptură în
îmbrăcămintea respectivă, şi mai mare ca la
început. Pe bună dreptate afirmă Gaebelein:
Un creştinism iudaistic care, printr-o profesiune
a Harului şi a Evangheliei, încearcă să ţină
Legea, promovînd o neprihănire a Legii, este o
urâciune mai mare în ochii lui Dumnezeu decât
profesiunea din trecut a Israelului, când se
închina la idoli.14
9:17 Sau amestecul respectiv ar echivala
cu a pune vin nou în burdufuri vechi. Presiu-
nea rezultată în urma procesului de fermen-
tare a vinului nou ar face să pleznească
burdufurile vechi, care nu mai au elasticita-
tea celor noi. Viaţa şi libertatea Evangheliei
deteriorează burdufurile ritualismului.
Inaugurarea erei creştine avea să dea
naştere la tensiuni inevitabile. Bucuria pe
care a adus-o Cristos nu a putut fi ţinută cu
forţa în formele şi ritualurile Vechiului
Testament. Trebuia introdus un sistem cu
totul nou. Pettingill precizează natura acestui
proces:
Astfel, Regele îşi previne ucenicii cu privire la
pericolul amestecării vechiului... cu noul.... Şi
totuşi, exact acest lucru de care ni se spune că
trebuie să ne ferim s-a petrecut în mai toată
istoria creştinătăţii. Iudaismul a fost peticit şi
adaptat pretutindeni prin biserici, aceleiaşi haine
vechi dându-i-se eticheta de „creştinism". Prin
urmare, s-a creat un amestec confuz, care nu
mai e nici iudaism, nici creştinism, ci o înlocuire
ntualistică a încrederii în Dumnezeul cel viu cu
fapte moarte. Noul vin al mântuirii a fost turnat
în vechile burdufuri ale legalismului. Urmarea?
Burdufurile au pleznit iar vinul s-a vărsat,
preţiosul lichid nemaiputând da viaţă oamenilor.
Legea şi-a pierdut severitatea, deoarece acum e
amestecată cu har, iar harul şi-a pierdut frumu-
seţea şi trăsăturile caracteristice, deoarece acum
este amestecat cu faptele săvârşite în cazul
legii.15

K. Puterea de a vindeca pe cei incurabili
şi de a învia morţii (9:18-26)
9:18, 19 Discursul lui Isus cu privire la
trecerea de la o dispensaţie la alta a fost
întrerupt de intervenţia unui fruntaş al sina-
gogii, foarte întristat de faptul că fiica lui a
murit. însuşi faptul că acest dregător I-a
cerut ajutor lui Isus a constituit o excepţie.
Majoritatea liderilor iudei s-ar fi temut să
procedeze aşa, de teama batjocurilor şi
dispreţului colegilor şi prietenilor lor. Lăsîn-
du-1 să înţeleagă că îi onorează credinţa, Isus
a pornit împreună cu ucenicii spre casa
acestui dregător.
9:20 Dar iată că se produce încă o între-
rupere! De data aceasta făptaşul este o fe-
meie, care avusese o hemoragie timp de
doisprezece ani. Isus nu a fost niciodată
agasat de asemenea întreruperi. El rămînea
întotdeauna calm, echilibrat, accesibil şi
abordabil.
9:21, 22 Ştiinţa medicală nu reuşise s-o
ajute pe această femeie ci, dimpotrivă, starea
ei continua să se înrăutăţească (Marcu 5:26).
Ajunsă la capătul puterilor, în situaţia extre-
mă în care se găsea, ea vine la Isus — mai
precis, îl zăreşte pe Isus înconjurat de o
mulţime de oameni. Crezînd că El va fi nu
numai în stare, ci şi dispus s-o ajute, ea şi-a
croit cu greu drum prin mulţime şi s-a atins
de poala hainei Lui. Credinţa adevărată nu
rămâne niciodată neobservată de El. Şi astfel
Domnul Isus s-a întors şi a declarat-o vinde-
cată. Pe dată femeia a fost vindecată, pentru
prima oară, după doisprezece ani.
9:23, 24 în acest punct este reluat firul
narativ al dregătorului a cărui fiică murise.
Cînd a ajuns Isus la casa acestuia, bocitorii
tradiţionali îşi derulau suita de cîntece de
jale, în virtutea a ceea ce a numit cineva
drept „o jale sintetică" Domnul a poruncit
tuturor să iasă din încăpere, declarând că
fetiţa nu era moartă, ci doar adormită. Cei
mai mulţi cercetători ai Scripturilor sunt de
părere că Domnul S-a referit aici la somn, în
înţelesul său figurat, de moarte. Alţii cred
însă că fata se afla în comă. Această inter-
pretare nu neagă capacitatea lui Isus de a o fi
înviat, în cazul în care ea a murit cu adevă-
rat, ci, mai degrabă, subliniază că Isus era
prea onest, pentru a-Şi însuşi creditul pentru
învierea unei fete care nu murise cu ade-
vărat. Printre cei care au adoptat acest punct
de vedere s-a numărat şi Sir Robert Ander-
son, care a subliniat că tatăl şi toţi ceilalţi au
afirmat că fata murise, dar Isus a precizat că
ea nu a murit.

54

Matei

9:25,26 în orice caz, Domnul a luat-o pe
fetiţă de mână, săvârşind miracolul rezultat
în urma ridicării ei din pat. Nu a trecut mult
până s-a răspândit vestea acestei minuni în
toată regiunea.
L. Puterea de a reda vederea (9:27-31)
9:27, 28 Când a plecat Isus din cartierul
dregătorului, doi orbi s-au luat după El,
cerând să le fie redată vederea. Deşi erau
văduviţi de vederea fizică, oamenii aceştia
posedau un acut spirit de discernământ spiri-
tual. Adresându-se lui Isus cu titlul de Fiul
Iui Dumnezeu, ei au dovedit că recunosc
faptul că El e Mesia cel îndelung aşteptat şi
Rege de drept al Israelului. Or, ei ştiau că
atunci când va veni Mesia, unul din semnele
prin care îşi va valida El identitatea şi autori-
tatea va fi faptul că va dărui vedere orbilor
(Isa. 61:1, text marginal din ediţia engleză
RSV). Când Isus le-a pus la încercare cre-
dinţa, întrebându-i dacă cred ei că El e în
stare să facă acest lucru (să le redea vede-
rea), ei au răspuns fără şovăire: „Da, Doam-
ne."
9:29, 30 Atunci Marele Medic s-a atins
de ochii lor şi i-a asigurat că, întrucât au
crezut, vor vedea. Imediat ochii lor au deve-
nit complet normali.
Omul spune: „Nu cred până nu văd."
Dumnezeu spune: „Nu vezi până nu crezi."
Isus i-a spus Martei: „Nu ţi-am spus că dacă
vei crede vei vedea?" (loan 11:40). Cel care
a redactat cartea către Evrei a remarcat:
„Prin credinţă pricepem..." (11:3) Apostolul
loan scrie şi el: „V-am scris vouă, celor care
credeţi... ca să ştiţi." (1 loan 5:13). Lui Dum-
nezeu nu-I este plăcută acea credinţă care
pretinde ca mai întâi să se producă un mira-
col. El vrea ca noi să credem pentru simplul
fapt că El este Dumnezeu.
De ce le-a atras Isus atenţia oamenilor
vindecaţi să nu spună nimănui acest lucru?
în cadrul notelor de la 8:4 am sugerat că o
explicaţie ar putea fi faptul că nu dorea să
dea naştere la o mişcare prematură de a-L
întrona ca Rege. Oamenii era încă nepocăiţi.
El nu putea domni asupra lor până când
aceştia aveau să se nască din nou. în plus,
orice revoltă cu accente revoluţionare în
favoarea lui Isus le-ar fi atras iudeilor cum-
plite represalii din partea guvernului roman.
Mai mult, Domnul Isus trebuia să treacă mai
întâi pe la cruce, înainte de a domni ca Rege.
Orice încercare de blocare a drumului Său
spre Calvar ar fi fost o abatere de la planul
dinainte stabilit al lui Dumnezeu.

9:31 Cuprinşi de bucuria delirantă de a
constata că văd, cei doi oameni, recunos-
cători pentru ceea ce li s-a făcut, răspândesc
vestea miraculoasei lor vindecări. Deşi am fi
înclinaţi să avem înţelegere pentru gestul lor,
realitatea rămâne că ei au dat dovadă de un
grav act de neascultare, producând, în final,
mai mult rău, decât bine, stârnind, probabil,
o curiozitate ieftină, şi nu un interes real, în
Domnul Isus, inspirat de Duhul Sfânt. Nici
măcar sentimentul de recunoştinţă nu justifi-
că neascultarea!
M. Puterea de a reda vorbirea
(9:32-34)
9:32 Mai întâi, Isus a dat viaţă morţilor,
apoi vedere orbilor. Acum dă glas celor
muţi. Pare să existe o anumită succesiune
spirituală aici—mai întâi, viaţa, apoi price-
perea, şi apoi mărturia.
Un duh rău îl lovise pe omul acesta cu
neputinţa de a vorbi. Dar a avut cineva milă
de el şi 1-a adus la Isus. Dumnezeu să bine-
cuvânteze acea categorie de oameni anonimi
care s-au lăsat folosiţi ca instrumente în
mâna Lui, aducându-i pe alţii la Isus!
9:33 De îndată ce demonul a fost scos
afară, omul cel mut a vorbit. E normal să
presupunem că, odată vindecat de muţenia
lui, a pus în slujba lui Dumnezeu graiul
astfel recăpătat, lăudându-L şi închinându-Se
Celui care s-a îndurat de El şi vestindu-L.
Oamenii de rând şi-au dat seama că Israelul
asista la o serie de minuni fără precedent.
9:34 Dar fariseii au răspuns, spunând că
Isus scoate demonii cu ajutorul domnului
dracilor. Acest act este definit de Isus ulteri-
or drept păcatul de neiertat (12:32). A sus-
ţine că minunile săvârşite prin puterea Duhul
Sfânt ar fi fost făcute prin puterea Satanei a
constituit o blasfemie (hulă) împotriva Du-
hului Sfanţ. în timp ce alţii erau binecuvân-
taţi de atingerea vindecătoare a lui Cristos,
din punct de vedere spiritual, fariseii au
rămas morţi, orbi şi muţi.
VI. APOSTOLII REGELUI-MESIA
SUNT TRIMIŞI ÎN ISRAEL
(9:35-38)
A. Nevoia de secerători (9:35)
9:35 Versetul acesta începe cu ceea ce s-
a numit al treilea circuit galileean. Isus a
străbătut oraşele şi satele, predicând vestea
împărăţiei, adică faptul că El e Regele Israe-
lului şi că dacă poporul se va pocăi şi-L va
recunoaşte, El va domni peste el. în acest

Matei

55

moment i se face Israelului o ofertă autentică
a împărăţiei. Ce s-ar fi întâmplat dacă Israel
ar fi răspuns la această ofertă? Biblia nu ne
dă nici un răspuns la această întrebare. Ştim
însă că Cristos tot ar fi trebuit să moară
pentru a asigura temelia neprihănită de pe
care Dumnezeu să-i poată îndreptăţi pe
păcătoşii din toate veacurile.
în timp ce Cristos îi învăţa pe oameni şi
propovădua Cuvântul, El vindeca tot felul
de boli. După cum prima venire a lui Mesia
a fost caracterizată de minuni, într-un cadru
smerit, tot aşa a doua Sa venire va fi marcată
de minuni, săvârşite cu mare putere şi slavă
(cf. Ev. 6:5: „puterile veacului viitor").
9:36 Privind mulţimile de israeliţi, traca-
saţi şi neajutoraţi, Domnul Isus le-a văzut ca
pe nişte oi fără păstor. Inima Lui plină de
compasiune a fost adânc mişcată de soarta
lor. O, dacă am fi mai sensibili la nevoia
profundă de mântuire a celor pierduţi, a celor
aflaţi pe moarte! Rugăciunea noastră ar
trebui să fie mereu aceasta:
Ajută-mâ, Doamne, să privesc mulţimea
cum ai privit-o şi Tu,
până privirea mi se va înceţoşa;
Să am compasiune pentru oile pierdute
şi din dragoste pentru Fine
Mereu să le iubesc!
9:37 Ogorul spiritual era copt, roadele
erau gata de a fi secerate, dar vai, lucrătorii
erau aşa de puţini! Este o problemă care
dăinuie până în zilele noastre, căci întotdeau-
na nevoile vor fi mai mari decât forţa de
muncă disponibilă.
9:38 Domnul Isus le-a spus ucenicilor
să-L roage pe Domnul secerişului să scoată
lucrători la secerişul Lui. A se observa că
nevoia în sine nu constituie o chemare.
Lucrătorii nu trebuie să se ducă până ce nu
au fost trimişi.
Cristos, Fiul lui Dumnezeu, m-a trimis
în ţările de miazănoapte
Ordinarea mi-a fost dată
de mâinile străpunse.
— Frances Bevan
Isus nu 1-a identificat pe Domnul seceri-
şului. Unii cred că este Duhul Sfânt. La 10:5,
Isus însuşi îi trimite pe ucenici, şi astfel, se
pare că Lui însuşi ar trebui să ne rugăm în
această chestiune a evanghelizării.

B. Chemarea celor doisprezece ucenici
(10:1^4)
10:1 în ultimul verset din capitolul 9,
Domnul Şi-a instruit ucenicii să se roage să
fie trimişi mai mulţi lucrători. Dar dacă eşti
sincer când faci o asemenea rugăciune, tre-
buie să fii gata să te duci tu însuţi! Şi astfel,
aici vedem cum Domnul îi cheamă pe cei
doisprezece ucenici ai Săi. El îi alesese deja,
dar acum îi cheamă la o misiune specială de
evanghelizare a naţiunii Israel. Chemarea a
fost însoţită de autoritatea de a scoate afară
duhuri necurate şi de a vindeca tot felul de
boli. Aici vedem din nou caracterul unic al
lui Isus. Alţi oameni mai făcuseră şi ei mi-
nuni, dar nici un alt om nu mai conferise
această putere asupra altora:
10:2-4 Cei doisprezece apostoli au fost,
după cum urmează:
1.	Simon, zis şi Petru. Caracter impulsiv,
generos. Fire foarte afectivă. Om cu
calităţi înnăscute de conducător.
2.	Andrei, fratele lui. A fost prezentat lui
Isus de către loan Botezătorul (loan 1:36,
40). Apoi Petru 1-a adus pe fratele său la
Isus. Din acea clipă şi-a făcut obiceiul de
a duce oameni la Isus.
3.	Iacov, fratele lui Zebedei, care a fost
mai târziu ucis de Irod (Fapte 12:2) —'■
primul dintre ucenici care moare ca
martir.
4.	loan, fratele lui. Un alt fiu al lui Zebe-
dei, el a fost „ucenicul pe care 1-a iubit
Isus". Lui îi datorăm Evanghelia a patra,
cele trei Epistole care îi poartă numele şi
cartea Apocalipsa.
5.	Filip. Cetăţean al oraşului Betsaida, el
este cel care 1-a adus pe Natanael la Isus.
A nu se confunda cu Filip Evanghelistul,
din cartea Faptele Apostolilor.
6.	Bartolomeu, despre care se crede că ar
fi fost una şi aceeaşi persoană cu Natana-
el, israelitul în care Isus nu a găsit vicle-
şug (loan 1:47).
7.	Toma, numit şi Geamănul. Cunoscut
îndeobşte  sub  denumirea  de  „Toma
necredinciosul". în realitate, îndoielile
sale de la început au dat naştere acelei
mărturisiri splendide a lui Cristos (loan
20:28).
8.	[Viatei. Fostul vameş, care a redactat
evanghelia de faţă.
9.	Iacov, fiul Iui Alfeu." Se cunosc puţine
date sigure despre el.
10.	Levi, zis şi Tadeu. Mai este cunoscut şi
cu numele de Iuda, fiul lui Iacov (Luca
6:16). Singurele cuvinte care i-au fost
1.	
56

Matei

consemnate se găsesc la loan 14:22.
11.	Simon, Canaanitul, pe care Luca îl
numeşte Zilotul (6:15).
12.	Iuda, Iscarioteanul, cel care L-a vândut
pe Domnul.
Ucenicii aveau, probabil, în această
perioadă între douăzeci şi treizeci de ani.
Proveniţi din diverse pături sociale, ei nu se
deosebeau, probabil, de majoritatea oame-
nilor cu un nivel mediu de dotare. Ei strălu-
ceau însă prin faptul că erau asociaţi cu Isus.
C. Misiunea către Israel (10:5-33)
10: 5, 6 Restul capitolului conţine in-
strucţiunile lui Isus pentru un turneu special
de propovăduire, adresat casei Iui Israel.
Această trimitere nu trebuie confundată cu
trimiterea ulterioarăa celor şaptezeci (Luca
10:1) sau cu Marea însărcinare (Mat. 28:19,
20). Misiunea de faţă a fost una temporară,
având un scop bine definit: acela de a vesti
că împărăţia cerurilor s-a apropiat. Deşi
unele din principiile enunţate aici au valoare
universală, pentru toţi copiii lui Dumnezeu,
din toate veacurile, totuşi trebuie precizat că
faptul că unele din ele au fost ulterior revo-
cate de Domnul Isus dovedeşte că nu au fost
rânduite să aibă caracter permanent (Luca
22:35, 36).
Mai întâi, se precizează traseul. Li s-a
spus să nu se ducă la Neamuri sau la samari-
teni (un popor cu diversitate etnică, foarte
detestat de iudei). Misiunea lor s-a mărginit
de data aceasta la oile pierdute ale casei lui
Israel.
10:7 Mesajul consta în vestirea faptului
că împărăţia cerurilor este aproape. Dacă
Israelul refuză să primească mesajul, nu mai
există nici o scuză, deoarece acest mesaj
oficial le era adresat în exclusivitate israeliţi-
lor. împărăţia se apropiase prin Persoana
Regelui. Israelul trebuia să se decidă dacă-L
va primi sau îl va respinge pe Rege.
10:8 Ucenicii au primit acreditarea, în
măsură să confirme mesajul vestit de ei. Ei
urmau să vindece bolnavii, să-i cureţe pe le-
proşi, să învie morţii16 şi să scoată afară
demoni. Iudeii cereau semne (1 Cor. 1:22);
prin urmare, Dumnezeu, în îndurarea Sa, a
consimţit să le dea semne.
Cât despre remuneraţie, reprezentanţii
Lui nu aveau voie să perceapă nici o taxă
pentru serviciile prestate. Fără plată primi-
seră binecuvântările lor, fără plată trebuiau
să le dăruiască şi altora.
10:9, 10 Nu li se cerea să-şi asigure

dinainte cele necesare călătoriei. La urma
urmelor, erau israeliţi care le predicau altor
israeliţi. Or, printre iudei se recunoştea
principiul potrivit căruia lucrătorul este
vrednic de hrana sa. Prin urmare, nu va fi
nevoie să-şi ia cu ei aur, argint, aramă, traistă
cu merinde, două cămăşi, sandale sau toiege.
Probabil sensul este acela de: „sandale în
plus" sau „un toiag în plus". Dacă aveau deja
un toiag, li se permitea să-1 ia cu ei (Marcu
6:8). Ideea care se desprinde de aici este că
nevoile lor aveau să fie împlinite de la o zi la
alta.
10:11 Dar cum aveau ei să rezolve pro-
blema cazării? Când intrau într-o cetate,
trebuiau să caute o gazdă demnă — cineva
care să-i primească ca pe nişte ucenici ai
Domnului şi care să fie receptiv la mesajul
lor. De îndată ce au găsit o asemenea gazdă,
trebuiau să stea la ea, atâta timp cât rămâ-
neau în oraşul respectiv, mai degrabă decât
să se mute în alt loc, dacă s-ar fi ivit disponi-
bilitatea unei cazări mai comode.
10:12-14 Dacă erau primiţi în vreo casă,
ucenicii trebuiau să-i ureze de bine, manifes-
tându-şi amabilitatea şi recunoştinţa pentru
ospitalitatea acordată lor. Pe de altă parte,
dacă o familie refuza să-i primească pe
mesagerii Domnului, aceştia nu mai aveau
obligaţia să se roage să vină pacea lui Dum-
nezeu peste acea casă. Cu alte cuvinte, nu
mai erau obligaţi să ceară binecuvântarea
Domnului peste ea. Nu numai atât, dar ei
trebuiau să exemplifice gravitatea faptului de
a fi acţionat contrar voii lui Dumnezeu,
scuturându-şi praful de pe picioare. Respin-
gându-i pe ucenicii lui Cristos, membrii
acestei familii îl respingeau de fapt chiar pe
El.
10:15 El a avertizat că o asemenea res-
pingere va atrage după sine în ziua judecăţii
o pedeapsă mai aspră decât pedeapsa pentru
perversiunile comise de Sodoma şi Gomora.
De aici rezultă că există grade de intensitate
a pedepsei în iad. Cum ai putea explica altfel
că va fi mai uşor pentru unii decât pentru
alţii?
10:16 în acest fragment Isus le dă sfaturi
celordoisprezececuprivire la comportamen-
tul pe care trebuie să-1 aibă în timpul prigoa-
nelor. Ei vor fi ca nişte oi în mijlocul lupi-
lor, înconjuraţi de oameni răi, gata să-i
sfâşie. Ei trebuie să fie înţelepţi ca porumbeii
şi să se ferească de orice situaţie în care ar
putea da prilej altora să se poticnească de ei,
fără temei; de asemenea, refuzând să se laşe
atraşi în vreo situaţie compromiţătoare. în

Matei

57

plus, ei trebuie să fie fără răutate (inofen-
sivi), ca porumbeii, protejaţi de armura unui
caracter neprihănit şi a unei credinţe neprefă-
cute.
10:17 Va trebui ca ei să se păzească de
iudeii necredincioşi, care îi vor târî în faţa
instanţelor judecătoreşti şi îi vor biciui în
sinagogile lor. Atacul lansat împotriva uceni-
cilor va fi pe două planuri: civil şi religios.
10:18 Ei vor fi târâţi înaintea guverna-
torilor şi a regilor din pricina lui Cristos. Dar
cauza lui Dumnezeu va învinge răutatea
oamenilor. „Omul are răutatea sa, dar Dum-
nezeu are căile Sale" — spune o zicală în
engleză. în ceasul unei aparente înfrângeri,
ucenicii vor avea privilegiul incomparabil de
a depune mărturie înaintea dregătorilor şi a
Neamurilor. Dumnezeu va fi la lucru, făcând
ca toate lucrurile să conlucreze spre bine.
Creştinismul a suferit mult din partea autori-
tăţilor civile. Cu toate acestea „nici o altă
doctrină nu le-a fost de mai mare ajutor celor
rânduiţi să guverneze."
10:19, 20 Nu va fi nevoie ca ei să facă
exerciţii de repetiţie cu privire la lucrurile pe
care le vor rosti la judecată. Când va veni
momentul acela, Duhul lui Dumnezeu le va
da înţelepciunea de a răspunde în aşa fel
încât să dea slavă lui Crislos şi să le închidă
gura acuzatorilor. De două extreme trebuie
să ne ferim în interpretarea versetului 19.
Prima este presupunerea naivă că un creştin
nu trebuie să-şi pregătească niciodată mesa-
jul din timp. A doua este concepţia că verse-
tul de faţă nu ar avea nici o valabilitate
pentru noi cei de azi. Este de dorit şi se
cuvine ca un predicator să aştepte, cu rugă-
ciune, să primească cuvântul potrivit de la
Dumnezeu pentru fiecare ocazie în parte.
Dar tot atât de adevărat este că toţi credin-
cioşii au temeiul de a cere împlinirea făgă-
duinţei lui Dumnezeu că li se va da înţelep-
ciunea de a rosti un mesaj de inspiraţie
divină. Ei devin astfel purtători de cuvânt ai
Duhului Tatălui lor.
10:21 Isus şi-a prevenit ucenicii că vor fi
confruntaţi cu trădare şi viclenie. Căci un
frate îl va acuza pe alt frate. Tatăl îşi va trăda
propriul copil. Copiii vor deveni informatori
împotriva părinţilor lor, care vor fi executaţi
din pricina lor.
J.C. Macaulay face câteva comentarii
pertinente pe marginea acestui subiect:
Indurând ura lumii, nu facem altceva decât să ne
alăturăm unei cete nobile... Căci robul nu poate
să se aştepte la un tratament mai omenos din

partea vrăjmaşului decât cel care 1-a fost aplicat
şi Domnului Isus. Dacă lumea nu a avut altceva
mai bun să-I ofere lui Isus decât o cruce, nici
urmaşii Lui nu trebuie să se aştepte la o caleaşca
împărătească. Dacă El n-a avut decât spini,
putem noi cere ghirlande? Numai să avem grijă
ca ura îndreptată de lume asupra noastră să fie
«din pricina lui Cristos», şi nu pentru vreo
trăsătură negativă care a fost sesizată în noi sau
vreun alt lucru nevrednic de scumpul nostru
Domn, pe care îl reprezentăm în faţa lumii.17
10:22,23 Ucenicii vor fi urâţi de toţi —-
nu de toţi fără excepţie, ci de oameni din
toate culturile, naţionalităţile, clasele etc.
„Dar cine va răbda până la sfârşit va fi mân-
tuit." Scos din context, acest verset ar putea
fi interpretat în sensul că mântuirea se poate
câştiga prin răbdare statornică. Noi ştim însă
că nu acesta e sensul lui, deoarece de la un
capăt la altul al Scripturii vedem că mântui-
rea este darul fără plată al harului lui Dum-
nezeu, prin credinţă (Ef. 2:8, 9). Tot aşa, nu
se poate deduce din acest verset că cei care
rămân credincioşi lui Cristos vor fi salvaţi de
la moartea fizică, întrucât chiar în versetul
dinainte se prezice moartea unora dintre
ucenicii credincioşi. Cea mai simplă expli-
caţie este că răbdarea este semnul distinctiv
al celor cu adevărat mântuiţi. Cei care vor
răbda până la sfârşit în vremuri de prigoană
vor dovedi prin statornicia lor că sunt cu
adevărat credincioşi. Aceeaşi afirmaţie o
găsim la Matei 24:13, unde se referă la o
rămăşiţă credincioasă de evrei în timpul
Marii Strâmtorări, care vor refuza să-şi com-
promită loialitatea lor faţă de Domnul Isus.
Răbdarea lor va demonstra că sunt ucenici
veritabili.
în fragmentele din Biblie care se ocupă
de viitor, Duhul lui Dumnezeu adesea trece
de la viitorul imediat la un viitor mai înde-
părtat. O profeţie s-ar putea să aibă o semni-
ficaţie parţială, cu aplicaţie imediată, urmând
ca sensul ei principal să fie împlinit mult mai
târziu. De pildă, cele două veniri ale lui
Cristos pot apărea uneori combinate într-un
singur text, fără nici o explicaţie (Isa. 52:14,
15; Mica 5:2-4). în versetele 22 şi 23, Dom-
nul Isus face acest gen de tranziţie profetică.
El îi previne pe cei doisprezece ucenici că
vor avea de suferit pentru Numele Său. Apoi
El vede în ei un prototip al urmaşilor Săi
iudei devotaţi din timpul Marii Strâmtorări.
El face un salt în viitor, de la încercările care
vor veni peste primii creştini la cele de care
vor avea parte credincioşii din perioada

58

Matei

imediat premergătoare venirii Sale a doua
oară.
Prima parte a versetului 23 se referă,
probabil, la cei doisprezece ucenici. Dar
„când vă vor prigoni într-o cetate, să
fugiţi într-alta..." Ei nu erau obligaţi să
rămână sub tirania duşmanilor lor, dacă
exista o cale onorabilă de a scăpa. „Nu e
greşit să fugi de pericol — greşit e să încerci
să te eschivezi de la datorie."
Ultima parte a versetului 23 ne poartă în
viitor, la zilele care vor preceda venirea lui
Cristos, pentru a domni: „...nu veţi isprăvi
de străbătut cetăţile lui Israel până va
veni Fiul Omului." Aceasta nu putea să fie
o referire la misiunea celor doisprezece,
deoarece Fiul Omului venise deja. Unii
învăţaţi văd în aceasta o referire la distruge-
rea Ierusalimului, din anul 70 după Cristos.
Totuşi e greu să stabilim cum acest holo-
caust ar putea fi „venirea Fiului Omului" de
care se vorbeşte aici. Pare mult mai plauzibil
că aici este vorba de o referire la a doua Sa
venire. în timpul Marii Tribulaţii, fraţii iudei,
credincioşi, ai lui Cristos vor începe să
vestească evanghelia împărăţiei. Ei vor fi
persecutaţi şi urmăriţi. înainte de a ajunge ei
în toate cetăţile Israelului, Domnul Isus Se
va întoarce să-Şi judece duşmanii şi să stabi-
lească împărăţia Sa.
S-ar părea că există o contradicţie între
versetul 23 şi Matei 24:14. Aici se afirmă că
nu se va ajunge în toate cetăţile Israelului
înainte de a veni Fiul Omului. Acolo se
spune că evanghelia împărăţiei va fi predi-
cată în toată lumea, înaintea venirii a doua a
lui Isus. Totuşi nu există nici o contradicţie.
Evanghelia va fi predicată în toate naţiunile,
deşi nu neapărat la fiecare individ. Dar acest
mesaj va întâmpina rezistenţă acerbă iar
vestitorii mesajului vor fi persecutaţi şi
încolţiţi în Israel. Astfel, nu vor fi cuprinse
toate cetăţile Israelului în această campanie.
10:24,25 Ucenicii Domnului vor fi avut
adesea prilejul să se întrebe de ce trebuie să
îndure acest tratament neomenos. Dacă Isus
era cu adevărat Mesia, atunci de ce sufereau
urmaşii Lui, în loc să domnească? în verse-
tele 24 şi 25, El anticipează perplexitatea lor
şi le răspunde, amintindu-le de relaţia lor cu
El. Ei erau ucenici. El era învăţătorul lor. Ei
erau membri ai casei (Sale). Calitatea de
ucenici presupune a-L urma pe învăţător, nu
a-I fi superior. Slujitorul nu trebuie să se
aştepte să fie tratat mai bine decât Stăpânul
său. Dacă oamenii îl numesc pe Stăpânul de
drept al casei „Beelzebub" (în versiunea

Cornilescu, Beelzebul „domnul muştelor" un
zeu ekronit, al cărui nume însemna pentru
iudei Satan, n.tr.), atunci asupra lor vor fi
azvârlite insulte şi mai mari. Ucenicia presu-
pune a avea parte de respingerea de care a
avut parte şi învăţătorul.
10:26, 27 De trei ori Domnul le-a spus
adepţilor Lui să nu se teamă (v. 26, 28, 31).
Mai întâi, nu trebuie să se teamă de triumful
aparent al duşmanilor lor. Cauza Lui va fi
răzbunată în chip glorios într-o bună zi. Până
acum evanghelia fusese oarecum acoperită
iar învăţăturile Sale fuseseră relativ ascunse.
Dar curând ucenicii vor trebui să vestească
cu îndrăzneală mesajul creştin, care până în
acel punct fusese ţinut secret, adică în parti-
cular.
10:28 în al doilea rând, ucenicii nu tre-
buie să se teamă de furia ucigaşă a oameni-
lor. Cel mai grav lucru pe care li—1 pot face
oamenii este să ucidă trupul. Moartea fizică
nu este însă tragedia cea mai mare pentru un
creştin. A muri înseamnă a fi cu Cristos şi
astfel mult mai bine. înseamnă o izbăvire de
păcat, întristare, boală, suferinţă şi moarte; şi
mai este o strămutare în slava eternă. Aşa-
dar, până şi cel mai mare rău pe care îl pot
face oamenii este, în realitate, lucrul cel mai
bun care i se poate întâmpla unui copil al lui
Dumnezeu.
Ucenicii nu trebuie să se teamă de oa-
meni, ci să aibă o frică plină de respect
pentru Cel care este în stare să ucidă şi
sufletul, şi trupul în iad. Aceasta e cea mai
mare pierdere — despărţirea de Dumnezeu,
de Cristos şi de nădejde. Moartea spirituală
este o pierdere incalculabilă şi o condamnare
care trebuie evitată cu orice preţ.
Cuvintele lui Isus din versetul 28 evocă
amintiri despre acel om care a trăit o viaţă
sfântă, John Knox, pe al cărui epitaf stă
scris: „Aici odihneşte unul care s-a temut
atât de mult de Dumnezeu încât n-a putut să
se mai teamă de nici un om."
10:29 în mijlocul încercărilor de foc,
ucenicii puteau avea încredere în grija lui
Dumnezeu. Domnul Isus ne învaţă următorul
lucru din exemplul unei păsări foarte co-
mune: vrabia. Două din aceste păsări nesem-
nificative se vindeau pentru o monedă de
cupru. Totuşi nici una din ele nu moare fără
voia Tatălui sau fără cunoştinţa sau prezenţa
Sa. După cum s-a exprimat cineva, „Dumne-
zeu participă la înmormântarea fiecărei
vrăbii răpuse."
10:30, 31 Acelaşi Dumnezeu care se
interesează personal de vrăbioare ţine soco-

Matei

59

teala exactă a perilor din capul fiecărui
copilaş al Său. Un fir de păr este cu mult mai
puţin valoros decât o vrabie. Aceasta demon-
strează că copiii Lui îi sunt mai de preţ decât
multe vrăbii. Aşadar, ce motiv mai avem să
ne temem?
10:32 Având în vedere toate cele de mai
sus, ce este mai rezonabil pentru ucenicii lui
Cristos decât să-L mărturisească pe El înain-
tea oamenilor? Orice ruşine sau ocară pe
care o vor suporta eventual va fi din belşug
răsplătită în cer, când Domnul Isus îi va
mărturisi înaintea Tatălui Său. Mărturisirea
lui Cristos din acest caz presupune o anga-
jare şi predare în faţa Lui, ca Domn şi Mân-
tuitor, şi recunoaşterea Lui care decurge de
aici, cu cuvântul şi cu viaţa noastră. în cazul
celor mai mulţi dintre cei doisprezece, lucrul
acesta a condus la mărturisirea supremă a
Domnului, prin martiraj.
10:33 Tăgăduirea lui Cristos pe pământ
va fi plătită cu tăgăduirea înaintea lui Dum-
nezeu şi a cerului. A-L tăgădui pe Cristos în
acest sens înseamnă a refuza să-I recunoşti
autoritatea asupra vieţii tale. Cei care prin
viaţa lor spun, de fapt: „Niciodată nu Te-am
cunoscut" îl vor auzi odată şi pe El spunând:
„Niciodată nu v-am cunoscut". Domnul nu
Se referă aici la o tăgăduire temporară a Lui,
făcută sub presiune, ca în cazul lui Petru, ci
o tăgăduire din care s-a făcut un obicei, o
lepădare finală de El.
D. Nu am venit să aduc pacea,
ci o sabie (10:34-39)
10:34 Cuvintele Domnului nostru trebuie
înţelese la modul figurat, în contextul în care
rezultatele vizibile ale venirii Sale sunt
prezentate ca scop aparent al venirii Sale. El
spune că nu a venit să aducă pacea, ci o
sabie. De fapt, El a venit să aducă pacea (Ef.
2:14-17); El a venit pentru ca lumea să poată
fi mântuită prin El (loan 3:17).
10:35-37 Dar ideea care se desprinde de
aici este că ori de câte ori persoane individu-
ale au devenit urmaşi ai Săi, familiile lor s-
au întors împotriva lor. Un tată convertit va
întâmpina opoziţie din partea fiului său
necredincios, o mamă creştină va avea împo-
trivire din partea unei fiice nenăscute din
nou. Astfel, adesea trebuie făcută o alegere
între Cristos şi familia cuiva. Nu trebuie să
permitem nici unui fel de legături de sânge
să ne abată, ca ucenici ai Domnului, de la
loialitatea totală pe care I-o datorăm. Mân-
tuitorul trebuie să fie mai presus de tatăl,
mama, fiul sau fiica cuiva. Unul din preţurile

uceniciei este faptul că va trebui să suferim
tensiuni, certuri şi chiar înstrăinarea de
propria noastră familie. Această ostilitate
este adesea mai cruntă decât cea pe care o
întâmpinăm în alte domenii ale vieţii.
10:38 Dar mai e un lucru şi mai pericu-
los care-I poate răpi lui Cristos locul ce 1 se
cuvine: iubirea propriei noastre vieţi. De
aceea, Isus a adăugat: „Cine nu-şi ia crucea
şi nu vine după Mine nu este vrednic de
Mine." Desigur, crucea era un mod de
executare a oamenilor. A-ţi lua crucea şi a-L
urma pe Cristos înseamnă a trăi într-o ma-
nieră atât de consacrată pentru El, încât până
şi moartea însăşi nu mai este un preţ prea
mare de plătit pentru El. Nu tuturor ucenici-
lor li se cere să-şi dea viaţa pentru Domnul,
dar toţi sunt chemaţi să-L preţuiască atât de
mult, încât să nu ţină la viaţa lor.
10:39 Dragostea pentru Cristos trebuie să
pună stăpânire pe instinctul de auto-conser-
vare. Cine îşi va păstra viaţa o va pierde şi
cine îşi va pierde viaţa pentru Mine o va
câştiga. Există ispita de a ţine din răsputeri
la viaţa noastră, făcând totul pentru a evita
durerile şi pierderile inerente unei vieţi de
totală predare. Dar aceasta ar fi cea mai mare
risipă a vieţii — să o petreci în satisfacerea
dorinţelor eului. Cea mai bună întrebuinţare
pe care am putea-o da vieţii noastre este de
a o petrece în slujba lui Cristos. Persoana
care îşi pierde viaţa în consacrare faţă de El
o va câştiga şi o va găsi în toată plinătatea ei
adevărată.
E. Un pahar de apă rece (10:40-42)
10:40 Nu toţi oamenii aveau să respingă
mesajul ucenicilor. Unii aveau să vadă în ei
pe reprezentanţii lui Mesia, primindu-i cu
căldură. Ucenicii aveau mijloace limitate de
a răsplăti această omenie, dar nu trebuiau să
se îngrijoreze pentru asta. Orice lucru făcut
pentru ucenici le era socotit oamenilor ca
săvârşit chiar pentru Domnul, răsplata fiind
pe măsură.
A primi un ucenic al lui Cristos echivala
cu a-L primi pe Cristos însuşi iar a-L primi
pe El era la fel cu a-L primi pe Tatăl care L-
a trimis, întrucât cel trimis îl reprezintă pe
ce-1 ce 1-a trimis. A-l primi pe un ambasador,
care reprezintă guvernul care 1-a trimis şi
însărcinat să-1 reprezinte, înseamnă a benefi-
cia de relaţii diplomatice cu ţara respectivă.
10:41 Oricine îl primeşte pe un prooroc,
în numele proorocului, va primi răsplata unui
prooroc. A. T. Pierson comentează pe margi-
nea acestui verset următoarele:

60

Matei

Iudeii considerau răsplata proorocilor drept cea
mai mare, deoarece, deşi regii domneau în
numele Domnului şi preoţii slujeau în numele
Domnului, proorocul venea din partea Domnu-
lui, învăţându-1 atât pe preot, cât şi pe rege.
Cristos spune că dacă nu faci altceva decât să-1
primeşti pe un prooroc în calitatea sa de proo-
roc, vei primi aceeaşi răsplată de care are parte
proorocul, dacă îl ajuţi pe acesta. Când veţi fi
din nou înclinaţi să criticaţi un vorbitor, gândiţi-
vă la acest lucru! Dacă îl veţi ajuta să vorbească
pentru Dumnezeu îl veţi încuraja, veţi avea parte
de răsplata lui. Dimpotrivă, dacă îi veţi îngreuna
slujba, vă veţi pierde răsplata. Mare lucru este
să-1 ajuţi pe cel care se străduieşte să facă bine-
le. Nu judecaţi îmbrăcămintea lui, atitudinea sa,
manierele sau vocea sa, ci priviţi dincolo de
toate acestea şi spuneţi: „Nu cumva acesta e
mesajul pe care mi-1 transmite Dumnezeu mie?
Oare nu este acesta un profet al lui Dumnezeu
pentru sufletul meu?" Dacă este, atunci primiţi-1,
preamăriţi cuvântul şi lucrarea lui şi veţi obţine
o parte din răsplata lui.18
Cine primeşte un om neprihănit, din pricina
faptului că acesta este neprihănit, va primi
răsplata omului neprihănit. Cei care îi judecă
pe alţii după înfăţişarea lor atrăgătoare sau
bogăţia materială nu îşi dau seama că, în
realitate, adevărata valoare morală e îmbră-
cată adesea într-o haină foarte umilă. Modul
în care îl va trata cineva pe cel mai nepreten-
ţios ucenic va fi exact tratamentul pe care 1-1
va aplica chiar Domnului.
10:42 Nici un act de bunătate arătat unui
adept al lui Isus nu va rămâne neobservat.
Chiar şi un pahar de apă rece va fi amplu
răsplătit, dacă este dăruit unui ucenic, din
pricina faptului că acesta este un adept al
Domnului.
Astfel Domnul îşi încheie seria de ins-
trucţiuni speciale date celor doisprezece
investindu-i cu demnitate regală. Este adevă-
rat că ei vor avea parte de împotrivire, vor fi
respinşi, arestaţi, judecaţi, întemniţaţi şi
poate chiar omorâţi. Dar ucenicii nu trebuiau
să uite niciodată că sunt reprezentanţii Rege-
lui şi că aveau privilegiul slăvit de a vorbi şi
acţiona în numele Lui.
VII CREŞTEREA OPOZIŢIEI ŞI A
RESPINGERII (Cap. 11,12)
A. întemniţarea   Iui   loan   Botezătorul
(11:1-19)
11:1 După ce i-a trimis pe cei doispre-
zece în această misiune specială, temporară,

către casa lui Israel, Isus a plecat din acel
loc, ca să înveţe şi să predice în cetăţile
Galileii, unde locuiseră anterior ucenicii.
11:2,3 între timp, loan fusese aruncat în
închisoare de Irod. Singur şi descurajat, loan
a căzut pe gânduri, întrebându-se dacă Isus
o fi cu adevărat Mesia, atunci de ce îngăduie
ca predecesorul Său să zacă în închisoare?
Asemenea altor oameni mari ai lui Dumne-
zeu, loan a suferit o temporară alunecare de
la credinţă. Şi aşa se face că a trimis doi din
ucenicii săi la Isus, să-L întrebe dacă El era
cu adevărat cel promis de prooroci, sau dacă
mai trebuia să-L aştepte încă pe Cel Uns.
11:4, 5 Isus a răspuns amintindu-i lui
loan că El face minunile prezise în cazul lui
Mesia, şi anume că orbii văd (Isa. 35:6);
surzii aud (Isa. 35:5); morţii sunt înviaţi
(acest fapt nu a fost profeţit în legătură cu
Mesia, ci a depăşit minunile pe care le prezi-
seseră proorocii). De asemenea, Isus i-a
amintit lui loan că evanghelia se vesteşte la
; cei săraci, conform profeţiei mesianice de la
Isaia 61:1. în mod obişnuit, conducătorii
religioşi îşi concentrează adesea atenţia
asupra celor bogaţi, ce provin din medii
aristocratice. Mesia aducea însă vestea bună
celor săraci.
11:6 Apoi Mântuitorul a adăugat: „Fe-
rice de acela pentru care Eu nu voi fi un
prilej de poticnire." Rostite de alte buze,
aceste cuvinte ar fi fost etichetate drept cea
mai mare lăudăroşenie. Dar ieşite de pe
buzele lui Isus, ele constituie validarea per-
fecţiunii Sale personale. în loc să se compor-
te ca un general pompos, Mesia a venit sub
forma unui tâmplar umil. Blândeţea Sa,
starea Sa umilă, smerenia Sa contrastau cu
caracterul unui Mesia militant. Oameni
animaţi de pornirile firii puteau să se îndo-
iască de faptul că e cu adevărat Regele. Dar
binecuvântarea lui Dumnezeu se odihnea
peste cei care, cu ochii lor spirituali, recu-
noşteau în Isus din Nazaret pe Mesia Cel
Promis.
Versetul 6 nu trebuie interpretat ca o
dojana la adresa lui loan. Fiecare din noi
simte nevoia, din când în când, să i se confir-
me şi întărească credinţa. Una e să ai o
trecătoare abatere de la credinţă, şi cu totul
alta să te poticneşti pentru totdeauna cu
privire la identitatea Domnului Isus. Nici un
capitol separat din viaţa cuiva nu poate fi
considerat drept reprezentativ pentru întreaga
viaţă a acelui om. Luând viaţa lui loan în
totalitatea ei, vom descoperi mărturia unei
trăiri pline de credincioşie şi perseverenţă.

Matei

61

11:7, 8 De îndată ce au plecat ucenicii
lui loan, îmbărbătaţi de asigurarea dată de
Isus, Domnul s-a adresat mulţimilor, cu
cuvinte pline de elogiu la adresa lui loan
Botezătorul. Aceeaşi mulţime de oameni
dăduse năvală în pustie să-1 audă pe loan,
când vestea acesta cuvântul. De ce? Doar
pentru a vedea un om slab, şovăitor, o trestie
scuturată de orice rafală de vânt a opiniei
oamenilor? Nu, cu siguranţă că nu! loan era
un predicator neânfncat, cu un puternic simţ
al conştiinţei, care prefera să sufere, decât să
fie redus la tăcere, gata să moară decât să
stea cu mâinile în sân. Veniseră aceşti oa-
meni să vadă un curtean de la palat, îmbrăcat
în straie luxoase? Nicidecum! loan era un
om simplu al lui Dumnezeu, a cărui viaţă
austeră constituia o mustrare la adresa spiri-
tului nespus de lumesc al poporului.
11:9 Ieşiseră ei să vadă un prooroc? Ei
bine, loan era prooroc—în realitate, cel mai
mare dintre prooroci. Domnul nu a lăsat să
se înţeleagă aici că loan era mai mare în ce
priveşte caracterul său, elocvenţa sau puterea
sa de convingere. loan era mai mare datorită
poziţiei pe care o ocupa, de premergător al
Regelui-Mesia.
11:10 Ideea aceasta e confirmată de
versetul 10. loan era împlinirea profeţiei lui
Maleahi (3:1) — solul care avea să-L pre-
ceadă pe Domnul, pregătindu-i pe oameni
pentru venirea Sa. Şi alţii mai profeţiseră
Venirea lui Cristos, dar loan fusese ales să
vestească actul propriu-zis al sosirii lui
Mesia. Bine a zis cineva: „loan a deschis
calea pentru Cristos, după care s-a dat la o
parte din calea lui Cristos."
11:11 Afirmaţia „cel mai mic în împă-
răţia cerurilor este mai mare decât el"
dovedeşte că Isus se referea la privilegiul lui
loan, nu la caracterul său. Cel mai mic din
împărăţia cerurilor nu posedă neapărat un
caracter mai bun decât al lui loan, dar are un
privilegiu mai mare. A fi un cetăţean al
împărăţiei este un lucru mai mare decât a
anunţa venirea împărăţiei. Privilegiul lui
loan a fost mare în sensul că el a pregătit
calea pentru Domnul, dar el nu a trăit ca să
se bucure de binecuvântările împărăţiei.
11:12 De la inaugurarea lucrării lui loan
şi până la această întemniţare a sa, împărăţia
cerurilor fusese supusă la violenţă. Fariseii şi
cărturarii i se împotriviseră cu îndârjire.
Regele Irod făcuse tot ce-i stătuse în putinţă
pentru a zădărnici împărăţia, punând mâna
pe vestitorul ei.
„...şi cei ce dau năvală (violenţii) pun

mâna pe ea (o iau cu forţa)." Această afir-
maţie se pretează la două interpretări. Mai
întâi, vrăjmaşii împărăţiei au făcut tot ce le-a
stat în putinţă pentru a lua cu forţa împărăţia
şi a o distruge. Faptul că l-au respins pe loan
a prefigurat faptul că-L vor respinge chiar pe
Rege şi împărăţia adusă de El. Dar mai poate
însemna că cei care erau gata pentru venirea
Regelui au răspuns cu o dorinţă nestăvilită la
anunţul făcut în acest sens şi s-au străduit din
răsputeri să intre în împărăţie. Acesta este
sensul la Luca 16:16: „Legea şi Proorocii au
ţinut până la loan. De atunci încoace, Evan-
ghelia se propovăduieşte: şi fiecare, ca să
intre, dă năvală." Aici împărăţia e înfăţişată
ca o cetate asediată, în care vor să intre toate
clasele de oameni. Se cere pentru aceasta un
anumit grad de violenţă spirituală.
Indiferent care sens îl adoptăm, gândul
care se desprinde de aici este că propovădui-
rea lui loan a declanşat o reacţie violentă, cu
înrâurii profunde şi larg răspândite.
11:13 „Căci până Ia loan au proorocit
toţi proorocii şi legea." întreg volumul, de
la Geneza la Maleahi, a proorocit despre
venirea lui Mesia. Când loan a ieşit pe scena
istoriei, rolul său unic nu a constat doar în
proorocie, ci în vestirea împlinirii tuturor
profeţiilor privitoare la Prima Venire a lui
Cristos.
11:14 Maleahi prezisese că înaintea de a
Se arăta Mesia, va veni Ilie ca predecesor
(Mal. 4:5, 6). Dacă oamenii ar fi fost dispuşi
să-L primească pe Isus ca Mesia, loan ar fi
îndeplinit rolul lui Ilie. loan nu era întrupa-
rea lui Ilie, după cum arată el clar la loan
1:21. Dar el a mers înaintea lui Cristos în
spiritul şi puterea lui Ilie (Luca 1:17).
11:15 Nu toţi l-au apreciat pe loan Bote-
zătorul şi nu toţi i-au înţeles misiunea. Prin
urmare, Domnul a adăugat: „Cine are u-
rechi de auzit să audă!" Cu alte cuvinte,
aveţi grijă să nu scăpaţi semnificaţia celor
auzite! Dacă loan a îndeplinit profeţia privi-
toare la Ilie, atunci înseamnă că Isus este
Mesia cel promis! Prin acreditarea lui loan
Botezătorul, Isus reafirma pretenţia Sa, că
este Cristosul Dumnezeului. A-L accepta pe
Unul duce inevitabil la acceptarea Celuilalt.
11:16,17 Dar generaţia căreia i se adresa
Isus nu era interesată să-L accepte pe nici
unul! Iudeii, care au avut privilegiul de a
asista la venirea Regelui-Mesia, nu au avut
nici un confort de la El sau de la premergă-
torul Său. Ei erau o piatră de încercare. Isus
i-a comparat cu nişte copii răsfăţaţi, care
stăteau la piaţă şi nu puteau fi mulţumiţi

62

Matei

deloc, indiferent ce ofertă li se făcea. Dacă
prietenii lor cereau să cânte din fluier, penru
ca ei să poată dansa, aceşti copii refuzau.
Dacă prietenii le cereau să se joace de-a
înmormântarea, ei refuzau să bocească.
11:18,19 loan a venit ca ascetic şi iudeii
l-au acuzat că este posedat de demoni. Pe de
altă parte, Fiul Omului a mâncat şi a băut, în
mod normal. Dacă ascetismul lui loan i-a
făcut să se simtă incomozi, atunci te-ai fi
aşteptat ca manierele mai obişnuite ale lui
Isus la masă să fie acceptate de ei. Dimpo-
trivă însă ei L-au numit „om mâncăcios şi
băutor de vin şi prieten al vameşilor şi păcă-
toşilor." Desigur, Isus nu a mâncat şi nu a
băut niciodată fără măsură. Acuzaţia lor era
pură născocire. Este adevărat că El era prie-
ten al vameşilor şi al păcătoşilor, dar nu în
modul sugerat de ei. Da, El s-a împrietenit
cu păcătoşii, pentru a-i salva de păcatele lor,
dar niciodată nu a împărtăşit sau a aprobat
păcatele lor.
„Totuşi înţelepciunea a fost îndrep-
tăţită prin lucrările ei." Desigur, Domnul
Isus este înţelepciunea personificată (1 Cor.
1:30). Oamenii necredincioşi n-au decât să-L
vorbească de rău, El este răzbunat şi îndrep-
tăţit de faptele Sale şi de cele săvârşite în
adepţii Lui. Deşi marea majoritate a iudeilor
refuza să-L recunoască în calitatea Sa de
Rege-Mesia, afirmaţiile care le-a făcut de-
spre Sine au fost pe deplin adeverite de
minunile Sale şi de transformarea spirituală
produsă în ucenicii Săi devotaţi.
B. Vai de cetăţile Galileii care au
refuzat să se pocăiască! (11:20-24)
11:20 Cu cât e mai mare privilegiul
acordat cuiva, cu atât creşte şi responsabi-
litatea care apasă pe umerii acelei persoane.
Nici o altă cetate nu fusese mai privilegiată
decât fuseseră Horazinul, Betsaida şi Caper-
naumul. Fiul lui Dumnezeu întrupat umblase
pe străzile lor prăfuite, le învăţase fiii şi
săvârşise câteva dintre cele mai măreţe fapte
ale Sale în interiorul zidurilor lor. în faţa
acestor dovezi copleşitoare, locuitorii lor au
continuat să refuze cu încăpăţânare să se
pocăiască. Prin urmare, nici nu e de mirare
că Domnul a rostit cea mai solemnă con-
damnare la adresa lor.
11:21 El a început cu Horazinul şi Bet-
saida. Aceste cetăţi auziseră invitaţiile pline
de har ale Dumnezeului-Mântuitor, şi totuşi
îi întorseseră spatele. Gândul Lui a zburat
apoi la oraşele Tir şi Sidon, care căzuseră
sub judecata lui Dumnezeu din pricina idola-

triei şi răutăţii lor. Dacă ar fi avut ele privile-
giul de a vedea minunile săvârşite de Isus,
aceste cetăţi negreşit s-ar fi smerit cu adâncă
pocăinţă. Prin urmare, în ziua judecăţii,
Tirului şi Sidonului le va fi mai uşor decât
Horazinului şi Betsaidei.
11:22 Cuvintele „în ziua judecăţii va fi
mai uşor" indică faptul că vor exista diverse
grade de pedepsire în iad, după cum sunt
grade diferite de răsplată în cer (1 Cor. 3:12-
15). Păcatul unic care îi trimite pe oameni în
iad este refuzul lor de a se supune lui Isus
Cristos (loan 3:36b). Dar profunzimea sufe-
rinţei din iad depinde de privilegiile pe care
le-a nesocotit cineva şi de păcatele în care s-
a complăcut.
11:23, 24 Puţine cetăţi fuseseră atât de
favorizate cum fusese Capernaumul. Acesta
devenise oraşul adoptat de Isus după respin-
gerea Sa la Nazaret (9:1, cf. Marcu 2:1-12),
şi unele din cele mai extraordinare miracole
ale Sale—dovezi de netăgăduit ale faptului
că El era Mesia cel Promis — fuseseră
săvârşite aici. Dacă Sodomă, infama capitală
a homosexualităţii, ar fi avut aceste privile-
gii, s-ar fi pocăit şi ar fi fost cruţată. Dar
privilegiul Capernaumului a fost mult mai
mare. Locuitorii săi ar fi trebuit să se pocă-
iască şi să-L accepte cu bucurie pe Domnul.
Dar Capernaumul a pierdut prilejul ce i se
oferise. Păcatul perversiunii Sodomei a fost,
într-adevăr, mare, dar nici un păcat nu e mai
mare decât faptul că Capernaumul a respins
pe Fiul sfânt al lui Dumnezeu! Prin urmare,
Sodoma nu va fi pedepsită atât de aspru ca şi
Capernaumul, în ziua judecăţii. Deşi iniţial
înălţat la cer, în ce priveşte privilegiile acor-
date, Capernaumul va fi coborât până în
Hades, la judecată. Dacă toate acestea sunt
adevărate despre Capernaum, cu cât mai
valabilă este afirmaţia în cazul acelor locuri
unde Bibliile abundă, unde evanghelia se
vesteşte de la radio şi televiziune şi unde
puţini, ba poate chiar nici unul nu va avea
scuze!
în zilele Domnului nostru, existau patru
cetăţi (oraşe) de frunte în Galileea: Horazin,
Betsaida, Capernaum şi Tiberiada. Care a
fost urmarea? Nimicirea Horazinului şi a
Betsaidei a fost atât de profundă încât azi
nici nu se cunoaşte locul exact unde au fost
aceste oraşe. Nici chiar despre Capernaum
nu se ştie exact unde era plasat. Tiberiada
încă mai dăinuie. Această împlinire extraor-
dinar de remarcabilă a profeţiei este încă o
dovadă în plus despre atotştiinţa Mântuitoru-
lui şi inspiraţia Bibliei.

Matei

63

C. Reacţia Mântuitorului la respingere
(11:25-30)
11:25,26 Cele trei oraşe din Galileea nu
aveau nici ochi, nici inimă să-L iubească pe
Cristosul lui Dumnezeu. El ştia însă că
atitudinea lor era doar o anticipare a respin-
gerii la scară mult mai mare. Cum a reacţio-
nat El la lipsa lor de pocăinţă? Nu cu vrăj-
măşie, cinism sau răzbunare. Mai degrabă,
El Şi-a ridicat glasul către Dumnezeu cu
mulţumire că nimic nu poate zădărnici
planurile Sale suverane. „Te laud, Tată,
Doamne, al cerului şi al pământului, pen-
tru că ai ascuns aceste lucruri de cei înţe-
lepţi şi pricepuţi şi le-ai descoperit prunci-
lor."
Două greşeli de înţelegere trebuiesc
evitate aici. Mai întâi, Isus nu-Şi exprima
satisfacţia faţă de judecata ce avea să se
abată în mod inevitabil asupra cetăţilor
galileene. în al doilea rând, El nu a lăsat să
se înţeleagă că Dumnezeu ar fi privat în mod
arbitrar pe cei înţelepţi şi pricepuţi de lu-
mină.
Cetăţile avuseseră toate ocaziile de a-L
primi pe Domnul Isus. Dar ele refuzaseră în
mod deliberat să 1 se supună. Când au refu-
zat ele lumina, şi Dumnezeu a luat lumina de
la ele. Dar planurile lui Dumnezeu nu au su-
ferit înfrângere, ci ele se vor împlini întoc-
mai. Dacă intelectualii nu vor să creadă,
atunci Dumnezeu se va descoperi inimilor
oamenilor simpli şi smeriţi. El îi satură pe
cei flămânzi cu bunătăţi şi-i trimite pe cei
bogaţi cu mâinile goale (Luca 1:53).
Cei care se consideră prea înţelepţi ca să
mai aibă nevoie de Cristos ajung să sufere de
o orbire juridică. Dar cei care recunosc că le
lipseşte înţelepciunea primesc revelaţii de la
Cel „în care sunt ascunse toate comorile
înţelepcicunii şi cunoştinţei" (Col. 2:3). Isus
I-a mulţumit Tatălui pentru faptul că a rân-
duit ca, şi dacă unii nu-L vor accepta, alţii
să-L primească totuşi. în faţa unei necredinţe
de proporţii gigantice, El a găsit consolare în
planul şi scopul suveran al lui Dumnezeu.
11:27 Toate lucrurile I-au fost încredinţa-
te lui Cristos de către Tatăl Său. Această
afirmaţie ar fi foarte absurdă, dacă ar fi
făcută de oricine altcineva, dar rostită de
Domnul Isus, ea este o simplă enunţare a
adevărului. La ora aceea, când începuse să se
înteţească opoziţia, nu se părea să El este
stăpân pe situaţie. Dar aparenţele erau înşelă-
toare. El era stăpân pe situaţie. Programul
vieţii Sale se desfăşura fără să poată fi zădăr-
nicit, în direcţia gloriosului triumf de la

sfârşit. „Nimeni nu-L cunoaşte deplin pe
Tatăl, afară de Fiul." Persoana lui Cristos
e învăluită într-un mister de nepătruns. înge-
mănarea naturii dumnezeieşti cu cea ome-
nească într-o singură Persoană ridică proble-
me copleşitor de mari pentru mintea omului.
De pildă, să luăm doar problema morţii:
Dumnezeu nu poate muri. Dar Isus este
Dumnezeu şi Isus a murit. Totuşi natura sa
divină şi cea umană sunt inseparabile. Astfel,
deşi îl putem cunoaşte şi iubi şi ne putem
pune încrederea în El, există un sens în care
numai Tatăl îl poate înţelege deplin pe Fiul.
Dar tainele de nepătruns ale Numelui Tău
Depăşesc puterea creaturii de a Ie înţelege;
Doar Fiul — slăvit adevăr—
Pe Tatăl îl poate cunoaşte cu adevărat.
Vrednic eşti, o, Miel al lui Dumnezeu,
Ca orice genunchi să Ţi se plece!
—Josiah Conder
„Tot aşa, nimeni nu cunoaşte deplin pe
Tatăl, afară de Fiul şi acela căruia vrea
Fiul să i-L descopere." Şi Tatăl este de
nepătruns. în ultimă instanţă, numai Dumne-
zeu este suficient de mare pentru a-L înţe-
lege pe Dumnezeu. Omul nu poate să-L
cunoască prin propriile sale forţe sau prin
intelectul Său. Dar Domnul Isus poate să-L
descopere pe Tatăl şi-L descoperă cui bine-
voieşte. Oricine ajunge să-L cunoască pe
Fiul ajunge să-L cunoască şi pe Tatăl (loan
14:7).
Totuşi, după ce am spus toate acestea,
trebuie să mărturisim că în încercarea de a
explica versetul 27, ne-am lovit de adevăruri
care ne depăşesc. Noi vedem lucrurile palid,
ca într-o oglindă. Nici măcar în eternitate,
minţile noastre mărginite nu vor fi în stare să
aprecieze îndeajuns măreţia lui Dumnezeu
sau să înţeleagă taina întrupării. Când citim
că Tatăl este descoperit numai celor cărora
Fiul binevoieşte să i-L descopere, am putea
fi ispitiţi să credem că ar fi vorba de un
proces arbitrar de selecţie, aplicat unui
număr restrâns de oameni. Dar versetul
următor ne păzeşte de o atare interpretare
eronată. Domnul Isus lansează o invitaţie
universală către toţi cei trudiţi şi apăsaţi să
vină la El pentru a primi odihnă. Cu alte
cuvinte, cei cărora binevoieşte El să li-L
descopere pe Tatăl sunt cei care îşi pun
încrederea în Domnul Isus, luându-L ca
Domn şi Mântuitor al lor. Analizând această
invitaţie de infinită tandreţe, să ne amintim
că a fost făcută după flagranta respingere a

64

Matei

lui Isus de către oraşele privilegiate din
Galileea. Ura şi încăpăţânarea omului nu au
putut stinge dragostea şi harul Său. După
cum s-a exprimat A. J. McClain:
Deşi naţiunea Israel se îndreaptă spre grozăvia
judecăţii divine, Regele, în cadrul ultimului Său
apel, deschide larg uşa mântuirii personale. Şi
astfel, El dovedeşte că este un Dumnezeu al
harului, chiar atunci când poporul este în pragul
judecăţii.19
11:28 Veniţi... A veni înseamnă a crede
(Fapte 16:31); a primi (loan 1:12); a mânca
(loan 6:35); a bea (loan 7:37); a privi (Isa.
45:22); a mărturisi (1 loan 4:2); a auzi (loan
5:24, 25); a intra pe uşă (loan 10:9); a des-
chide o uşă (Apo. 3:20); a te atinge de poala
hainei Lui (Mat. 9:20,21); şi a accepta darul
vieţii veşnice prin Cristos, Domnul nostru
(Rom. 6:23).
la Mine... Obiectivul credinţei nu este o
biserică, un crez sau un cleric, ci Cristosul
cel viu. Mântuirea este într-o Persoană. Cei
care îl au pe Isus sunt mântuiţi în măsura
deplină în care îi poate mântui Dumnezeu.
toţi cei trudiţi şi împovăraţi. Pentru a
veni cu adevărat la Isus, cineva trebuie să
creadă că este împovărat de păcat. Numai cei
care recunosc că sunt pierduţi pot fi mântuiţi.
Credinţa în Domnul Isus Cristos este prece-
dată de pocăinţa faţă de Dumnezeu.
şi Eu vă voi da odihnă. Observaţi că
odihna nu poate fi câştigată sau dobândită pe
baza meritelor, ci este dată în dar. Aceasta
este odihna mântuirii care provine din faptul
că ţi-ai dat seama că Cristos a isprăvit lucra-
rea de răscumpărare pe crucea de la Calvar.
Este odihna conştiinţei care intervine în
urma realizării faptului că pedeapsa pentru
păcatele tale a fost plătită odată pentru tot-
deauna şi că Dumnezeu nu va mai cere plata
a doua oară.
11:29 în versetele 29 şi 30, invitaţia trece
de la mântuire la slujire.
Luaţi jugul Meu asupra voastră. A-
ceasta înseamnă a te preda voii Lui, a-I da
lui controlul asupra vieţii Tale (Rom. 12:1,
2).
şi învăţaţi de la Mine. Pe măsură ce
recunoaştem domnia Sa în fiecare aspect al
vieţii noastre, El ne îndrumă pe căile Sale.
căci Eu sunt blând şi smerit cu inima.
în contrast cu fariseii, care erau aspri şi
mândri, adevăratul învăţător este blând şi
smerit. Cei care iau jugul Lui vor învăţa să
ocupe locul cel mai de jos.

şi veţi găsi odihnă pentru sufletele
voastre. Aici nu este vorba despre odihna
conştiinţei, ci odihna inimii, care se dobân-
deşte prin ocuparea locului celui mai de jos
înaintea lui Dumnezeu şi a omului. De ase-
menea, este odihna pe care o cunoaşte ci-
neva în slujba lui Cristos, când încetează de
a mai fi „mare".
11:30 Căci jugul Meu este bun şi sarci-
na Mea uşoară. Iarăşi întâlnim un contrast
puternic cu fariseii. Isus a spus despre ei: „Ei
leagă sarcini grele şi cu anevoie de purtat; şi
le pun pe umerii oamenilor, dar ei nici cu
degetul nu vor să le mişte" (Mat. 23:4).
Jugul lui Isus este uşor: nu lasă urme pe gru-
maz. Cineva a sugerat că dacă ar fi fost ca
Isus să-şi pună o firmă pe uşa atelierului său
de tâmplărie, ar fi sunat astfel: „Juguri uşor
de purtat".
Povara Lui este uşoară. Asta nu înseam-
nă că în viaţa creştină nu vor veni peste noi
probleme, încercări, chinuri şi dureri în
inimă. Numai că nu vom fi nevoiţi să purtăm
singuri aceste poveri. Suntem înjugaţi alături
de Cel care ne va da suficient har pentru
toate situaţiile întâmpinate de noi. A-L sluji
pe El nu este robie, ci libertate perfectă, după
cum s-a exprimat J.H. Jowett:
Greşeala fatală a credinciosului ar fi să încerce
să poarte povara vieţii de unul singur, punându-
şi o zgardă. Dumnezeu nu a rânduit niciodată ca
omul sâ-şi poarte singur povara. Cristos nu dă
decât juguri! Jugul este, prin definiţie, un dispo-
zitiv conceput pentru două grumazuri. Şi Dom-
nul Isus însuşi vrea să ocupe unul din cele două
spaţii ale jugului. El vrea să împărtăşească orice
trudă şi sarcină grea. Secretul păcii şi biruinţei în
viaţa creştină îl aflăm atunci când renunţăm la
„zgardă" şi acceptăm, jugul" relaxant al învăţă-
torului.20
D. Isus este Domnul Sabatului (12:1-8)
12:1 Capitolul acesta consemnează criza
tot mai mare de respingere a Sa. Animozita-
tea şi răutatea tot mai mare a fariseilor faţă
de El sunt gata să se reverse acum. Problema
prin care se sparg zăgazurile, lăsând să se
reverse ura lor, este întrebarea despre Sabat,
în această zi de Sabat, Isus împreună cu
ucenicii treceau printre lanurile de grâu.
Ucenicii au început să smulgă spice de grâu
şi să le mănânce. Legea le îngăduia să mă-
nânce spice de grâu din ogorul vecinului,
atâta timp cât nu foloseau secera (Deut.
23:25).
12:2 Dar fariseii, care făceau caz de

Matei

65

orice amănunt din lege, oricât de minuscul şi
nesemnificativ ar fi fost, au lansat imediat
acuzaţia că a fost călcat Sabatul. Deşi nu se
redau concret toate acuzaţiile lor, ucenicii au
fost învinuiţi de următoarele: (1) că au recol-
tat (au cules spice); (2) că au treierat (fre-
când în mână spicele); (3) că au vânturat
(separând grâul de pleavă).
12:3,4 Isus s-a adresat plângerii lor ridi-
cole, amintindu-le de un incident din viaţa
lui David. Odată, când se afla în exil, îm-
preună cu oamenii lui, s-au dus în pustie şi
au mâncat pâinea punerii înainte — cele
douăsprezece pâini memoriale, hrană inter-
zisă pentru orice altă persoană decât preoţii.
Dar nici David, nici oamenii lui nu erau
preoţi şi totuşi Dumnezeu nu le-a imputat
niciodată faptul că au consumat pâinea res-
pectivă. De ce?
Răspunsul este că legea lui Dumnezeu nu
a avut niciodată menirea de a provoca sufe-
rinţă credincioşilor Săi. Nu era vina lui
David că se afla în exil. Vina o purta naţiu-
nea păcătoasă, care-1 respinsese. Dacă i s-ar
fi acordat locul ce i se cuvenea, nici el, nici
însoţitorii lui n-ar fi fost nevoiţi să mănânce
pâinea punerii înainte. Dar, din pricina păca-
tului care exista în Israel, Dumnezeu a îngă-
duit un act care, în alte împrejurări, ar fi fost
interzis.
Analogia este clară: Domnul Isus a fost
Regele de drept al Israelului, dar naţiunea nu
a vrut să-L recunoască de Suveran. Dacă I s-
ar fi acordat locul ce I se cuvine, adepţii Lui
nu ar fi fost nevoiţi să-şi potolească foamea
în modul acesta, în ziua de Sabat ori în
oricare altă zi din săptămână. Istoria se re-
peta. Domnul nu Şi-a mustrat ucenicii, deoa-
rece aceştia nu greşiseră cu nimic.
12:5 Isus le-a amintit fariseilor că preoţii
profanează Sabatul prin uciderea şi jertfirea
animalelor şi executarea multor altor treburi
mecanice, dar necesare (Num. 28:9, 10); cu
toate acestea, ei sunt fără vină, pentru că sunt
angajaţi în slujba lui Dumnezeu.
12:6 Fariseii ştiau că preoţii lucrau în
fiecare zi de Sabat la templu, fără ca prin
aceasta să-1 profaneze. Prin urmare, ce i-a
determinat să-i critice pe ucenici pentru fapta
lor, comisă în prezenţa Celui care este mai
mare decât templul? Cuvântul „Celui" redat
prin italice, ar putea fi citit drept „Ceva mai
mare decât templul este aici.". Acest „ceva"
este împărăţia lui Dumnezeu, prezentă în
persoana Regelui.
12:7 Fariseii nu înţeleseseră niciodată
inima lui Dumnezeu. în Osea 6:6 El spusese:

„Milă voiesc, iar nu jertfă." Dumnezeu
aşează compasiunea mai presus de ritual.
Mai degrabă, El vrea să-i vadă pe copiii Lui
culegând spice de grâu, decât să respecte
ziua aceasta cu atâta stricteţe încât să-şi
provoace suferinţe fizice. Dacă fariseii şi-ar
fi dat seama de acest lucru, nu i-ar fi con-
damnat pe ucenici. Dar ei puneau mai mult
preţ pe hipercorectitudea lor exterioară decât
pe bunăstarea oamenilor.
12:8 Apoi Mântuitorul a adăugat: „Căci
Fiul Omului este Domn şi al Sabatului". El
este cel care a instituit, din capul locului,
legea şi, prin urmare, El era cel mai calificat
să-i interpreteze sensul. E. W. Rogers a
declarat următoarele:
Se pare că Matei, învăţat aici de Duhul, trece
rapid în revistă numeroasele nume şi funcţii
deţinute de Domnul Isus: El este Fiul Omului;
Domnul Sabatului; Robul Meu; Fiul Meu Prea-
iubit; Fiul lui David; mai mare decât templul;
mai mare decât Iona; mai mare decât Solomon.
El procedează aşa pentru a arăta enormitatea
păcatului de respingere a Lui şi a refuzului de a-
I acorda drepturile ce I se cuvin.21
înainte de a trece la următorul incident,
vindecarea de către Isus a omului cu mâna
uscată, se cuvine să ne oprim asupra subiec-
tului Sabatului.
EXCURS DESPRE SABAT
Ziua de Sabat era şi va fi întotdeauna
ziua a şaptea a săptămânii, sâmbăta.
Dumnezeu s-a odihnit în ziua a şaptea,
după şase zile ale creaţiei (Gen. 2:2). El nu
i-a poruncit omului să ţină Sabatul cu acea
ocazie, deşi e posibil să fi rânduit atunci
acest principiu al unei zile de odihnă după
şase zile lucrătoare.
Poporului Israel i s-a poruncit să ţină
Sabatul când au fost date Cele Zece Porunci
(Ex. 20:8-11). Legea Sabatului se deosebea
de celelalte nouă porunci, prin faptul că era
o lege ceremonială, în vreme ce celelalte
erau legi morale. Singurul motiv pentru care
era greşit să lucrezi în ziua de Sabat era
faptul că aşa spusese Dumnezeu. Celelalte
porunci, în schimb, aveau de a face cu lu-
cruri rele în ele însele.
Prohibiţia împotriva muncii în ziua de
Sabat nu fusese niciodată concepută ca să se
aplice la: slujirea lui Dumnezeu (Mat. 12:5);
lucrări indispensabile (Mat. 12:3, 4) sau
fapte de milostenie (Mat. 12:11, 12). Nouă

66

Matei

din cele Zece Porunci sunt repetate în Noul
Testament, nu sub formă de lege, ci ca în-
drumări pentru creştinii care trăiasc sub har.
Singura poruncă pe care creştinii nu sunt
îndemnaţi s-o respecte este cea a Sabatului.
Mai degrabă, Pavel ne învaţă că creştinul nu
poate fi condamnat pentru eşecul de a res-
pecta această poruncă (Col. 2:16).
Ziua cu oarecare distincţie pentru creşti-
nism este prima zi a săptămânii. Domnul
Isus a înviat din morţi în prima zi a săptămâ-
nii (loan 20:1), o dovadă că lucrarea de
răscumpărare fusese încheiată şi aprobată de
cer. în următoarele două Zile ale Domnului,
El s-a întâlnit cu ucenicii Săi (loan 20:19,
26). Duhul Sfânt a fost dat în prima zi a
săptămânii (fapte 2:1; cf. Lev. 23:15, 16).
Primii ucenici se adunau în prima zi a săptă-
mânii, pentru a frânge pâine, vestind moar-
tea Domnului (Fapte 20:7). Este ziua rându-
ită de Dumnezeu în care creştinii să pună
deoparte fondurile pentru lucrarea Domnului
(1 Cor. 16:1,2).
Ziua de Sabat sau ziua a şaptea venea la
sfârşitul unei săptămâni de trudă. Dar Ziua
Domnului sau duminică este începutul unei
săptămâni, cu odihna pe care o conferă cu-
noaşterea faptului că lucrarea de ispăşire s-a
încheiat. Sabatul comemora prima creaţie;
Ziua Domnului este legată de noua creaţie.
Ziua de Sabat era ziua responsabilităţii; Ziua
Domnului este o zi de privilegiu.
Creştinii nu „ţin" ziua Domnului ca mij-
loc prin care să-şi dobândească mântuirea
sau să realizeze sfinţenia, nici nu o fac de
teamă să nu fie pedepsiţi. Ei acordă acestei
zile un statut aparte, din pricina iubirii şi
devotamentului lor pentru Cel care S-a dat
pe Sine pentru ei. întrucât suntem eliberaţi
de treburile de zi cu zi ale lumii acesteia în
ziua de duminică, noi o putem rezerva în
mod special pentru închinare şi slujirea lui
Cristos.
Nu este corect să spunem că Sabatul a
fost transformat în Ziua Domnului. Sabatul
este sâmbăta, pe când Ziua Domnului este
ziua de duminică. Sabatul a fost o umbră, în
vreme ce substanţa este Cristos (Coloseni
2:16, 17). învierea lui Cristos a marcat un
nou început iar Ziua Domnului semnifică
acel început.
Ca iudeu credincios, trăind sub lege, Isus
a ţinut Sabatul (în ciuda acuzaţiilor formu-
late de farisei că El nu ar fi făcut acest lu-
cru). Ca Domn al Sabatului, El 1-a eliberat
de sub regulile şi regulamentele false cu care
fusese împovărat, ţ

E.	Isus vindecă în ziua de Sabat
(12:9-14)
12:9 Ieşind din lanurile de grâu, Isus Se
duce în sinagogă. Luca ne spune că cărturarii
şi fariseii îl urmăreau să vadă ce pâră să
aducă împotriva Lui (Luca 6:6, 7).
12:10 în sinagogă era un om cu mâna
uscată — mărturie fără cuvinte a neputinţei
fariseilor de a-1 ajuta. Până în acest moment
ei îl trataseră pe omul respectiv cu răceală şi
indiferenţă. Dar deodată el devine valoros în
ochii lor, ca mijloc prin care să-L prindă în
cursă pe Isus. Ei ştiau că Mântuitorul era
întotdeauna dispus să aline suferinţa umană.
Prin urmare, dacă-1 va vindeca în ziua de
Sabat, ei îl vor prinde cu o faptă pasibilă de
pedeapsă —gândeau ei. Şi astfel au început
printr-o întrebare lipsită de sens: „E drept să
vindeci în ziua de Sabat?"
12:11 Mântuitorul le-a răspuns punându-
le şi El întrebarea dacă ei ar fi dispuşi să
scoată o oaie din fântână în ziua de Sabat.
Desigur că ar scoate-o! Dar de ce? Poate
pretextul pe care l-ar invoca ar fi că aceasta
trebuie considerată o faptă de milostenie —
însă un alt considerent ar fi faptul că oaia
valora bani or, ei nu ar dori să sufere o
pierdere financiară, nici măcar în ziua de
Sabat.
12:13, 14 După ce i-a prins pe liderii
iudeilor în capcana propriei lor lăcomii, Isus
1-a vindecat pe omul cu mâna uscată. Spu-
nându-i omului să-şi întindă mâna, a apelat
la credinţă şi la voinţa umană. Ascultarea a
fost apoi răsplătită cu vindecare. Mâna a fost
refăcută, devenind ca cealaltă, prin acţiunea
miraculoasă a Minunatului Creator. Te-ai fi
aşteptat ca fariseii să se bucure că omul pe
care ei n-au avut nici puterea, nici înclinaţia
de a-1 vindeca a fost tămăduit. Mai degrabă
însă ei s-au mâniat pe Isus şi au uneltit cum
să-L ucidă. Dacă ei ar fi avut o mână uscată,
s-ar fi bucurat să fie vindecată în oricare zi a
săptămânii.
F.	Vindecarea pentru toţi (12:15-21)
12:15,16 Cunoscând gândurile vrăjmaşi-
lor Lui, Isus S-a retras. Dar oriunde mergea,
mulţimile veneau după El. Şi oriunde se
adunau bolnavii, El îi vindeca pe toţi. Darle-
a poruncit să nu spună la nimeni despre
vindecările Sale miraculoase, nu pentru că ar
fi dorit să Se protejeze pe El însuşi, ci pentru
a evita mişcarea lipsită de profunzime a
oamenilor de a încerca să facă din El eroul
popular al unei revoluţii populare. El trebuia
să Se ţină de programul divin. Revoluţia Lui

Matei

67

avea să survină, dar nu prin vărsare de sânge
roman, ci prin vărsarea propriului Său sânge.
12:17, 18 Lucrarea Sa plină de har se
făcea ca împlinire a profeţiei de la Isaia 41:9
şi 42:1-4. Profetul II văzuse cu mult timp
înainte pe Mesia ca un Cuceritor. El îl înfăţi-
şează pe Isus ca Robul pe care L-a ales
lehova, Preaiubitul, în care îşi găseşte plăce-
rea sufletul lui Dumnezeu. Dumnezeu avea
să pună Duhul Lui asupra Sa — o profeţie
împlinită la botezul lui Isus. Iar lucrarea Sa
avea să depăşească graniţele Israelului. El
avea să vestească Neamurilor dreptatea.
Această notă de la sfârşit devine tot mai
dominantă, pe măsură ce creşte refuzul
Israelului.
12:19 Isaia a mai prezis că Mesia nu se
va certa şi nu-Şi va ridica glasul pe uliţe. Cu
alte cuvinte, El nu va fi un politician abil, cu
capacitatea de a incita masele. McClain
scrie, în acest sens:
Regele, care este «robul» lui Dumnezeu, nu îşi
va ocupa locul ce I se cuvine, de eminenţă, prin
vreunul din mijloacele obişnuite, de foiţă car-
nală sau demagogie politică — după cum nu va
apela la forţele supranaturale, ce-I stau la înde-
mână.22
12:20 El nu va frânge trestia ruptă şi nici
nu va stinge fitilul care fumegă. Nu va călca
în picioare drepturilor celor deposedaţi sau
lipsiţi de privilegii, pentru a-Şi atinge scopu-
rile. Ci va încuraja şi întări pe cei cu inima
zdrobită, pe cei asupriţi. Până şi o simplă
scânteie de credinţă o va face să crească,
până va deveni o flacără. Lucrarea Sa va
continua până când va face să biruie drepta-
tea. Grija Sa smerită şi plină de iubire pentru
alţii nu va fi stinsă de ura şi ingratitudinea
oamenilor.
12:21 Şi Neamurile vor nădăjdui în
Numele Lui. în Isaia această expresie sună
astfel: „Şi ţinuturile de pe coastă vor aştepta
Legea Sa"—dar sensul e acelaşi. Ţinuturile
de pe coastă se referă la naţiunile neevreieşti,
la Neamuri. Ele sunt prezentate aici ca aştep-
tând domnia Sa, pentru ca să-I fie supuşi
loiali. Kleeist şi Lilly aduc elogii acestui citat
din profeţia lui Isaia, în următorii termeni:
...unul din giuvaierurile de mare preţ ale Evan-
gheliei, o imagine de rară frumuseţe, a lui
Cristos... Isaia înfăţişează uniunea dintre Cristos
şi Tatăl, misiunea Lui de a instrui naţiunile,
tandreţea cu care se ocupă de omenirea suferin-
dă, şi apoi victoria Sa finală: căci nu există nici

o speranţă pentru lume, decât în Numele Său.
Cristos — Mântuitorul lumii — nu un limbaj
arid, scolastic, ci o expresie vie, plină de savoa-
rea orientală.23
G. Păcatul de neiertat (12:22-32)
12:22-24 Când Isus a vindecat un demo-
niac orb şi mut, oamenii de rând au început
să se gândească serios la faptul că El ar
putea fi Fiul lui David, Mesia lui Israel.
Acest lucru a atras însă furia fariseilor.
Neputând suferi nici o sugestie de simpatie
pentru Isus, ei au explodat, acuzându-L pe
Isus că ar fi săvârşit minunea prin puterea lui
Beelzebub, domnul dracilor. Această groaz-
nică învinuire constituie prima oară când ei
îl acuză pe Domnul Isus că ar acţiona animat
de puterea demonilor.
12:25, 26 Isus, citindu-le gândurile, S-a
grăbit să le demaşte nechibzuinţa. El a scos
în evidenţă că nici o împărăţie, oraş sau casă
care este dezbinată împotriva ei însăşi nu va
putea dăinui. Dacă ar fi adevărat că El scoate
afară demonii prin puterea Satanei, atunci ar
însemna că Satana acţionează împotriva lui
însuşi. Or, asta ar fi absurd!
12:27 Domnul nostru a avut încă un
răspuns devastator la adresa fariserilor. Unii
din asociaţii lor iudaici, cunoscuţi ca exor-
cişti, pretindeau că posedă puterea de a
scoate afară demoni. Isus nici nu a recu-
noscut, nici nu a negat pretenţia lor, ci s-a
folosit de ea pentru a scoate în evidenţă că
dacă El scoate demonii prin puterea lui
Beelzebub, atunci fiii fariseilor (adică aceşti
exorcişti) procedează la fel. Fariseii nu ar fi
recunoscut acest lucru, nici în ruptul capului,
însă ei nu au putut infirma logica argumen-
tului. Proprii lor asociaţi îi vor condamna
pentru faptul de a fi sugerat că făceau exor-
cizarea în calitate de agenţi ai Satanei. Iată
ce spune Scofield în această privinţă:
Fariseii nu suportau să fie acuzaţi că ei sau fiii
lor ar acţiona prin puterea Satanei, dar plecând
de la poziţia pe care au adoptat-o, că Cristos ar
scoate demonii prin puterea lui Beelzebub, s-au
făcut pasibili de a fi învinuiţi de inconsecvenţă,
de proprii lor fii. Căci dacă puterea de a scoate
demoni este satanică, atunci urmează că oricine
exercită acea putere este în colaborare cu sursa
acelei puteri.24
Ei nu erau deloc logici, când atribuiau
efecte similare unor cauze diferite.
12:28 Desigur, adevărul era că Isus
scotea demonii prin puterea Duhului lui

68

Matei

Dumnezeu. întreaga Sa viaţă de Om pe acest
pământ a fost trăită prin puterea Duhului
Sfanţ. El a fost Mesia cel plin de Duhul,
despre care profeţise Isaia (Isa. 11:2; 42:1;
61:1-3). De aceea, El le-a spus fariserilor:
„...dacă Eu scot afară dracii cu Duhul lui
Dumnezeu, atunci împărăţia lui Dumne-
zeu a venit peste voi." Acest enunţ trebuie
să fi constituit o lovitură zdrobitoare pentru
ei, care se mândreau cu cunoştinţele lor
teologice. Totuşi, împărăţia lui Dumnezeu a
venit peste ei, deoarece Regele era în mijlo-
cul lor iar ei nici măcar nu şi-au dat seama
de acest lucru! Erau total inconştienţi că El
se afla acolo!
12:29 Departe de a colabora cu Satan,
Domnul Isus era, în realitate, învingătorul
Satanei. Lucrul acesta îl ilustrează Domnul
prin istoria omului puternic. Omul puternic
este Satana. Casa lui este sfera în care are el
putere. Gospodăria (sau bunurile lui) sunt
demonii săi. în realitate, legarea Satanei are
loc în mai multe faze. Ea a început în timpul
lucrării publice a lui Isus. Apoi legarea
Satanei a fost decisiv garantată prin moartea
şi învierea lui Cristos. Iar apoi, în timpul
domniei de o mie de ani a Regelui, ea va
avea un caracter mult mai tangibil (Apo.
20:2). în momentul de faţă, diavolul nu pare
să fie legat. El continuă să exercite o putere
considerabilă. Dar soarta lui e pecetluită iar
timpul care i-a mai rămas e foarte scurt.
12:30 Apoi Isus a zis: „Cine nu este cu
Mine este împotriva Mea şi cine nu strân-
ge cu Mine risipeşte." Prin atitudinea lor
blasfemiatoare, fariseii au demonstrat că nu
erau cu Domnul. Atunci înseamnă că erau
împotriva Lui. Refuzând să culeagă cu El, ei
nu făceau altceva decât să risipească grânele.
Ei îl acuzaseră pe Isus că scoate demonii
prin puterea Satanei, când, de fapt, ei înşişi
erau robii Satanei, căutând să zădărnicească
lucrarea lui Dumnezeu.
La Marcu 9:40 Isus a spus: „Cine nu este
împotriva noastră este pentru noi." Această
afirmaţie pare să răstoarne cuvintele Domnu-
lui de la Matei 12:30. Dar dificultatea e
rezolvată atunci când observăm că la Matei
se pune problema mântuirii. Un om va fi ori
pentru Cristos, ori împotriva Lui. Nu există
teren neutru. La Marcu însă subiectul este
slujirea. între ucenicii lui Isus există deose-
biri uriaşe — ei provin din diverse biserici
locale, folosesc metode diferite de lucru şi
reflectă diverse nuanţe de interpretare teolo-
gică. Dar aici se stabileşte regula potrivit
căreia dacă cineva nu este împotriva Dom-

nului, este de partea Lui, fiind demn de
respect.
12:31, 32 Aceste versete marchează o
criză în raporturile lui Cristos cu liderii
Israelului. El îi acuză de a fi comis păcatul
de neiertat: hula împotriva Duhului Sfânt,
adică susţinând că Isus ar fi săvârşit minu-
nile Sale prin puterea Satanei, când, în reali-
tate, El_ le-a înfăptuit prin puterea Duhului
Sfânt. în realitate, ei II numeau pe Duhul
Sfânt Beelzebub, domnul dracilor.
Există iertare pentru alte forme de păcat
şi hulă (blasfemie). Cineva putea chiar vorbi
împotriva Fiului Omului, şi totuşi să fie
iertat. Dar a-L huli (sau blasfemia) pe Duhul
Sfânt este un păcat pentru care nu există
iertare, nici în veacul acesta, nici în veacul
viitor, al mileniului. Prin „veacul acesta"
Isus s-a referit la zilele lucrării Sale publice
pe acest pământ. Există temeiuri să ne îndo-
im că acest păcat de neiertat ar putea fi
comis astăzi, deoarece acum El nu e prezent
cu trupul şi nu săvârşeşte minuni în acelaşi
fel.
Păcatul de neiertat nu este totuna cu
respingerea Evangheliei. S-ar putea ca un
om să-L respingă pe Mântuitorul ani de zile,
şi apoi să se pocăiască, să creadă şi să fie
mântuit. (Desigur, dacă moare în necredinţă,
rămâne neiertat.) Tot aşa, păcatul de neiertat
nu este totuna cu aşa-numita cădere sau
alunecare de la credinţă. S-ar putea ca un
credincios să se îndepărteze de Domnul, dar
până la urmă să fie readus la părtăşia cu
Dumnezeu şi cu copiii Lui.
Mulţi oameni se tem ca nu cumva să fi
comis păcatul de neiertat. Chiar dacă acest
păcat ar putea fi comis în zilele noastre,
faptul că o persoană este îngrijorată e, în
sine, o dovadă că nu e vinovată de acest
păcat. Cei care au comis acest păcat erau
împietriţi şi neînduplecaţi în opoziţia lor faţă
de Cristos. Ei nu se jenau deloc să-L insulte
pe Duhul Sfânt şi nu şovăiau să uneltească
omorârea Fiului lui Dumnezeu. Ei nu dădeau
nici un semn de remuşcare sau pocăinţă.
H. Un pom se cunoaşte după roadele sale
(12:33-37)
(12:33) Chiar şi fariseii trebuia să fi
recunoscut că Domnul săvârşise o faptă
bună, scoţând afară demonii. Dar ei L-au
acuzat că ar fi rău. Aici Domnul le demască
inconsecvenţa, spunând, de fapt: „Hotărâţi-
vă! Dacă un pom este bun, şi roadele sale
vor fi bune şi vice versa!" Roadele reflectă
calitatea pomului care le-a produs. Roadă

Matei

69

lucrării Sale fusese bună. El vindecase bol-
navii, orbii, surzii şi muţii, scosese demonii
şi înviase morţii. Oare un pom stricat ar fi
putut produce asemenea roade? Nicidecum!
Atunci de ce au refuzat ei cu atâta încăpăţâ-
nare să-L recunoască?
12:34, 35 Motivul a fost faptul că erau
pui de năpârci. Răutatea manifestată de ei
împotriva Fiului Omului, pusă în evidenţă de
cuvintele lor pline de venin, a constituit
revărsarea răului din inimile lor rele.25 O
inimă plină de bunătate se va evidenţia prin
cuvintele pline de har şi neprihănire. O inimă
rea, în schimb, se va exprima prin blasfemii,
amărăciune şi injurii.
12:36 Isus i-a avertizat solemn pe ei (şi
pe noi) că oamenii vor da socoteală de orice
cuvânt nefolositor pe care-1 vor fi rostit,
întrucât cuvintele pe care le-au rostit consti-
tuie barometrul cel mai fidel al caracterului
vieţii lor, ele vor forma baza condamnării
sau achitării. Prin urmare, ce groaznică va fi
osânda fariseilor, pentru cuvintele pline de
dispreţ şi răutate pe care le-au rostit împo-
triva Fiului lui Dumnezeu!
12:37 „Căci din cuvintele tale vei fi
scos fără vină şi din cuvintele tale vei fi
osândit". în cazul credincioşilor, pedeapsa
pentru uşurătatea în vorbire a fost plătită prin
moartea lui Cristos. Totuşi, cuvintele noastre
neatente, păcatul nemărturisit şi neiertat, vor
duce la pierderea răsplăţii, la Scaunul de
Judecată al lui Cristos.
I.   Semnul profetului lona (12:38-42)
12:38 în pofida tuturor minunilor pe care
le-a săvârşit Isiis, cărturarii şi fariseii s-au
încumetat să-I ceară un semn, lăsând să se
înţeleagă că ar crede dacă le-ar putea dovedi
că este Mesia! Dar făţărnicia lor era cusută
cu aţă albă. Dacă n-au crezut ei ca urmare a
atâtor minuni câte săvârşise El deja, ce i-ar fi
făcut să se lase convinşi prin încă o minune?
Atitudinea care cere semne miraculoase, ca
o condiţie a credinţei, nu-I este plăcută lui
Dumnezeu. După cum i-a spus Isus lui
Toma: „Binecuvântaţi sunt cei ce n-au văzut
şi totuşi au crezut!" (loan 20:29). în econo-
mia lui Dumnezeu, văzul urmează credinţei.
12:39 Domnul li s-a adresat, numindu-i
o generaţie rea şi adulteră. Rea pentru că
erau orbi care nu voiau să-L vadă pe Mesia
al lor, şi adulteri pentru că erau necredincioşi
duhovniceşte Dumnezeului lor. Creatorul şi
Dumnezeul lor, o Persoană unică, întrunind
în El atât Dumnezeirea perfectă, cât şi natura

umană perfectă, se afla chiar în mijlocul lor,
vorbindu-le, şi totuşi ei îndrăzneau să-I ceară
un semn!
12:40 El le-a spus, pe scurt, că nici un
semn nu li se va da, în afară de semnul
profetului lona — o referire la propria Sa
moarte, îngropare şi înviere. Experienţa lui
lona, care a fost salvat de peşte şi apoi depus
pe uscat (lona 1:17; 2:10) prefigurează
patimile Domnului şi învierea Sa. învierea
Sa din morţi avea să fie semnul final, culmi-
nant al lucrării Sale pentru naţiunea Israel.
După cum lona a stat trei zile şi trei nopţi
în pântecele chitului, tot aşa Domnul a prezis
că va sta trei zile şi trei nopţi în inima pă-
mântului. Aici se ridică o problemă. Dacă,
aşa cum se crede, Isus a fost îngropat în
după amiaza zilei de vineri şi a înviat dumi-
nică dimineaţă, cum de se afirmă că a stat
trei zile şi trei nopţi în mormânt? Răspunsul
e că în modul iudaic de a socoti timpul, orice
parte a zilei sau a nopţii contează cât ziua
sau noaptea unei perioade complete. Sau,
cum spune zicala evreiască: „O zi şi o noap-
te echivalează cu o onah iar o parte din onah
este ca întregul."
12:41 Isus a descris vinovăţia condu-
cătorilor iudei prin recurgerea la două con-
traste. Mai întâi, Neamurile din Ninive erau
mult mai puţin privilegiate, şi totuşi când
acestea au auzit propovăduirea lui lona, s-au
pocăit cu căinţă adâncă. Locuitorii din Ni-
nive se vor scula la judecată, condamnându-i
pe oamenii din vremea lui Isus, pentru că nu
L-au primit pe Cel care este mai mare decât
lona: pe însuşi Fiul întrupat al lui Dumne-
zeu.
12:42 în al doilea rând, regina din Şeba,
cea dintre Neamuri, iarăşi lipsită de privile-
giile acordate iudeilor, a venit din sud, cu
mare cheltuială şi efort, ca să aibă o întreve-
dere cu Solomon. Iudeii din vremea lui Isus
nu aveau nevoie să călătorească pentru ca să-
L vadă pe Isus, deoarece El însuşi Se depla-
sase din cer, coborându-Se la starea lor umi-
lă, pentru a le fi Regele-Mesia. Şi totuşi ei n-
au găsit loc în inima lor pentru El, care era
infinit mai mare decât Solomon. O regină
dintre Neamuri îi va condamna la judecată
pentru o nepăsare atât de condamnabilă şi
nejustificată.
în capitolul acesta Domnul nostru a fost
prezentat ca fiind mai mare decât templul (v.
6); mai mare decât lona (v. 41) şi mai mare
decât Solomon (v. 42). El este „mai mare
decât cel mai mare şi cu mult mai bun decât
cel mai bun."

70

Matei

J.  Revenirea duhului necurat (12:43,44)
12:43,44 Acum Isus redă, sub formă de
parabole, un rezumat al trecutului, prezentu-
lui şi viitorului Israelului necredincios. Omul
reprezintă poporul Israel iar duhul necurat
idolatria care a caracterizat această naţiune
încă din perioada când era sub robia egipte-
nilor şi până la captivitatea babiloneană (care
a lecuit, pentru o vreme, Israelul de idolatria
sa). Se părea că duhul necurat a ieşit din
omul respectiv. De la sfârşitul captivităţii
babiloniene şi până în ziua de azi, poporul
iudeu nu s-a mai închinat la idoli. Iudeii sunt
ca o casă goală, măturată şi împodobită.
Cu peste o mie nouă sute de ani în urmă,
Mântuitorul a cerut să fie primit în această
casă goală, al cărei Locatar de drept era El,
Stăpânul casei, dar poporul a refuzat cu
încăpăţânare să-L primească înăuntru. Deşi
israeliţii nu se mai închinau la idoli, ei nu
voiau nici să se închine Dumnezeului adevă-
rat.
Casa goală denotă vidul spiritual — o
condiţie periculoasă, aşa cum se va vedea
din cele ce urmează. Reforma nu este de
ajuns. Trebuie să existe o acceptare pozitivă
a Mântuitorului.
12:45 în zilele viitoare, duhul de idola-
trie se va decide să se întoarcă în această
casă, însoţit de şapte duhuri mai rele decât
el. întrucât numărul şapte este cifra perfec-
ţiunii sau a completeţii, lucrul acesta se
referă probabil la idolatrie în forma ei deplin
dezvoltată. Imaginea aceasta ne duce la
vremea Marii Strâmtorări, când naţiunea
apostată se va închina lui Antichrist. A se
pleca înaintea omului păcatului şi a i se
închina lui, ca şi când ar fi Dumnezeu, este
o formă mult mai groaznică de idolatrie
decât cele de care s-a făcut vinovată naţiunea
Israel în trecut. Şi astfel starea din urmă a
omului acestuia devine mai rea decât cea
dintâi. Israelul necredincios va suferi jude-
cata groaznică a Marii Strâmtorări şi suferin-
ţele prin care vor trece evreii vor depăşi cu
mult tot ce au suferit în timpul captivităţii
babiloniene. Acea parte a naţiunii care s-a
făcut vinovată de idolatrie va fi cu totul
nimicită la a Doua Venire a lui Cristos.
„Tocmai aşa se va întâmpla şi cu
această generaţie rea." Aceelaşi popor
apostat, care L-a respins pe Cristosul şi
Dumnezeul lui la prima Sa venire, va suferi
groaznica judecată la a doua Sa venire.
K. Mama şi fraţii lui Isus (12:46-50)
Aceste versete descriu un incident apa-

rent comun în care membri ai familiei Sale
vin să stea de vorbă cu El. Dar de ce au
venit? Marcu ne oferă un posibil răspuns.
Unii dintre prietenii lui Isus credeau că El şi-
ar fi pierdut minţile (Marcu 3:21, 31-35).
Astfel, s-ar putea ca familia Lui să fi venit
cu scopul de a-L aduce acasă, pentru a nu se
face vâlvă în jurul Lui (vezi şi loan 7:5).
Când I s-a spus că mama şi fraţii Lui sunt
afară şi că doresc să vorbească cu El, Dom-
nul a răspuns însă cu întrebare, zicând: „Cine
este mama Mea şi cine sunt fraţii Mei?"
Apoi, arătând cu degetul spre ucenici, a
spus: „Oricine face voia Tatălui Meu din cer
este fratele meu şi sora mea."
Acest enunţ uluitor este încărcat de
semnificaţii spirituale. El marchează un
punct de cotitură în relaţiile lui Isus cu Israe-
lul. Maria şi fiii ei reprezentau naţiunea
Israel, rudele de sânge ale lui Isus. Dar, după
cum reieşea tot mai clar, propriul Său popor
nu-L dorea. în loc să se plece în faţa lui
Mesia al lor, fariseii L-au acuzat că ar fi
stăpânit de Satan!
Prin urmare, acum Isus anunţă o nouă
ordine a lucrurilor. De aici încolo, legăturile
Sale cu Israelul nu vor mai constitui factorul
determinant în lucrarea Sa. Deşi inima Lui
plină de compasiune avea să-i roage în
continuare pe compatrioţii Săi după sânge
să-L accepte, este însă limpede că în acest
punct din capitolul 12 întâlnim momentul
rupturii cu poporul Israel. Nu mai este nici o
îndoială care va fi urmarea. întrucât Israelul
nu-L vrea, El se va îndrepta către cei care îl
vor. Relaţia de sânge va fi înlocuită cu con-
sideraţii spirituale. Ascultarea de Dumnezeu
îi va aduce pe bărbaţi şi femei — fie că sunt
iudei, fie că nu sunt—într-o relaţie vitală cu
El. ^
înainte de a părăsi acest incident, trebuie
să menţionăm două puncte în legătură cu
mama lui Isus. Mai întâi, este evident că
Maria nu a ocupat vreun loc deosebit sau
privilegiat în ce priveşte accesul ei în prezen-
ţa Sa.
în al doilea rând, faptul că se vorbeşte de
fraţii lui Isus dă o lovitură fatală învăţăturii
propagate şi astăzi, potrivit căreia Maria ar fi
rămas fecioară. Implicaţia care se desprinde
de aici este clară: că ei erau realmente fiii
Măriei şi, prin urmare, fraţi vitregi ai Dom-
nului. Această concepţie este întărită de alte
texte din Scriptură cum ar fi cele de la
Psalmi 69:8; Matei 13:55; Marcu 3:31, 32;
6:3; loan 7:3, 5; Fap. 1:14; 1 Corinteni 9:5;
Galateni 1:19.

Matei

71

VIII  REGELE ANUNŢĂ O NOUĂ
FORMĂ, INTERIMARA, A ÎM-
PĂRĂŢIEI, DATORITĂ RES-
PINGERII DIN PARTEA ISRA-
ELULUI (Capitolul 13)
Parabolele împărăţiei
Am ajuns în punctul de criză din cadrul
Evangheliei după Matei. Domnul arată că
relaţiile pământeşti vor fi înlocuite acum cu
legături spirituale, că de aici încolo nu se
mai pune problema să te naşti evreu, ci să
asculţi de Dumnezeu, Tatăl. Respingându-L
pe Rege, cărturarii şi Fariseii au respins în
mod necesar şi împărăţia. Acum, prin inter-
mediul unei serii de parabole, Domnul Isus
face o trecere în revistă prealabilă a noii
forme pe care o va îmbrăca împărăţia în
timpul perioadei dintre respingerea Sa şi data
când, în cele din urmă, El se va arăta ca
Rege al regilor şi Domn al domnilor. Şase
din aceste parabole încep cu cuvintele: „îm-
părăţia cerurilor se aseamănă cu..."
Pentru a putea vedea aceste parabole în
perspectiva lor corectă, să facem o scurtă
trecere în revistă a împărăţiei, aşa cum am
discutat-o în capitolul 3. împărăţia cerurilor
este acea sferă în care este recunoscută
domnia lui Dumnezeu. Ea are două aspecte:
(1)	mărturisirea exterioară, în care sunt
cuprinşi toţi cei care susţin că recunosc
domnia lui  Dumnezeu;  şi  (2) realitatea
interioară, în care sunt cuprinşi numai cei
care intră în împărăţie prin convertire. împă-
răţia se prezintă în cinci faze: (1) faza Ve-
chiului Testament, în care ea a fost profeţită;
(2)	faza în care împărăţia a fost „aproape"
sau prezentă în Persoana Regelui; (3) faza
interimară, în care sunt cuprinşi cei de pe
pământ care mărturisesc că sunt supuşii Lui,
în timpul care a urmat după respingerea Sa
şi întoarcerea Sa la cer; (4) manifestarea
(arătarea) împărăţiei în timpul Mileniului
(Miei de ani); şi (5) împărăţia finală, veşnică.
Orice trimitere din Biblie la împărăţie se
integrează într-una din aceste faze. Capitolul
13 discută faza a treia, interimară. în timpul
acestei faze, împărăţia — în realitatea ei
lăuntrică (adevăraţii credincioşi) — este
alcătuită, de la Rusalii până la Răpire, din
aceleaşi persoane care compun Biserica.
Aceasta este singura identificare a împărăţiei
cu biserica, căci în alte cazuri ele sunt două
entităţi separate.
Având în vedere acest fond al problemei,
să analizăm acum parabolele:

A. Parabola semănătorului (13:1-9)
13:1 Isus a ieşit din casa unde vinde-
case demoniacul şi şedea lângă marea
Galileii. Mulţi învăţaţi ai Bibliei văd în
această casă o imagine a naţiunii Israel şi a
mării, adică a Neamurilor. Astfel, ieşirea
Domnului din casă simbolizează ruptura cu
Israelul; în timpul acestei faze interimare,
împărăţia va fi vestită naţiunilor.
13:2 Şi, în timp ce se adunau mulţimi
mari de oameni pe malul mării, El s-a urcat
într-o corabie şi a început să-i înveţe pe
oameni, prin intermediul parabolelor. O
parabolă sau o pildă este o istorie care are la
bază o învăţătură spirituală sau morală, ce
devine aparentă pe parcursul ei. Cele şapte
parabole care urmează ne spun cum va fi
împărăţia în perioada de la prima Sa venire
până la a doua Sa venire.
Primele patru parabole au fost adresate
mulţimii. Ultimele trei au fost adresate doar
ucenicilor. Domnul le-a explicat ucenicilor
sensul primelor două parabole şi respectiv
celei de-a şaptea, lăsându-ne, pe ucenici şi pe
noi, să le interpretăm pe celelalte, ajutându-
ne de cheile pe care El ni le-a pus deja la
dispoziţie.
13:3 Prima parabolă se referă la un
semănător, care a ieşit să semene sămânţa, în
patru feluri de soluri diferite. Cum era de
aşteptat, şi rezultatele au fost de patru feluri.
13:4-8
SOLUL:	REZULTATELE:
1.	Pe cărare (adică    1. Seminţele au fost mâncate
sol bătătorit)	de păsări.
2.	Un strat subţire	2. Seminţele au încolţit
de sol, având dede-	repede, dau nu au prins
subt un strat	rădăcini. Fiind arse de do-
de rocă	goarea soarelui, s-au uscat.
3.	Solul infestat de   3. Seminţele au încolţit, dar
spini.	n-au putut să se dezvolte,
din pricina spinilor.
4.	Pământ bun.        4. Seminţele au încolţit, au
crescut şi au dat roadă. Un
grăunte a dat o sută, altul
şaizeci, altul treizeci.
13:9 Isus a încheiat parabola cu un sfat
enigmatic: „Cine are urechi de auzit să
audă!" în cadrul parabolei, El a transmis
mulţimii un mesaj important iar ucenicilor
un alt mesaj. Nimănui nu trebuie să-i scape

72

Matei

semnificaţia cuvintelor Sale.
întrucât Domnul însuşi este Cel care
interpretează pilda, în versetele 18-23, ne
vom stăpâni curiozitatea până când vom
ajunge la acel paragraf.
B. Scopul parabolelor (13:10-17)
13:10 Ucenicii erau miraţi de faptul că
Domnul le vorbeşte oamenilor în acest
limbaj voalat al parabolelor. Prin urmare,
L-au rugat să le explice metoda folosită.
13:11 în răspunsul Său, Isus a făcut
distincţie între mulţimea necredincioasă şi
ucenicii credincioşi. Mulţimea, care era un
segment reprezentativ al socieţii iudaice, în
mod evident L-a respins pe Domnul, cu toate
că această respingere nu s-a maturizat decât
la cruce. Mulţimii nu i se va permite să
cunoască tainele împărăţiei cerurilor, pe când
adevăraţilor Săi adepţi li se va înlesni înţele-
gerea ei.
O taină în Noul Testament este un fapt
nedezvăluit până atunci oamenilor, pe care
aceştia nu l-ar putea cunoaşte decât prin
revelaţia divină, care le este dăruită acum.
Tainele împărăţiei fuseseră până în acest
punct adevăruri necunoscute, privitoare la
împărăţie în forma ei interimară. însuşi
faptul că împărăţia urma să aibă o fază
interimară fusese o taină până acum. Parabo-
lele descriu câteva din trăsăturile împărăţiei
în perioada cât va lipsi Regele. De aceea unii
au numit această fază drept „forma tainică a
împărăţiei"—prin asta înţelegându-se nu că
ar mai fi învăluită în mister, ci, pur şi sim-
plu, că până în acest punct al istoriei nu
fusese cunoscută.
13:12 Poate ni s-ar părea o acţiune arbi-
trară faptul că aceste taine nu au fost expli-
cate mulţimii, dar au fost revelate ucenicilor.
Dar Domnul ne oferă motivaţia acestei
acţiuni: „Căci celui ce are i se va mai da, şi
va avea de prisos; iar de la cel ce n-are se
va lua chiar şi ce are." Ucenicii aveau
credinţă în Domnul Isus; de aceea, ei vor
primi capacitate pentru credinţă sporită. Ei
primiseră lumina, iar acum urmează să
primească şi mai multă lumină. Pe de altă
parte, poporul Israel respinsese Lumina
lumii şi, ca atare, nu numai că nu vor mai
primi altă lumină, dar li se va lua până şi
lumina pe care o mai aveau. A respinge
lumina înseamnă a te priva de lumină.
13:13 Matthew Henry compară para-
bolele cu stâlpul de nor şi de foc ce au lumi-
nat poporul Israel, în vreme ce pe egipteni
acelaşi stâlp i-a pus în încurcătură. înţelesul

parabolelor avea să fie descoperit celor care
erau sincer interesaţi, aceste parabole dove-
dindu-se, în schimb, „doar o sursă de iritaţie
pentru cei care erau ostili faţă de Isus."
Aşadar, nu era vorba de un capriciu al
Domnului, ci, pur şi simplu, de urmarea
practică a unui principiu care e întreţesut în
orice sferă a vieţii: orbirea intenţionată este
urmată de o orbire judiciară (cine refuză să
vadă va ajunge să nu mai poată vedea, chiar
atunci când va voi să vadă). De aceea le-a
vorbit El mulţimilor în pilde. H.C. Woodring
s-a exprimat astfel, în această privinţă: „Pen-
tru că ei nu iubeau adevărul, nu aveau să
primească nici lumina adevărului."26 Ei
pretindeau că văd, că sunt la curent cu ade-
vărul divin, dar Adevărul încarnat stătea
înaintea lor iar ei refuzau cu încăpăţânare să-
L vadă. Ei pretindeau că aud Cuvântul lui
Dumnezeu, dar, în realitate, însuşi Cuvântul
viu al lui Dumnezeu stătea în mijlocul lor iar
ei refuzatu să asculte de El. Ei nu voiau să
priceapă faptul minunat al întrupării. Ca
atare, le-a fost retrasă însăşi capacitatea de a
înţelege.
13:14,15 Ei constituiau împlinirea profe-
ţiei de la Isaia 6:9,10. Inima poporului Israel
se împietrise iar urechile lor nu mai auzeau
glasul lui Dumnezeu. Ei refuzau în mod
intenţionat să vadă cu ochii lor. Ei ştiau că
dacă ar fi văzut, ar fi auzit şi s-ar fi pocăit,
Dumnezeu i-ar fi vindecat. Dar, în nevoia
loc acută şi boala care i-a cuprins, ei au
refuzat ajutorul Său. Prin urmare, pedeapsa
lor a constat în a auzi fără să înţeleagă şi în
a vedea fără să priceapă.
13:16, 17 Ucenicii erau extraordinar de
privilegiaţi, întrucât ei vedeau ceea ce nici
unii nu mai văzuseră. Profeţii şi oamenii
neprihăniţi din Vechiul Testament ar fi dorit
nespus de mult să trăiască în această perioa-
dă, când a venit Mesia, dar dorinţa nu le-a
fost împlinită. Ucenicii se bucurau însă de
harul de a trăi în acest punct crucial din
istorie, când îl vedeau pe Mesia, asistau la
minunile Sale şi auzeau învăţăturile de o
neasemuită frumuseţe şi înţelepciune care se
revărsau de pe buzele Sale.
C. Explicaţia  parabolei  semănătorului
(13:18-23)
13:18 După ce a explicat de ce a recurs
la parabole, Domnul începe acum să expună
parabola celor patru soluri. El nu-1 identifică
pe semănător, dar noi putem fi siguri că se
referă la Domnul însuşi (vezi versetul 37)
sau la cei care propovăduiesc mesajul împă-

Matei

73

raţiei (v. 19). Solurile îi reprezintă pe cei
care aud mesajul.
13:19 Cărarea bătătorită se referă la
oamenii care refuză să primească mesajul. Ei
aud evanghelia dar nu o înţeleg—nu pentru
că nu au capacitatea de a o înţelege, ci pen-
tru că nu vor! Păsările îl reprezintă pe Sata-
na. El fură sămânţa din inimile acestor ascul-
tători. El le dă concursul, pentru ca ei să
persiste în această stare aridă şi neroditoare
pe care şi-au ales-o singuri. Fariseii erau
ascultători din această categorie, a solului
bătătorit.
13:20, 21 Când Isus S-a referit la solul
pietros, El a avut în vedere un strat subţire
de pământ, care acoperea o pantă muntoasă
formată din rocă. Această imagine îi înfă-
ţişează pe cei care aud cuvântul şi răspund
cu bucurie. La început, semănătorul ar putea
avea motive să se bucure că propovăduirea
sa a avut atâta succes. Curând însă el desco-
peră realitatea mai profundă, conform căreia
nu este bine când mesajul e primit cu zâm-
bete şi urale. Mai întâi trebuie să existe o
stare de convingere de păcat, de remuşcare şi
pocăinţă. Mult mai promiţătoare este imagi-
nea unei persoane doritoare de mântuire care
se îndreaptă cu lacrimi în ochi spre Calvar,
decât aceea a unui om care păşeşte în faţă
fără grijă, ba chiar cu o anumită exuberanţă.
Solul puţin adânc rodeşte o mărturisire foarte
superficială, stratul fiind prea subţire pentru
ca rădăcinile să se poată înfige adânc în el.
Când acea mărturisire de credinţă este pusă
la încercare de dogoarea soarelui strâmtorării
şi prigoanelor, omul respectiv se decide că
nu merită să sufere toate acestea pentru
credinţă şi, prin urmare, se leapădă de orice
mărturie pe care o dăduse anterior în favoa-
rea lui Cristos.
13:22 Terenul infestat de spini reprezintă
o altă clasă a celor care aud cuvântul în
manieră superficială. In exterior, ei par să fie
supuşi autentici ai împărăţiei, dar, cu timpul,
interesul lor este înăbuşit de grijile acestei
lumi şi de plăcerea lor pentru bogăţii. în
viaţa lor nu mai poate fi găsită nici o roadă
pentru Dumnezeu. Lang ilustrează acest
adevăr, prin exemplul fiului unui tată iubitor
de bani, proprietar al unei întreprinderi
uriaşe. Fiul acesta auzise în tinereţea sa
Cuvântul, dar cu timpul a fost furat de afa-
ceri.
Curând a trebuit să aleagă între a-I fi plăcut
Domnului şi a-i face tatălui său pe plac. Astfel,
spinii erau deja în pământ, când a fost semănată

şi a germinat sămânţa. Grijile acestui veac şi
înşelăciunea bogăţiilor îşi făceau deja efectul.
Deci tânărul s-a conformat dorinţelor tatălui său,
consacrându-şi toate energiile întreprinderii
familiei. După un timp, a ajuns şeful conglome-
ratului şi, după ce a atins o vârstă apreciabilă, şi-
a dat seama că neglijase tot ceea ce ţine de cer.
Era pe punctul de a se retrage la pensie, când şi-
a exprimat intenţia de a căuta mai cu stăruinţă
lucrurile spirituale. Dar Dumnezeu nu se lasă
batjocorit. Omul s-a pensionat şi a murit subit,
la numai câteva luni de la pensionare. A lăsat o
avere de 90 de mii de lire sterline şi o viaţă
risipită din punct de vedere spiritual. Spinii
înăbuşiseră cuvântul, care nu a mai putut rodi.27
13:23 Pământul bun îl reprezintă pe
credinciosul adevărat. El e receptiv la cuvân-
tul pe care-1 aude şi-1 înţelege, transpunând
în viaţă ceea ce aude, prin ascultare. Deşi
aceşti credincioşi nu produc cu toţii aceeaşi
cantitate de roade, cu toţii demonstrează,
prin roadă lor, că au viaţă divină. Roadă este
probabil aici manifestarea caracterului creş-
tin, mai degrabă decât suflete câştigate pen-
tru Cristos. Când apare termenul roadă în
Noul Testament, în general se referă la roadă
Duhului (Gal. 5:22, 23).
Care e mesajul pe care trebuia să-1 trans-
mită această parabolă mulţimilor? Evident, le
avertiza de pericolul de a auzi fără a pune în
practică ceea ce ai auzit. De asemenea,
parabola avea menirea de a încuraja persoa-
ne individuale să primească Cuvântul într-o
inimă sinceră, dovedind apoi realitatea care
s-a săvârşit în fiinţa lor prin aducerea de
roade pentru Dumnezeu. Cât despre ucenici,
parabolele îi pregăteau pe ei şi pe adepţii din
viitor ai lui Isus pentru constatarea tristă pe
care o vor face, că numai un număr relativ
mic de oameni din cei care vor auzi mesajul
vor fi mântuiţi cu adevărat. De asemenea,
are darul de a-i scuti pe supuşii loiali ai lui
Cristos de zădărnicia de a crede că toată
lumea va fi convertită prin răspândirea evan-
gheliei. Ucenicilor li se atrăgea, de aseme-
nea, atenţia în această parabolă cu privire la
cei trei mai împtrivitori ai evangheliei: (1)
diavolul (păsările—cel rău); (2) firea veche,
carnea (soarele dogorâtor — strâmtorările
sau prigoanele); şi (3) lumea (spinii —
grijile acestei lumi şi goana după avuţii).
în cele din urmă, ucenicilor li se oferă o
viziune a recoltei extraordinar de mari pe
care o vor culege, din investiţiile făcute de ei
în personalitatea umană. De treizeci de ori
cantitatea însămânţată înseamnă trei mii la

74

Matei

sută, iar de şaizeci de ori cantitatea însămân-
ţată înseamnă un venit de şase mii la sută.
Iar de o sută de ori cantitatea însămânţată
înseamnă 10 mii la sută din investiţia iniţia-
lă, în fapt, nu se pot măsura rezultatele unui
singur caz de întoarcere reală la Domnul, de
convertire autentică a unui singur suflet. Un
învăţător de şcoala duminicală, aproape total
necunoscut, a investit în cel care avea să
devină vestitul evanghelist şi câştigător de
suflete, Dwight L. Moody. La rândul lui,
Moody i-a câştigat pe alţii la Cristos. Iar
aceştia au câştigat şi ei alte suflete pentru
Domnul. Acel învăţător iniţial de la şcoala
duminicală a declanşat astfel o reacţie în
lanţ, care nu se va sfârşi niciodată.
D. Parabola grâului şi a neghinei
(13:24-30)
Parabola de care ne-am ocupat înainte
este o ilustraţie vie a faptului că împărăţia
cerurilor îi cuprinde atât pe cei care L-au
slujit doar de formă pe Rege, cât şi pe uce-
nicii autentici. Primele trei soluri simboli-
zează împărăţia în aspectul cuprins de cercul
cel mare — mărturisirea exterioară. Al
patrulea sol reprezintă împărăţia simbolizată
de cercul mic, al celor care au fost convertiţi
cu adevărat.
13:24-26 A doua parabolă — cea a
grâului şi a neghinei — prezintă, de aseme-
nea, împărăţia în aceste două aspecte. Grâul
îi înfăţişează pe credincioşii adevăraţi, iar
neghina pe cei credincioşi doar cu gura. Isus
aseamănă împărăţia cu un om care a semănat
sămânţă bună în ogorul său. Dar pe când
dormea omul, a venit duşmanul său şi a
semănat neghină printre grâu. Unger arată că
cea mai răspândită formă de neghină care se
găseşte în lanurile din Ţara Sfântă este aşa-
numita bearded darnel (în româneşte: „săl-
băţie" sau „zizanie" (Lolium temulentwn,
Lolium perenne), „o iarbă otrăvitoare, aproa-
pe imposibil de depistat în mijlocul grâului,
cât cele două plante sunt în faza de fir verde.
Dar când dau în spic, ele se pot zări şi des-
părţi cu uşurinţă.'
13:27,28 Când servitorii au văzut neghi-
na amestecată cu grâul, l-au întrebat pe
gospodar cum de s-a întâmplat una ca asta.
Gospodarul a recunoscut imediat mâna duş-
manului său. Servitorii erau gata să smulgă
imediat rădăcinile.
13:29, 30 Dar fermierul le-a ordonat să
aştepte până la seceriş. Atunci secerătorii
aveau să le separe pe cele două. Grâul avea
să fie adunat în hambare iar neghina avea să

fie arsă.
De ce a poruncit fermierul această întâr-
ziere a separării? în natură, rădăcinile de
grâu şi cele de neghină sunt atât de întrepă-
trunse unele în altele încât e cu neputinţă s-o
smulgi pe una din ele fără s-o smulgi şi
cealaltă.
Parabola aceasta este explicată de Dom-
nul nostru în versetele 37-43, aşa că ne vom
abţine de la alte comentarii până atunci.
E.	Parabola seminţei de muştar
(13:31,32)
Apoi, Mântuitorul aseamănă împărăţia cu
o sămânţă de muştar, pe care El a numit-o
cea mai mică dintre seminţe, adică cea mai
mică din experienţa ascultătorilor Săi. Când
un om a semănat una din aceste seminţe,
aceasta a crescut şi s-a făcut un pom—ceea
ce constituie o creştere fenomenală. Planta
obişnuită de muştar este mai degrabă ca o
tufa, decât un pom. Şi pomul a fost atât de
mare încât păsările şi-au făcut cuibul în
ramurile lui.
Sămânţa reprezintă începuturile umile ale
împărăţiei. La început împărăţia a fost păs-
trată relativ mică şi curată, ca urmare a
persecuţiilor. Dar, când a început să bene-
ficieze de sponsoratul şi protecţia statului, ea
a avut o creştere anormal de mare. Apoi au
venit păsările şi şi-au făcut cuiburile în ea.
Aici se foloseşte acelaşi termen pentru păsări
ca în versetul 4. Isus a explicat că păsările îl
reprezeintă pe cel rău (v. 19). împărăţia a
devenit cuib pentru Satana şi agenţii lui.
Astăzi sub umbrela creştinătăţii se ascund
sisteme care îl resping în mod categoric pe
Cristos, cum ar fi Unitarianismul, Studenţii
creştini (Christian Science), Mormonismul şi
Martorii lui Iehova, precum şi Biserica
Unificării (Moonies).
Aşadar, aici Domnul i-a avertizat pe
ucenici că în timpul absenţei Sale, împărăţia
va cunoaşte o creştere fenomenal de mare.
Ei nu trebuie să fie amăgiţi, crezând că orice
dezvoltare înseamnă neapărat un succes. Ci,
mai degrabă, o creştere nesănătoasă. Deşi
sămânţa minusculă va deveni un pom anor-
mal de mare, mărimea sa nu va fi spre bine,
întrucât pomul respectiv va deveni „un locaş
al dracilor, o închisoare a oricărui duh necu-
rat, o închisoare a oricărei păsări necurate şi
urâte" (Apo. 18:2).
F.	Parabola aluatului (13:33)
De data aceasta, Domnul Isus compară
împărăţia cerurilor cu aluatul pe care o

Matei

75

femeie 1-a pus în trei măsuri de făină de
grâu, până s-a dospit toată plămădeala. O
interpretare foarte răspândită a acestei pilde
susţine că făina de grâu este lumea iar alua-
tul este evanghelia ce va fi vestită în toată lu-
mea, până când toţi vor fi mântuiţi. Dar
această concepţie este infirmată de Scriptură,
de istorie şi actualele evenimente la care
asistăm.
Aluatul este întotdeauna un simbol al
răului în Biblie. Când Dumnezeu le-a porun-
cit membrilor poporului Său că scoată din
casele lor aluatul (Ex. 12:15), ei au înţeles că
acesta era un lucru rău. Dacă mânca cineva
vreun lucru dospit, din prima până în a
şaptea zi a Praznicului Pâinii Nedospite,
urma să fie nimicit din Israel. Isus ne-a
prevenit împotriva aluatului fariseilor şi al
saducheilor (Mat. 16:6, 12) şi a aluatului lui
Irod (Marcu 8:15). La 1 Corinteni 5:6-8,
aluatul este definit drept răutate şi rău, iar
contextul versetului 9 din Galateni 5 arată
că, acolo aluatul înseamnă învăţătura falsă,
în general, aluatul înseamnă fie o doctrină
nefastă, fie o purtare rea.
Aşadar, în această pildă, Domnul ne pre-
vine asupra puterii de pătrundere a răului,
care lucrează în împărăţia cerurilor. Parabola
seminţei de muştar ne arată răul în caracterul
extern al împărăţiei. Pilda de faţă ne arată
procesul intern de stricăciune care avea să se
producă.
Noi credem că în această parabolă făina
reprezintă hrana copiilor lui Dumnezeu, aşa
cum se găseşte aceasta în Biblie. Aluatul este
doctrina nefastă. Femeia este o profeteasă
falsă, care propagă învăţături greşite şi îi
ademeneşte pe oameni (Apo. 2:20). Oare nu
este semnificativ faptul că femeile au fost în
istorie întemeietoare ale mai multor culte
false? Deşi Biblia le interzice să-i înveţe pe
bărbaţi în biserică (1 Cor. 14:34; 1 Tim.
2:12), unele au sfidat această interdicţie clară
a Cuvântului lui Dumnezeu, asumându-şi
roluri de autoritate doctrinară şi alterând
hrana curată a copiilor lui Dumnezeu cu
învăţături şi erezii distructive. Iată ce spune
J.H. Brookes în această privinţă:
Celor care obiectează că nu s-ar putea ca Cristos
să compare împărăţia cerurilor cu ceva rău le
răspundem doar atât că El a comparat împărăţia
cu ceva care conţine şi grâu, şi neghină, în care
sunt cuprinşi şi peşti buni, şi răi, care se extinde
asupra unui rob rău (Mat. 18:23-32), şi care
primeşte în ea un om ce nu avusese haina de
nuntă şi care a fost pierdut (Mat. 22:1-13).29

G. Metoda parabolelor a fost o
împlinire a profeţiilor (13:34,35)
Isus a adresat primele patru parabole
mulţimii. Recurgerea de către Domnul la
această metodă de predare a împlinit profeţia
lui Asaf din Psalmul 78:2, potrivit căreia
Mesia va vorbi în parabole, rostind lucrurile
care fuseseră tăinuite de la întemeierea lumii.
Aceste trăsături ale împărăţiei cerurilor în
forma ei interimară, ce fuseseră ascunse până
acum, iată că în aceste clipe erau descope-
rite!
H. Explicarea parabolei cu neghina
(13:36-43)
13:36 Restul discursului Domnului a fost
adresat ucenicilor, pe când aceştia se aflau în
casă. Aici ucenicii ar putea reprezenta rămă-
şiţa credincioasă din cadrul poporului Israel.
Faptul că din nou este menţionat cuvântul
„casă" înseamnă că Dumnezeu nu Şi-a
respins pentru totdeauna poporul, pe care 1-a
cunoscut mai dinainte (Rom. 11:2).
13:37 în interpretarea pe care o dă para-
bolei grâului şi neghinei, Isus se identifică pe
Sine cu semănătorul. El a semănat nemijlo-
cit, în timpul lucrării Sale pe acest pământ,
iar de la înălţarea Sa la cer, El continuă să
semene prin slujitorii Săi, din toate veacurile.
13:38 Ogorul este lumea. Trebuie să
subliniem faptul că ogorul este lumea, nu
biserica! Sămânţa bună înseamnă fiii împă-
răţiei. Poate părea, la prima vedere, un fapt
bizar şi incongrunet ca fiinţele umane să fie
semănate în pământ. Dar ideea subliniată aici
este faptul că fiii aceştia ai împărăţiei au fost
semănaţi în lume. în timpul anilor Săi de
activitate publică, Isus a însămânţat lumea cu
ucenici care erau supuşi loiali ai împărăţiei.
Neghina sunt fiii celui rău. Pentru orice
realitate divină, Satan are şi el o copie falsă.
El însămânţează lumea cu cei care seamănă
cu ucenicii, vorbesc ca ucenicii şi, într-o
anumită măsură, umblă ca ucenicii adevăraţi.
Dar aceştia nu sunt deloc ucenici autentici ai
Regelui.
13:39 Vrăjmaşul este Satan, duşmanul
lui Dumnezeu şi al tuturor copiilor lui Dum-
nezeu. Secerişul este sfârşitul veacului, adică
sfârşitul epocii împărăţiei, în forma ei interi-
mară, care va avea loc când se va întoarce
Isus Cristos cu putere şi slavă, ca să dom-
nească în calitate de Rege. Domnul nu se
referă la sfârşitul epocii bisericii. A introdu-
ce biserica în acest context nu ar face decât
să complice lucrurile.
13:40-42 Secerătorii sunt îngerii (vezi

76

Matei

Apo. 14:14-20). în faza actuală a împărăţiei,
nu se face nici o separare intenţionată a
grâului de neghină. Aceste două elemente
sunt lăsate să crească împreună. Dar la a
doua venire a lui Cristos, îngerii vor strânge
toate pricinile de păcătuire, toate sursele
păcatului şi pe toţi răufăcătorii, aruncându-i
în cuptorul de foc, unde va fi plânsul şi
scrâşnirea dinţilor.
13:43 Supuşii neprihăniţi ai împărăţiei
care se vor afla pe pământ în timpul Marii
Strâmtorări vor intra în împărăţia Tatălui lor,
pentru a se bucura de Domnia de o mie de
ani a lui Cristos. Ei vor străluci ca soarele—
adică vor fi îmbrăcaţi cu slavă strălucitoare.
Din nou, Isus adaugă acel îndemn criptic:
„Cine are urechi de auzit să audă!"
Această parabolă nu permite interpre-
tarea susţinută în mod eronat de unii, potrivit
căreia oamenii nelegiuiţi trebuiesc toleraţi în
biserica creştină locală. Nu uitaţi că ogorul
(ţarina) este lumea, nu biserica. Bisericilor
locale li se porunceşte expres să scoată din
cadrul părtăşiei lor pe toţi cei vinovaţi de
anumite forme de răutate (1 Cor. 5:9-13).
Parabola ne învaţă doar atât, că în faza ei de
taină, împărăţia cerurilor va cuprinde atât
elementul autentic, cât şi falsul sau imitaţia
şi că această stare de lucruri va continua
până la sfârşitul epocii (veacului). Atunci
mesagerii lui Dumnezeu îi vor despărţi pe
cei falşi de cei adevăraţi, ducându-i pe primii
la judecată, pe când cei adevăraţi vor domni
în slavă, împreună cu Cristos pe pământ.
I.   Parabola comorii ascunse (13:44)
Toate parabolele rostite de Domnul până
în acest punct ne-au învăţat că va exista şi
bine, şi rău în împărăţie, şi supuşi neprihă-
niţi, şi supuşi răi. Următoarele două parabole
ne arată că vor exista două clase de supuşi:
(1) iudeii credincioşi din perioada premergă-
toare Bisericii şi din timpul de după epoca
Bisericii. (2) Iudeii credincioşi şi Neamurile
din actuala epocă.
în parabola comorii, Isus compară împă-
răţia cu o comoară ascunsă într-un ogor. Un
om o găseşte, o acoperă şi apoi se duce şi
vinde tot ce are pentru a cumpăra ogorul
respectiv.
Noi susţinem că omul este chiar Domnul
Isus. (El a fost omul din parabola cu grâul şi
neghina, v. 37). Comoara reprezintă rămăşiţa
evlavioasă de iudei credincioşi, cei care
existau şi pe vremea lucrării Domnului Isus
pe pământ şi care vor exista din nou după
răpirea Bisericii (vezi Psalmul 135:4, unde

Israel este numit comoara aleasă a lui Dum-
nezeu). Iudeii credincioşi sunt ascunşi în
ţarină în sensul că ei sunt împrăştiaţi în toată
lumea şi într-un sens nimeni nu ştie de ei,
decât Dumnezeu. Isus este înfăţişat aici ca
descoperind comoara, mergând apoi la cruce,
pentru a da tot ce avea cu scopul de a cum-
păra lumea (2 Cor. 5:19; 1 loan 2:2), în care
se află ascunsă comoara. Israelul răscumpă-
rat va fi dat la iveală, scos din ascunzătoare,
când va veni Izbăvitorul din Sion şi-Şi va
întemeia mult-aşteptata împărăţie mesianică.
Unii interpretează parabola aceasta ca pe
o referire la un păcătos, care renunţă la tot ce
are pentru a-L găsi pe Cristos, comoara cea
mai mare. Dar această interpretare încalcă
doctrina harului, care afirmă răspicat că
mântuirea se dă cu totul şi cu totul fără plată.
E absolut gratuită (Isa. 55:1; Ef. 2:8, 9).
J.  Parabola perlei de mare preţ
(13:45,46)
împărăţia se mai aseamănă cu un ne-
gustor, care caută mărgăritare („perle" în
original) frumoase. Când dă peste un mărgă-
ritar de foarte mare preţ, el sacrifică totul
pentru a cumpăra acest mărgăritar.
în binecunoscuta (în engleză, n.tr.) cânta-
re: „Am găsit mărgăritarul de mare preţ",
găsitorul este păcătosul iar mărgăritarul este
Mântuitorul. Oricât de frumoasă ar fi cânta-
rea, trebuie să menţionăm că nu suntem de
acord cu învăţătura ei, căci păcătosul nu
trebuie să vândă nimic pentru a-L dobândi
pe Cristos şi că, oricum, pe Cristos nu-L
poate cumpăra!
Noi credem, dimpotrivă, că negustorul
este Domnul Isus. Mărgăritarul (perla) este
biserica. La Calvar El a vândut tot ce a avut
pentru a cumpăra acest mărgăritar de mare
preţ. După cum o perlă se formează în inte-
riorul unei stridii prin multă suferinţă, cau-
zată de iritarea produsă de un grăunte de
nisip ce pătrunde în corpul ei, tot aşa biserica
s-a format prin străpungerea şi rănirea trupu-
lui Mântuitorului.
Este interesant de remarcat că în parabo-
la comorii împărăţia este asemănată cu însăşi
comoara. Aici împărăţia nu este comparată
cu perla, ci cu negustorul. De ce această
deosebire?
în parabola precedentă, accentul se punea
pe comoară—adică pe Israelul răscumpărat,
împărăţia este strâns legată de naţiunea
Israel. Ea fusese oferită iniţial poporului iar
în forma ei viitoare principalii ei supuşi vor
fi tot din poporul iudeu.

Matei

77

După cum am menţionat, biserica nu este
totuna cu împărăţia. Toţi cei din biserică se
află în împărăţie, în faza ei interimară, dar nu
toţi cei care sunt în împărăţie se află şi în
biserică. Biserica nu va fi în împărăţie, în
forma viitoare a împărăţiei, ci va domni cu
Cristos peste pământul reînnoit. In a doua
parabolă, accentul se pune asupra Regelui
însuşi şi asupra preţului extraordinar de mare
pe care 1-a plătit pentru a curta şi a câştiga o
mireasă cu care să-Şi împartă slava în ziua
Arătării Sale.
După cum perla iese din mare, tot aşa şi
biserica, uneori numită şi mireasa lui Cristos,
cea dintre Neamuri, provine, în principal, din
rândul naţiunilor. Aceasta nu exclude faptul
că în biserică există şi israeliţi convertiţi, ci
subliniază doar că trăsătura dominantă a
bisericii este faptul că membrii ei au fost
chemaţi din rândul naţiunilor, pentru Numele
Său. La Fapte 15:14 Iacov confirmă că
acesta este planul măreţ al lui Dumnezeu
pentru epoca actuală.
K. Parabola năvodului (13:47-50)
13:47,48 Ultima parabolă din seria celor
consacrate împărăţiei o aseamănă pe aceasta
cu o sită sau un năvod, care a fost aruncat în
mare şi a prins tot felul de peşti. Pescarul a
triat peştii, reţinându-i pe cei buni în vase şi
aruncându-i pe cei răi.
13:49, 50 Domnul nostru este Cel care
tălmăceşte această pildă. Timpul este vremea
de pe urmă, adică sfârşitul perioadei Marii
Strâmtorări. Este timpul celei de-a doua
veniri a lui Cristos. Pescarii sunt îngerii.
Peştii buni sunt cei neprihăniţi, adică cei
salvaţi, atât dintre iudei, cât şi dintre Nea-
muri. Peştii răi sunt cei nelegiuiţi, adică
oamenii necredincioşi din toate rasele. Are
loc un proces de separaţie, după cum am
văzut în parabla cu grâul şi neghina (v. 30,
39-43). Cei neprihăniţi intră în împărăţia
Tatălui lor, în vreme ce nelegiuiţii sunt
trimişi în locul de foc, unde va fi plânsul şi
scrâşnirea dinţilor. Totuşi aceasta nu este
judecata de pe urmă. Judecata din textul
nostru are loc la începutul Miei de ani (Mile-
niului), pe când judecata finală are loc după
ce s-au scurs cei o mie de ani (Apo. 20:7-
15). Gaebelein comentează în felul următor
această parabolă:
Năvodul este aruncat în mare, care, după cum
am văzut, reprezintă naţiunile pământului.
Parabola se referă la predicarea evangheliei
veşnice, ce va avea loc în timpul marii strâmto-

rări (Apo. 14:6, 7). Separarea celor buni de cei
răi se face de către îngeri. Toate acestea fac
imposibilă aplicarea parabolei la perioada actu-
ală sau la biserică. Toate indică faptul că este
vorba de perioada în care se va întemeia împă-
răţia. Se va recurge la serviciile îngerilor, după
cum reiese foarte clar şi din cartea Apocalipsei.
Cei răi vor fi aruncaţi în cuptorul de foc iar cei
neprihăniţi vor rămâne pe pământ, în vederea
împărăţiei de o mie de ani.30
L. Comoara adevărului (13:51, 52)
13:51 După ce a terminat de rostit para-
bolele, învăţătorul şi Stăpânul Isus i-a între-
bat pe ucenici dacă au înţeles. Ei au răspuns
afirmativ. Asta s-ar putea să ne mire sau
chiar să ne stârnească gelozia. Poate că noi
n-am putea spune „da" cu atâta încredere.
13:52 Şi fiindcă ei au priceput, au avut
obligaţia de a împărătăşi şi altora cele învă-
ţate. Ucenicii trebuie să fie canale, nu termi-
nale ale binecuvântării. Cei doisprezece erau
acum cărturari, echipaţi pentru împărăţia
cerurilor. Adică, învăţători şi tălmăcitori ai
adevărului. Ei erau ca gospodarul care scoate
din comoara lui lucruri noi şi vechi. în Ve-
chiul Testament ei aveau resurse însemnate
din ceea ce am putea numi „adevărul vechi",
în cadrul învăţăturilor parabolice date de
Cristos, ei au primit acum ceva cu totul nou.
Din această magazie vastă de cunoştinţe ei
aveau acum datoria să împărtăşească slăvitul
adevăr şi altora.
M. Isus este respins ia Nazaret
(13:53-58)
13:53-56 După ce a terminat de rostit
aceste parabole, Isus a părăsit malurile Gali-
leii, ducându-se la Nazaret, în cadrul ultimei
Sale vizite în acea localitate. Pe când îi
învăţa pe oameni în sinagogă, aceştia erau
uimiţi de înţelepciunea Lui şi de vestea
minunilor pe care le săvârşise. Pentru ei El
nu era decât fiul tâmplarului. Ei ştiau că
mama Lui era Maria... iar fraţii Săi Iacov,
lose, Simon şi Iuda... şi surorile Sale —
locuiau încă la Nazaret! Prin urmare, cum ar
putea unul din flăcăii oraşului lor să afirme
şi să săvârşească lucrurile pentru care I se
dusese Lui vestea că le-a făcut? Ei nu puteau
pricepe deloc cum e posibil una ca asta şi
astfel le-a venit mai uşor să se agate de
ignoranţa lor, decât să recunoască adevărul.
13:57, 58 Ei au găsit în El o pricină de
poticnire. Asta I-a dat prilejul lui Isus să
scoată în evidenţă că un profet adevărat este,
în general, mai apreciat în alte localităţi,

78

Matei

decât în propriul său oraş sau sat. Locuitorii
ţinutului Său şi propriile Sale rudenii n-au
fost în stare să recunoască meritele Sale
divine, datorită dispreţului care îl genera în
ei faptul că-L cunoşteau atât de bine (pe plan
uman)! Domnul nu a vindecat decât câţiva
oameni acolo (cf. Marcu 6:5). Asta nu s-a
datorat unei neputinţe din partea Sa, căci
răutatea omului nu poate frâna puterea lui
Dumnezeu. Ci, mai degrabă, dacă Domnul
făcea mai multe minuni acolo, asta ar fi
însemnat să binecuvânteze oameni care n-
aveau nici o dorinţă de a fi binecuvântaţi şi
ar fi împlinit nişte nevoi în oameni care nu-şi
dădeau seama că sunt nevoiaşi şi, în sfârşit,
ar fi vindecat oameni cărora nu le-ar fi plă-
cut deloc să li se spună că sunt bolnavi.
IX HARUL NEOBOSIT AL LUI
MESIA E ÎNTÂMPINAT CU OSTI-
LITATE CRESCÂNDĂ DIN PAR-
TEA OAMENILOR (14:1-16:12)
A. Decapitarea lui loan Botezătorul
(14:1-12)
14:1,2 Vestea despre lucrarea lui Isus s-
a răspândit până la Irod Tetrarhul. Acest fiu
infam al lui Irod cel Mare era cunoscut şi
sub numele de Irod Antipa. El este cel care
ordonase executarea lui loan Botezătorul.
Când a auzit despre minunile săvârşite de
Cristos, a început să-1 mustre conştiinţa. Nu
putea să scape de imaginea profetului pe
care îl decapitase! De aceea, le-a spus sluji-
torilor săi: „Este loan, înviat din morţi!
Numai aşa se pot explica toate minunile
acestea!''
14:3 în versetele 3-12 întâlnim procedeul
literar numit: flashback, în care autorul
descrie întâmplări ce precedă acţiunea prin-
cipală. Matei îşi întrerupe firul povestirii,
pentru a trece în revistă împrejurările în care
şi-a pierdut viaţa loan.
14:4, 5 Irod îşi părăsise nevasta şi trăise
în adulter, în incest cu Irodiada, soţia fratelui
său Filip. Ca profet al lui Dumnezeu, loan
nu putea rămâne nepăsător în faţa acestei
fărădelegi cumplite. De aceea, cuprins de
indignare şi fără cea mai mică urmă de
teamă, el îl mustră pe Irod, îndreptând spre
el un deget acuzator şi denunţându-1 penru
imoralitatea lui.
Regele s-a mâniat atât de tare încât ar fi
vrut să-1 omoare, dar împrejurările politice
nu-i surâdeau. Oamenii îl aclamau pe loan
ca pe un profet şi ar fi avut, probabil, o
reacţie violentă la executrea lui loan. Şi

astfel tiranul şi-a potolit, pentru moment,
ura, aruncându-1 pe loan Botezătorul în
temniţă. „Cei fărădelege îndrăgesc religia
cam tot atât cât îndrăgesc leii, pe care nu
doresc să-i vadă decât fie morţi, fie după
gratii! Căci ei se tem de religie, când aceasta
sparge cătuşele şi începe să-i pună faţă în
faţă cu conştiinţa lor."31
14:6-11 De ziua lui Irod, fiica Irodiadei
a plăcut atât de mult regelui, prin dansul ei,
încât acesta, acţionând necugetat, i-a oferit
tot ce-şi dorea aceasta. Sfătuită de mama ei
rea, fiica Irodiadei a cerut, cu neruşinare,
capul lui loan Botezătorul... pe o farfurie!
între timp, furia regelui faţă de loan se mai
potolise. Ba e posibil ca să-1 fi şi admirat,
într-o anumită măsură, pentru curajul şi
integritatea sa. Şi astfel, cu părere de rău, s-a
considerat obligat să-şi ţină promisiunea.
Ordinul a fost dat. loan a fost decapitat şi
sinistra cerere a dansatoarei a fost satisfăcu-
tă.
14:12 Ucenicii lui loan au făcut o înmor-
mântare cu tot respectul cuvenit stăpânului
lor, după care s-au dus şi I-au spus lui Isus.
Nu puteau să se ducă la altul mai bun, căruia
să-şi verse toată întristarea şi indignarea,
după cum nu ar fi putut lăsa o pildă mai
bună de urmat. în vremuri de prigoană, de
asuprire, de suferinţă şi de întristare, şi noi ar
trebui să ne ducem şi să-I spunem lui Isus!
Cât despre Irod, crima odată consumată,
a rămas întipărită amintirea ei. Când a auzit
despre activităţile lui Isus, a năvălit în min-
tea sa întreg episodul sângeros.
B. Hrănirea celor cinci mii (14:13-21)
(14:13-21) Când a auzit Isus că Irod este
tulburat de vestea cu privire la minunile
Sale, S-a retras cu barca într-un loc tainic
lângă Marea Galileii. Putem fi siguri că nu
frica L-a mânat acolo. El ştia că nimic nu I
se putea întâmpla până ce nu I-a sosit ceasul.
Nu cunoaştem motivul principal care L-a
determinat să plece, dar un motiv secundar a
fost probabil faptul că ucenicii tocmai se
întorseseră din misiunea lor de propovăduire
(Marcu 6:30; Luca 9:10) şi aveau nevoie de
o perioadă de odihnă şi linişte.
Numai că mulţimile au dat năvală din
oraşele şi satele dimprejur, luându-Se după
El pe jos. Când a tras la mal, oamenii îl şi
aşpteptau deja acolo. Departe de a fi iritat de
această intruziune, Domnul nostru, plin de
compasiune, S-a apucat imediat de lucru şi i-
a vindecat pe bolnavi.
14:15 Când s-a lăsat seara, adică după

Matei

79

ora 3 după-amiază, ucenicii Lui şi-au dat
seama că sunt confruntaţi cu o criză. Atâta
lume era adunată acolo şi nu aveau ce să dea
oamenilor să mănânce! I-au cerut voie lui
Isus să se ducă în satele din jur să facă rost
de mâncare. Cât de puţin înţelegeau ei inima
lui Cristos şi ce greu le era să pătrundă
puterea Lui!
14:16-18 Domnul i-a asigurat că nu e
nevoie să facă acest lucru. De ce să plece
oamenii de la Cel care, cu braţele deschise,
hrăneşte orice fiinţă vie? Apoi i-a surprins pe
ucenici, spunându-le: „Daţi-le voi să mă-
nânce!" Au rămas total descumpăniţi. „Cum
să le dăm să mănânce? Când nu avem decât
cinci pâini şi doi peşti?" Ei au uitat complet
că-L aveau şi pe Isus cu ei. Cu multă răbda-
re, Mântuitorul le-a spus: „Aduceţi-i aici la
Mine." Aceasta era atribuţia lor.
14:19-21 Parcă-L vedem pe Domnul
Isus, spunându-le oamenilor să se aşeze pe
iarbă. Luând cele cinci pâini şi cei doi peşti,
El a mulţumit şi le-a dat ucenicilor, care le-
au împărţit mulţimilor. După ce s-au săturat
cu toţii, s-au strâns douăsprezece coşuri pline
cu rămăşiţe. A rămas mai mult când a termi-
nat de hrănit mulţimile, decât atunci când a
început. Remarcabil e că s-a strâns câte un
coş de fiecare ucenic necredincios. Şi o
mulţime de circa 10 000 până la 15 000 de
oameni a fost hrănită (cinci mii plus femei şi
copii).
Minunea aceasta constituie o lecţie spiri-
tuală pentru ucenicii din orice generaţie. Nu
vor lipsi nicicând mulţimile de oameni
flămânzi. întotdeauna se va găsi un mic grup
de ucenici cu resurse aparent jalnic de mici.
Şi întotdeauna va fi alături şi Mântuitorul
plin de compasiune. Când ucenicii sunt
dornici să-1 dea Lui tot puţinul lor, El va
înmulţi acel puţin, facându-1 îndestulător
pentru a hrăni mii de oameni. Deosebirea
semnificativă este că cei cinci mii care au
fost hrăniţi la Marea Galileii şi-au potolit
foamea doar pentru scurtă vreme, în timp ce
aceia care se hrănesc din Cristosul Cel Viu
vor fi săturaţi pe vecie (vezi loan 6:35).
C. Isus umblă pe mare (14:22-33)
Minunea anterioară i-a asigurat pe uce-
nici că îl urmează pe Unul care poate să le
împlinească din belşug nevoile. Acum ei
învaţă că El poate să-i şi apere şi să-i umple
de putere ca nimeni altul.
14:22,23 în timp ce trimitea mulţimile la
casele lor, Isus le-a spus ucenicilor să intre
în barcă şi să pornească înapoi, spre malul

celălalt al lacului. Apoi El s-a suit pe un
munte, să se roage. Când s-a înnoptat, adică
după asfinţitul soarelui, El se afla singur
acolo. (în sistemul iudaic erau două „seri",
vezi Ex. 12:6 text marginal, ediţia Revised
Standard Version, în limba engleză). Una, la
care se face aluzie în versetul 15, începea pe
la mijlocul după-amiezii iar cealaltă, despre
care este vorba aici, începea la asfinţitul
soarelui.)
14:24-27 între timp, corabia era învăluită
de valuri, în mijlocul mării, având împotrivă
un vânt puternic. Pe când valurile izbeau în
corabie, Isus a văzut necazul ucenicilor. La
a patra strajă din noapte (adică între 3 şi 6
dimineaţa), El a venit la ei, umblând pe
mare. Crezând că este o nălucă, ucenicii au
fost cuprinşi de panică. Dar imediat ei au
auzit glasul liniştitor al Stăpânului şi Priete-
nului lor, care le-a spus: „îndrăzniţi! Eu
sunt; nu vă temeţi!"
Cât de bine se potriveşte acest îndemn cu
propria noastră experienţă! Şi noi suntem
adesea loviţi de furtunile vieţii, descumpăniţi
şi disperaţi. Mântuitorul pare atât de departe
de noi. Dar El se roagă tot timpul pentru noi.
Când ni se pare că noaptea este cea mai
întunecată, El este, în realitate, lângă noi.
Adesea nu suntem în stare să-L recunoaştem
nici în aceste clipe critice şi, prin urmare,
tragem semnalul de alarmă. Iar apoi auzim
glasul Său plin de mângâiere şi ne aducem
aminte că valurile care ne-au îngrozit se află
sub picioarele Sale!
14:28 Când Petru a auzit binecunoscutul
glas al Mântuitorului, atât de îndrăgit de el,
a fost cuprins de entuziasm şi afecţiune
pentru Isus. „Doamne, dacă eşti Tu, porun-
ceşte să vin la Tine pe ape." Departe de a
ne poticni de acest „dacă" din cererea lui
Petru, ca o expresie a micii sale credinţe, mai
degrabă ar trebui să remarcăm cât de mare a
fost, în realitate, încrederea sa în Domnul
Isus. Petru a sesizat că poruncile Domnului
au capacitatea de a-1 învrednici pe cel căruia
îi erau adresate, că El furnizează puterea de
a duce la îndeplinire toate poruncile pe care
le rosteşte.
14:29-33 De îndată ce Isus a spus: „Vi-
no,".... Petru a sărit afară din corabie şi a
început să umble pe apă, venind către El. Cât
timp a avut privirea aţintită asupra lui Isus, a
fost în stare să înfăptuiască imposibilul; dar
de îndată ce s-a îngrijorat cu privire la vântul
puternic, a început să se scufunde. Disperat,
el a strigat atunci: „Doamne, scapă-mă!"
Domnul 1-a luat de mână, 1-a dojenit cu

80

Matei

blândeţe pentru puţina credinţă de care a dat
dovadă şi 1-a dus înapoi în corabie. De îndată
ce a urcat Isus în corabie, vântul a încetat. A
urmat apoi un serviciu de închinăciune,
ucenicii spunându-I lui Isus: „Cu adevărat,
Tu eşti Fiul lui Dumnezeu!"
Ca umblatul pe apă, viaţa creştină este
imposibil de trăit doar cu puterile noastre
omeneşti. Ea poate fi trăită numai prin pute-
rea Duhului Sfânt. Atâta timp cât ne dezli-
pim privirea de la orice obiecte din jurul
nostru, aţintindu-ne ochii doar asupra lui Isus
(Ev. 12:2), vom trăi experienţa unei vieţi
supranaturale. Dar în clipa în care devenim
preocupaţi de noi înşine sau de împrejurările
prin care trecem, începem să ne scufundăm.
Atunci va trebui să strigăm către Cristos,
cerând refacerea şi învrednicirea divină.
D.	Isus face vindecări la Ghenesaret
(14:34-36)
Corabia a ancorat la Ghenesaret, pe
malul de nord-vest al Mării Galileii. De
îndată ce oamenii L-au zărit pe Isus, au
cutreierat toată regiunea, căutându-i pe toţi
cei ce erau bolnavi şi aducându-i la El pentru
ca să se poată atinge doar de poala hainei
Lui şi să fie vindecaţi. Şi astfel medicii din
zonă au fost, pentru o vreme, şomeri! Cel
puţin o perioadă de timp după aceea, n-au
mai fost oameni bolnavi prin partea locului.
Toată regiunea s-a bucurat de sănătate, în
urma vizitei Marelui Medic.
E.	întinarea care vine dinăuntru
(15:1-20)
S-a afirmat adesea că Matei nu urmează
evenimentele în ordine cronologică, cel puţin
în primele capitole din cartea sa. Dar înce-
pând cu capitolul 14 şi continuând până la
sfârşit, evenimentele sunt redate, în mare
parte, exact în ordinea în care s-au petrecut.
în capitolul 15, se evidenţiază, de aseme-
nea, o structură dispensaţională. Mai întâi,
veşnicele certuri şi ciorovăieli ale fariserilor
şi cărturarilor (versetele 1-20) anticipează
actul respingerii lui Mesia de către Israel. în
al doilea rând, credinţa cananitei (v. 21-28)
înfăţişează vestirea evangheliei către Nea-
muri, în epoca actuală. Şi, în final, vindeca-
rea marilor mulţimi (versetele 29-31) şi
hrănirea celor 4 000 (versetele 32-39) trimit
la viitoarea epocă a Mileniului, când vor
domni condiţiile de sănătate şi prosperitate.
15:1, 2 Cărturarii şi fariseii nu renunţau
deloc la eforturile lor de a-L prinde în cursă
pe Mântuitorul. O delegaţie a acestora a

venit expres de la Ierusalim, acuzându-i, pe
ucenici de necurăţie, pentru faptul că mâncau
fără să se spele pe mâini, încălcând astfel
datinile bătrânilor.
Pentru a putea evalua corect acest inci-
dent, trebuie să înţelegem mai întâi referirile
la ideea de curat şi necurat şi ce înţelegeau
fariseii prin spălare. întreg conceptul de
curat şi necurat îşi are originea în Vechiul
Testament. Necurăţia de care erau acuzaţi
ucenicii era doar o chestiune ceremonială.
De pildă, dacă cineva se atingea de un mort
sau mânca anumite lucruri, se contamina pe
plan ceremonial — cu alte cuvinte, nu mai
corespundea din punct de vedere ritualistic
pentru a se putea închina lui Dumnezeu,
înainte de a se putea apropia din nou de
Dumnezeu, legea lui Dumnezeu cerea ca el
să se supună unui ritual de curăţire.
Dar bătrânii au adăugat datinile lor la
ritualurile de curăţire. Astfel ei insistau ca un
iudeu, înainte de a putea mânca, să-şi supună
mâinile unui proces minuţios de spălare nu
doar a mâinilor, ci şi a braţelor, până la
coate. Dacă a fost la piaţă, trebuia să facă o
baie ceremonială. Astfel, fariseii i-au criticat
pe ucenici, pentru faptul de a nu fi executat
toate operaţiile minuţioase implicate în
procesul de spălare prescris de datina iuda-
ică.
15:3-6 Domnul Isus le-a amintit criticilor
Săi că ei sunt aceia care au călcat porunca
lui Dumnezeu, şi nu doar datina bătrânilor.
Legea poruncea oamenilor să-şi cinstească
părinţii şi chiar să-i sprijine financiar, dacă
era nevoie. Dar cărturarii şi fariseii (precum
şi mulţi alţii) nu erau dispuşi să-şi cheltuias-
că banii pentru întreţinerea părinţilor lor
bătrâni. Prin urmare, au conceput o datină,
care să le dea posibilitatea să scape de res-
ponsabilitate. Când erau rugaţi de tatăl sau
de mama lor să îi ajute, nu aveau decât să
recite cuvintele: „Orice bani disponibili care
ar putea fi folosiţi la întreţinerea voastră, au
fost consacraţi lui Dumnezeu, ceea ce în-
seamnă că nu pot să vi-i dau vouă." După ce
recitau această formulă, ei se considerau
absolviţi de responsabilitatea financiară faţă
de părinţii lor. Recurgând la această stratage-
mă şireată, ei anulau Cuvântul lui Dumne-
zeu, care le poruncea să aibă grijă de părinţii
lor.
15:7-9 Prin aceste denaturări meşteşugite
ale Cuvântului, ei împlineau profeţia rostită
de Isaia, la 29:13. Ei mărturiseau cu buzele
lor că-L cinstesc pe Dumnezeu, dar, în reali-
tate, inima lor era departe de El. închinarea

Matei

81

lor nu valora nimic, pentru că ei acordau mai
mare prioritate datinilor oamenilor, decât
Cuvântului lui Dumnezeu.
15:10, 11 întorcându-se spre mulţime,
Isus a făcut o afirmaţie de o extraordinară
semnificaţie. El a declarat că nu ceea ce intră
în gură îl întinează pe un om, ci mai degrabă
ceea ce iese din gura lui. Nu se poate aprecia
îndeajuns caracterul revoluţionar al acestei
afirmaţii. în cadrul codului levitic, ceea ce
intra pe gura cuiva îl întina. Iudeilor li se
interzicea să consume carnea oricărui animal
rumegător sau cu copita despicată. Nu aveau
voie să mănânce peşte, decât dacă avea solzi
şi aripioare. Dumnezeu dăduse instrucţiuni
minuţioase pentru alimentele curate şi necu-
rate.
Acum Dătătorul legii a pavat calea pen-
tru abrogarea întregului sistem de întinare
ceremonială. El a afirmat că hrana pe care au
consumat-q ucenicii cu mâinile nespălate nu
i-a întinat. în schimb, făţărnicia cărturarilor
şi a fariseilor— iată ce îi întina, cu adevărat,
pe aceştia.
15:12-14 Când ucenicii Lui I-au dat de
ştire că fariseii au fost ofensaţi de această
condamnare, Isus a răspuns, comparându-i
cu plantele ce nu fuseseră sădite în mod
divin. Cărturarii şi fariseii erau neghină, şi
nu grâu. Ei şi învăţăturile lor aveau să fie, la
un moment dat, smulşi — adică nimiciţi.
Apoi El a adăugat: „Lăsaţi-i. Sunt nişte
călăuze oarbe." Deşi se dădeau autorităţi în
privinţa lucrurilor spirituale, ei erau orbi cu
privire la realităţile spirituale, după cum orbi
erau şi oamenii pe care-i conduceau ei. Prin
urmare, era inevitabil ca atât liderii, cât şi cei
ce îi urmau, să nu cadă în şanţ.
15:15 Ucenicii au fost, negreşit, zguduiţi
de această răsturnare valorică a tot ce fusese-
ră învăţaţi cu privire la alimentele curate şi
cele necurate. Pentru ei lucrurile acestea erau
acum ca o parabolă—deci prezentate într-o
formă nedesluşită. Petru a dat glas nedume-
ririi lor, când a cerut Domnului o explicaţie.
15:16, 17 Domnul Şi-a exprimat mai
întâi mirarea faţă de faptul că lor le vedea
atât de greu să înţeleagă. Apoi le-a explicat
că adevărata întinare este de natură morală,
nu fizică. Alimentele comestibile nu sunt, în
ele însele, curate sau necurate. în fapt, nici
un lucru material nu este rău în el însuşi; a
abuza de acel lucru — asta e greşit. Hrana
pe care o consumă cineva intră în gură, apoi
pătrunde în stomac, unde este digerată, şi
apoi resturile neasimilitate sunt eliminate.
Fiinţa morală a cuiva nu este afectată —

numai trupul lui. Astăzi noi ştim că „orice
făptură a îui Dumnezeu este bună şi nimic
nu este de lepădat, dacă se ia cu mulţumiri;
pentru că este sfinţit prin Cuvântul lui Dum-
nezeu şi prin rugăciune" (1 Tim. 4:4,5).
Desigur, pasajul acesta nu se referă la plante
otrăvitoare, ci la alimente desemnate de
Dumnezeu pentru a fi consumate de om.
Toate sunt bune şi trebuiesc luate cu mulţu-
mire. Dacă cineva este alergic la unele ali-
mente sau nu le poate suferi pe altele, nu
trebuie să consume acele alimente, dar, în
general, putem mânca, având asigurarea că
Dumnezeu se foloseşte de alimente pentru a
ne asigura hrana fizică de care avem nevoie.
15:18 Dacă hrana nu întinează, atunci ce
întinează! Isus răspunde la această întrebare:
„...ce iese din gură vine din inimă şi aceea
spurcă pe om." Aici prin inimă nu se înţe-
lege organul care asigură circulaţia sângelui
în organism, ci sursa coruptă a mobilurilor şi
dorinţelor rele ale omului. Această parte a
naturii morale a omului se manifestă prin
gânduri necurate, care se materializează apoi
în cuvinte depravate, care sunt, la rândul lor,
urmate de fapte rele.
15:19, 20 Unele din lucrurile care îl
întinează pe om sunt: gândurile rele, uci-
derile, preacurviile, curviile, furtişagurile,
mărturiile mincinoase şi hulile (sensul
acestui termen în greacă, adică blasmefii,
cuprinde şi vorbirea de rău a altora).
Fariseii şi cărturarii erau extrem de atenţi
cu privire la respectarea ostentativă, minu-
ţioasă a ceremonialurilor de spălare a mâini-
lor, dar viaţa lor lăuntrică era poluată. Ei se
ocupau excesiv de lucrurile mărunte, dar
neglijau chestiunile de importanţă majoră.
Aşa, de pildă, ei au fost în stare să critice
eşecul ucenicilor de a respecta aceste datini
neinspirate, în schimb, ei nu s-au sfiit să
pună la cale omorârea Fiului lui Dumnezeu
şi să se facă vinovaţi de o sumedenie de
păcate, ca cele enumerate în versetul 19.
F.  O femeie dintre Neamuri este
binecuvântată pentru credinţa ei
(15:21-28)
15:21, 22 Isus S-a retras în regiunea
Tirului şi Sidonului, pe coasta Mediteranei.
După câte ştim, acesta este singurul caz în
care Domnul S-a aflat, în timpul lucrării Sale
publice, în afara teritoriului iudaic. Aici, în
Fenicia, o cananeancă L-a rugat săi vindece
fiica, ce era posedată de demon.
Este important să ne dăm seama că
această femeie nu era iudaică, ci provenea

82

Matei

dintre Neamuri. Era o descendentă a canaa-
niţilor, un neam imoral, pe care Dumnezeu
îl rânduise să fie eliminat. Prin neascultarea
Israelului, unii canaaniţi au supravieţuiţi
invadării Canaanului de către Iosua şi astfel
femeia aceasta se trăgea din aceşti supra-
vieţuitori. Ca femeie dintre Neamuri (deci
neevreică), ea nu se bucura de privilegiile
acordate poporului ales pe acest pământ să
fie al lui Dumnezeu. Ea era o străină, fără
nici o nădejde. Din punct de vedere al pozi-
ţiei pe care o ocupa, ea nu putea avea nici o
pretenţie de acces la Dumnezeu sau la Me-
sia.
Ea I s-a adresat lui Isus cu cuvintele
Domn şi Fiul Iui David — titlu folosit de
iudei când se refereau la Mesia. Deşi Isus
era, într-adevăr, Fiul lui David, nici o per-
soană dintre Neamuri nu avea dreptul să-L
abordeze de pe această temelie. De aceea nu
i-a răspuns Domnul de prima oară.
15:23 Ucenicii Lui s-au apropiat şi
L-au rugat stăruitor: „Dă-i drumul, căci
strigă după noi". în mod evident, pe ei
femeia îi agasa. Dar pentru Domnul a fost un
prilej minunat de a ilustra credinţa unui vas
omenesc, în care avea să strălucească harul
Său. Mai întâi însă El trebuia să demonstreze
şi să educe credinţa ei!
15:24, 25 El i-a amintit că misiunea Lui
era îndreptată spre oile pierdute ale casei
lui Israel, nu spre Neamuri şi, desigur, nu
spre canaaniţi. Ea nu s-a lăsat descurajată de
acest refuz aparent. Făcând uz de titlul Fiul
lui David, ea I s-a închinat, spunând:
„Doamne, ajută-mă!" Dacă nu se putea
apropia de El cum se apropie o evreică de
Mesia al ei, atunci ea va veni la El ca o
creatură care se apropie de Creatorul ei.
15:26 Pentru a verifica şi mai mult reali-
tatea credinţei ei, Isus i-a spus că nu e bine
ca El să lase hrănirea copiilor iudei, pentru a
da pâine câinilor ne-evrei. Dacă aceste
cuvinte ni se par aspre, să nu uităm că ele,
asemenea unui bisturiu în mâna chirurgului,
au avut rolul de a vindeca, nu de a vătăma,
în fond, ea era dintre Neamuri! Or, iudeii
priveau Neamurile ca pe nişte câini care
scurmă în gunoaie, cutreierând străzile în
căutarea unor resturi de mâncare. Totuşi,
Isus a folosit aici termenul cu care sunt
alintaţi căţeluşii. întrebarea se punea: „Avea
să-şi recunoască ea nevrednicia, pentru a
putea primi cea mai mică dintre îndurările
Sale?"
15:27 Răspunsul ei a fost minunat. Ea
s-a învoit întrutotul cu felul în care a descris-

o El. Luându-şi locul unei persoane total
nevrednice, dintre Neamuri, ea s-a aruncat
asupra îndurării, iubirii şi harului Său. în
realitate, ea a spus: „Da, ai dreptate! Eu nu
sunt decât unul dintre căţeii de sub masă.
Dar am observat că uneori cad firimituri de
la masă pe podea. N-ai vrea să mă laşi să
culeg câteva din aceste firimituri? Nu sunt
vrednică să-mi vindeci fiica, dar Te rog
fierbinte să faci acest lucru pentru una din
creaurile Tale nedemne."
15:28 Isus a elogiat-o pentru credinţa ei
mare. In timp ce iudeii — copii ai lui Dum-
nezeu, dar necredincioşi — nu simţeau nici
o foame pentru pâine, iată că această femeie,
care nu se sfia să se numească căţeluşă,
striga după pâine! Credinţa ei a fost răsplă-
tită. Fiica ei s-a vindecat pe loc. Faptul că
Domnul nostru a vindecat această fiică a
unei femei dintre Neamuri ce se afla la
distanţă sugerează actuala Sa misiune, când
se află la dreapta lui Dumnezeu, oferind
vindecare spirituală Neamurilor, în timpul
actualei ere, când poporul Său străvechi este
pus deoparte ca naţiune.
G. Isus vindecă mulţimi mari de
oameni (15:29-31)
La Marcu 7:31 aflăm că Domnul a pără-
sit oraşul Tir, S-a deplasat spre nord, până la
Sidon, apoi spre răsărit, traversând râul
Iordan, şi apoi spre sud, prin regiunea Deca-
polisului. Acolo, în apropiere de Marea
Galileii," a vindecat şchiopi, orbi, muţi,
ciungi şi alţi bolnavi. Mulţimile uluite de
aceste vindecări slăveau pe Dumnezeul
Israelului. Există indicii puternice că Dom-
nul se afla aici pe teritoriu ne-evreu, printre
Neamuri. Oamenii, asociindu-i pe Isus şi pe
ucenici cu Israel, au dedus corect că Dumne-
zeul lui Israel era la lucru în mijlocul lor.
H. Hrănirea celor patru mii (15:32-39)
15:32 Unii cititori neatenţi ai Scripturilor
sau alţii pătrunşi de spirit de critică, con-
fundând această hrănire cu hrănirea celor
cinci mii, au acuzat Biblia de repetiţii, con-
tradicţii şi calcule greşite. în realitate însă
avem de a face cu două incidente separate,
care se suplimentează, mai degrabă decât să
se contrazică, cum susţin unii.
După ce au petrecut trei zile cu Domnul,
oamenilor li s-au terminat proviziile de
hrană. Dar Domnul nu voia să-i lase să plece
flămânzi, ca nu cumva să leşine pe drum.
15:33, 34 Din nou, ucenicii s-au simţit
frustraţi de sarcina aparent imposibilă de a

Matei

83

hrăni o mulţime aşa de mare de oameni. De
data aceasta, ei nu aveau decât şapte pâini şi
câţiva peştişori.
15:35,36 Ca în cazul hrănirii celor cinci
mii, Isus le-a spus oamenilor să se aşeze jos,
a mulţumit, a frânt pâinile şi peştii, dându-le
ucenicilor, ca ei să le ditribuie. El aşteaptă ca
ucenicii Săi să facă tot ce pot. Abia apoi
intervine El şi face ceea ce le este lor cu
neputinţă.
15:37-39 După ce oamenii s-au săturat,
au mai rămas şapte coşuri largi cu resturile
de mâncare. Numărul celor hrăniţi a fost de
patrii mii de bărbaţi, pe lângă femei şi copii.
în capitolul următor vom vedea că statis-
ticile referitoare la cele două hrăniri sunt şi
ele semnificative (16:8-12). Orice amănunt
din cadrul unei povestiri din Biblie este
încărcat de înţelesuri adânci. După ce a dat
drumul oamenilor să plece, Domnul s-a dus
cu corabia la Magdala, pe malul de vest al
Mării Galileii.
I.   Aluatul fariseilor şi al saducheilor
(16:1-12)
16:1 Fariseii şi saducheii, două tabere
antagoniste pe plan teologic, reprezentau
două extreme doctrinare. Dar ostilitatea lor
i-a făcut acum să se unească în scopul
comun de a-L prinde în cursă pe Mântuito-
rul. Pentru a-L pune la încercare, ei I-au
cerut să facă demonstraţia unui semn din cer.
într-un mod care ne este greu de desluşit
nouă înşine, ei încercau să-L prindă într-o
situaţie compromiţătoare. Cerându-I un semn
din cer, poate că ei lăsau să se înţeleagă că
sursa minunilor pe care le săvârşise El ar fi
fost exact în direcţia opusă. Sau poate că
doreau să se petreacă vreun semn supranatu-
ral pe cer. Toate minunile lui Isus fuseseră
săvârşite pe pământ. Poate El săvârşi şi
minuni pe cer? — se vor fi întrebat ei acum.
16:2, 3 El le-a răspuns, continuând pe
tema cerului. Când vedeau ei cerul roşu
seara, acesta era un semn că vremea va fi
frumoasă a doua zi. Ei mai ştiau şi faptul că
cer roşu, ameninţător, dimineaţa însemna că
în ziua aceea vremea va fi furtunoasă.32 Cu
alte cuvinte, ei se pricepeau să interpreteze
înfăţişarea cerului, dar nu puteau interpreta
semnele vremurilor.
Care erau aceste semne? Profetul care a
vestit sosirea lui Mesia se arătase în persoa-
na lui loan Botezătorul. Minunile profeţite
despre Mesia — lucruri pe care nici un alt
om nu le mai săvârşise vreodată — au fost
săvârşite acum în prezenţa lor. Un alt semn

al vremurilor a fost respingerea evidentă a
lui Mesia de către iudei şi transferul Evan-
gheliei la Neamuri, toate fiind împliniri
directe ale profeţiei. în pofida tuturor acestor
dovezi de netăgăduit, ei nu-şi dădeau seama
că istoria prindea contur înaintea ochilor lor,
că în jurul lor se împlineau profeţii cruciale.
16:4 Căutând un semn, când Domnul
însuşi stătea în prezenţa lor, fariseii şi sadu-
cheii s-au trădat, arătând că sunt o generaţie
adulteră. Nici un semn nu li se va mai da
decât semnul profetului Iona. După cum am
explicat la notele asupra textului de la 12:39,
semnul acesta avea să fie învierea lui Cristos
a treia zi. O generaţie rea şi adulteră avea
să-L răstignească pe Mesia, dar Dumnezeu
avea să-L învie din morţi. Acesta avea să fie
un semn de condamnare pentru toţi cei care
refuză să se plece în faţa Lui, Stăpânitorul de
drept.
Paragraful acesta se încheie cu cuvintele
foarte grave: „Apoi i-a lăsat şi a plecat."
Implicaţiile spirituale ale acestor cuvinte nu
ar trebui să necesite nici o explicaţie pentru
nimeni;
16:5, 6 Când ucenicii Domnului I s-au
alăturat din nou, pe coasta de răsărit a lacu-
lui, au constat că uitaseră să ia cu ei pâine.
De aceea, când i-a salutat Isus cu avertis-
mentul să se ferească de aluatul fariserilor şi
al saducheilor, ei au crezut că El le spune, de
fapt: „Nu vă duceţi să vă aprovizionaţi cu
alimente de la conducătorii aceia ai evrei-
lor!" Grija lor pentru hrana fizică i-a făcut să
caute o explicaţie naturală, literală, acolo
unde era, de fapt, vorba despre o lecţie spiri-
tuală.
16:7-10 Ei încă se temeau că nu vor avea
suficientă hrană, în ciuda faptului că îl aveau
cu ei pe Cel care hrănise o dată cinci mii de
oameni iar altă dată patru mii. Şi astfel,
Domnul a trecut în revistă pentru ei cele
două hrăniri miraculoase. Lecţia care s-a
desprins de aici a avut de a face cu aritme-
tica divină şi resursele divine, căci cu cât
avea Isus mai puţin material cu care să
lucreze, cu atât hrănea mai mulţi oameni, şi
cu cât hrănea mai mulţi oameni, cu atât mai
multă hrană rămânea în urmă. Când nu se
aflau decât cinci pâini şi doi peşti, El a hrănit
peste 5.000 mii de persoane şi au rămas
douăsprezece coşuri de hrană. Dar când au
fost disponibile mai multe pâini şi peşti, El a
hrănit doar cu puţin peste patru mii de per-
soane, rămânând doar şapte coşuri cu resturi
de hrană. Dacă îi punem la dispoziţia Sa
resursele noastre limitate, El le poate înmulţi

84

Matei

în ordine invers proporţională cu cantitatea
lor. Cum spune şi zicala: „Puţinul e mult în
mâna lui Dumnezeu."
în textul de aici se foloseşte un alt ter-
men pentru „coşuri"33 decât în cazul hrănirii
celor cinci mii. Cele şapte coşuri din acest
incident sunt considerate a fi fost mai mari
decât cele douăsprezece din cazul precedent.
Dar lecţia spirituală este aceeaşi: De ce să ne
îngrijorăm că vom suferi de foame sau
lipsuri, când suntem legaţi de Cel care are
puteri şi resurse nemărginite?
16:11, 12 Când a pomenit de aluatul
fariseilor şi al saducheilor, Domnul nu s-a
referit la pâine, ci la doctrine şi conduite
rele. La Luca 12:1, aluatul fariseilor este
definit drept făţărnicie. Ei declarau că aderă
la Cuvântul lui Dumnezeu în cele mai mici
amănunte, şi totuşi ascultarea lor era doar
exterioară, de formă, superficială. în lăuntrul
lor ei fiind răi şi corupţi.
Aluatul saducheilor era raţionalismul.
Asemenea liberalilor din vremea noastră,
aceşti „liberi cugetători" ai vremii aceleia îşi
clădiseră un sistem de îndoieli şi negaţii. Ei
negau existenţa îngerilor şi a duhurilor (spiri-
telor), negau învierea cu trupul, nemurirea
sufletului şi pedeapsa veşnică. Aluatul acesta
al scepticismului, dacă nu era oprit, risca să
se răspândească şi să penetreze, ca drojdia în
făină.
X   REGELE ÎŞI PREGĂTEŞTE
UCENICII (16:13-17:27)
A. Marea mărturisire a lui Petru
(16:13-20)
16:13, 14 Cezarea Filipi (Cezarea lui
Filip) se afla la circa 40 de km nord de
Marea Galileii şi 8 km est de Iordan. Când
Isus a venit în satele din partea locului (Mar-
cu 8:27), a avut loc un incident considerat
cota maximă a lucrării Sale publice. Până în
acest punct El îi condusese pe ucenici către
o cunoaştere adevărată a Persoanei Sale.
Odată înfăptuită această lucrare, El îşi în-
dreaptă acum faţa cu hotărâre spre cruce.
El a început printr-o întrebare adresată
ucenicilor Săi: Ce spun oamenii despre
identitatea Sa? S-a înregistrat o gamă variată
de răspunsuri: de la cei care afirmau că este
loan Botezătorul, la cei care susţineau că
este Ilie, Ieremia, sau unul dintre prooroci.
Pentru oamenii de rând El nu era decât o
Personalitate între multe altele. Bun, dar nu
cel mai bun. Mare, dar nu cel mai mare. Un
profet, dar nu Profetul. Dar această evaluare
nu corespundea realităţii, căci îl situa pe

Domnul doar pe o poziţie omenească. Cu
alte cuvinte, dacă El nu era decât un alt om
— oricât de mare ar fi fost acesta — asta îl
făcea pasibil de fraudă, întrucât El pretinsese
egalitate cu Dumnezeu Tatăl.
16:15, 16 Şi atunci El i-a întrebat pe
ucenici cine cred ei că este El. Această
întrebare a prilejuit acea istorică mărturisire
din partea lui Petru: „Tu eşti Cristosul, Fiul
Dumnezeului celui viu." Cu alte cuvinte,
Domnul Isus este Mesia al lui Israel şi Dum-
nezeu Fiul.
16:17,18 Domnul nostru a rostit o bine-
cuvântare asupra lui Simon, fiul lui Iona.
Pescarul acesta nu dobândise această con-
cepţie despre Domnul Isus prin intermediul
intelectului său sau al înţelepciunii naturale,
ci-i fusese revelată pe cale supranaturală, de
către Dumnezeu Tatăl. Dar Fiul a avut şi El
ceva important să-i comunice lui Petru. Şi
astfel, Isus a adăugat: „Şi Eu îţi spun: tu
eşti Petru şi pe această piatră voi zidi
Biserica Mea şi porţile Hadesului („locuin-
ţei morţilor", în versiunea Cornilescu, n.tr.)
nu o vor birui." Ştim cu toţii că nici un alt
verset din Evanghelie nu a fost învăluit de
mai multe controverse decât acesta. întreba-
rea care se pune este aceasta: „Cine sau ce
este piatra?" Problema constă şi în faptul că
termenii din greacă pentru „Petru" şi „piatră"
sunt foarte similari, dar având înţelesuri
diferite. Primul, petros, înseamnă o piatră
sau o rocă desprinsă dintr-un munte. Al
doilea, petra, înseamnă stâncă sau versant
stâncos pe un munte. Deci, reluând versetul,
vom vedea că Isus a spus, de fapt, „...tu eşti
Petru (piatră), şi pe această stâncă voi zidi
biserica Mea." El nu a afirmat că-Şi va zidi
biserica pe o piatră, ci pe o stâncă.
Dacă nu Petru e stânca, atunci ce este
această stâncă? Rămânând în context, vom
conchide că răspunsul cel mai evident este
că stânca este mărturia lui Petru privitoare la
faptul că Cristos este Fiul Dumnezeului celui
Viu, adevărul pe care se întemeiază biserica.
Efeseni 2:20 ne învaţă că biserica este clă-
dită pe Isus Cristos, piatra unghiulară (cheia
de boltă). Afirmaţia de acolo, potrivit căreia
suntem zidiţi pe temelia apostolilor şi a
profeţilor se referă nu la ei, ci la temelia
pusă în cadrul învăţăturilor lor cu privire la
Domnul Isus Cristos.
Cristos este numit Stânca la 1 Corinteni
10:4. Morgan face în această privinţă un
important comentariu:
Nu uitaţi, că El se adresa unor idei. Dacă urmă-

Matei

85

rim sensurile figurate sub care apare termenul
„stâncă" în Scripturile ebraice, constatăm că nu
este folosit niciodată în chip simbolic cu referire
la om, ci întotdeauna la Dumnezeu. Deci aici, la
Cezarea lui Filip, sensul este că nu pe Petru e
zidită Biserica. Isus nu S-a jucat cu figurile de
stil. El a preluat acea sirăveche ilustraţie ebraică
— în care stânca este întotdeauna simbolul
Dumnezeirii—şi a spus: „Pe Dumnezeu însuşi,
adică pe Cristos, Fiul Dumnezeului celui viu—
îmi voi zidi biserica."34
Petru nu s-a descris niciodată pe sine
drept temelia bisericii. în schimb el îl nu-
meşte de două ori pe Cristos „Piatra" (Fapte
4:11, 12; 1 Petru 2:4-8), dar în textele aces-
tea avem de a face cu o altă metaforă. „Pia-
tra" este capul unghiului, nu al temeliei.
„îmi voi zidi biserica". Aici este men-
ţionată prima oară biserica în Biblie. Ea nu
existase în Vechiul Testament. Biserica, ce
încă nu se apăruse când a rostit Isus aceste
cuvinte, ci urma să ia fiinţă în viitor, când
avea să se pogoare Duhul Sfanţ, la Rusalii,
este compusă din toţi credincioşii în Cristos,
atât evrei, cât şi ne-evrei (Neamuri). Fiind o
societate distinctă, cunoscută sub denumirea
de „trupul şi mireasa lui Cristos", ea are o
chemare cerească unică şi un destin aparte.
în mod normal, nu ne-am fi aşteptat ca
biserica să fie prezentată în Evanghelia după
Matei, unde predomină temele legate de
Israel şi de împărăţie. Dar, de îndată ce avea
să fie respins Cristos, începea o paranteză:
perioada bisericii, ce se va încheia cu Răpi-
rea Bisericii. Atunci Dumnezeu îşi va relua
relaţiile Sale cu Israelul la scară naţională.
Aşadar, este absolut normal şi adecvat ca
Dumnezeu să introducă subiectul bisericii
aici, ca pas imediat următor din cadrul pro-
gramului Său dispensaţional, de îndată ce a
avut loc respingerea lui Mesia de către Isra-
el.
„Porţile Hadesului nu o vor birui"
poate fi înţeleasă în două moduri: Mai întâi,
porţile Hadesului sunt înfăţişate ca o ofen-
sivă fără izbândă, dezlănţuită împotriva
bisericii (biserica va supravieţui tuturor
atacurilor lansate împotriva ei). Sau, o altă
interpretare, biserica însăşi ar putea fi înfăţi-
şată ca fiind în ofensivă şi ieşind biruitoare,
în ambele cazuri, forţele morţii vor fi învinse
prin strămutarea credincioşilor aflaţi încă în
viaţă la Venirea Domnului şi prin învierea
celor adormiji în Cristos.
16:19 „Iţi voi da cheile împărăţiei
cerurilor" nu înseamnă că lui Petru i s-a dat

autoritatea de a-i primi pe oameni în cer, ci
se referă la împărăţia cerurilor pe pământ
—	acea sferă în care sunt cuprinşi toţi cei
care mărturisesc supunerea şi loialitatea lor
faţă de Regele, toţi cei care susţin că sunt
creştini. Cheile se referă la acces sau pătrun-
dere, intrare. Cheile ce descuie uşa prin care
se pătrunde în sfera mărturisirii sunt sugerate
în Marea Poruncă de la Matei 28:19 —
„faceţi ucenici, botezaţi-i şi învăţaţi-i". (Cu
menţiunea că botezul nu este necesar pentru
mântuire, ci este doar un ritual de iniţiere,
prin care oamenii mărturisesc în public
supunerea şi loialitatea lor faţă de Rege.)
Petru s-a folosit prima oară de aceste Chei în
Ziua Rusaliilor. Dar cheile nu i-au fost date
lui, în exclusivitate, ci sunt reprezentative
pentru toţi ucenicii. (Vezi Matei 18:18, unde
li se face tuturor aceeaşi făgăduinţă.)
„Orice vei lega pe pământ va fi legat
în ceruri şi orice vei dezlega pe pământ va
fi deslegat în ceruri." Mulţi recurg la textul
acesta şi la cel de la loan 20:23 pentru a
propovădui că Petru şi cei pe care-i consi-
deră ei urmaşii lui Petru ar fi primit autorita-
tea de a ierta păcatele. Noi ştim însă că
lucrul acesta nu este cu putinţă. Numai
Dumnezeu poate ierta păcatele.
Există două modalităţi de a înţelege acest
verset. Mai întâi, ar putea însemna că apos-
tolii au avut puterea de a lega şi de a dezlega
—	putere pe care noi, cei de azi, nu o pose-
dăm. De pildă, Petru a legat asupra lor păca-
tele lui Anania şi Safira, drept care aceştia au
fost pedepsiţi instantaneu cu moarte (Fapte
5:1-10), în vreme ce Pavel 1-a dezlegat pe
omul din Corint, ce fusese supus la discipli-
nă, de consecinţele păcatului său, datorită
faptului că omul s-a pocăit (2 Cor. 2:10).
Sau versetul ar putea însemna că orice au
legat sau au dezlegat apostolii pe pământ va
fi fost deja legat sau dezlegat în cer (vezi
adnotarea din versiunea New King James).
Astfel, Ryrie spune: „Cerul, nu apostolii,
iniţiază orice legare sau dezlegare, iar apos-
tolii nu fac altceva decât să vestească împli-
nirea acestor acţiuni."35
Singurul mod în care se poate aplica
acest verset în contextul zilelor noastre este
sensul declarativ. Când un păcătos se pocă-
ieşte cu adevărat de păcatele sale şi-L pri-
meşte pe Isus Cristos ca Domn şi Mântuitor,
un creştin poate să declare că păcatele acelei
persoane au fost iertate. Când un păcătos îl
respinge pe Mântuitorul, un lucrător creştin
poate declara că păcatele sale au rămas
asupra acelei persoane. William Kelly scrie

86

Matei

următoarele, în această privinţă: „Ori de câte
ori Biserica acţionează în numele Domnului
şi face într-adevăr voia Lui, faptele mem-
brilor Bisericii poartă pecetea lui Dumne-
zeu."
16:20 Din nou, îl vedem pe Domnul Isus
poruncindu-le ucenicilor să nu spună la
nimeni că El este Mesia. Din pricina necre-
dinţei Israelului, o asemenea dezvăluire nu
putea duce la nimic bun. Dimpotrivă, o
mişcare populistă menită să-L încoroneze ca
Rege, ar fi putut dăuna lucrării Sale. O atare
mişcare nesăbuită ar fi fost, probabil, înăbu-
şită de romani.
Stewart, care afirmă că în acest verset
din evanghelia după Matei s-a atins punctul
culminant al lucrării lui Isus, scrie următoa-
rele:
Ziua petrecută în Cezarea lui Filip marchează
cumpăna apelor în Evanghelii. Din acest punct,
cursurile de apă încep să curgă în altă direcţie.
Curentul popularităţii, care părea în zilele ante-
rioare ale lucrării lui Isus să-L poarte către un
tron, a fost lăsat acum în urmă. Curentul duce
acum hotărât către Cruce... La Cezarea, Isus a
stat pe linia de demarcaţie, ca să spunem aşa.
Parcă stătea pe un deal, de unde, privind îndărăt,
putea urmări toată calea parcursă până în acel
punct, iar în faţă se vedea drumul întunecat şi
neîmbietor care-L aştepta. După ce a aruncat o
privire înapoi, spre zilele aureolate din trecut,
Domnul Şi-a întors faţa hotărât spre calea înne-
gurată ce-i stătea înainte, pornind apoi fără
şovăire spre Calvar.36
B. Pregătirea ucenicilor pentru moartea
şi învierea Sa (16:21-23)
16:21 Acum, când ucenicii şi-au dat
seama că Isus este Mesia, Fiul Dumnezeului
celui viu, ei au fost, în sfârşit, gata să audă
din gura Lui prezicerea nemijlocită privitoa-
re la moartea şi învierea Sa. Cauza Lui nu va
suferi nici o înfrângere — de asta erau si-
guri! Ei erau de partea învingătorului, con-
vinşi că indiferent ce s-ar întâmpla, victoria
era asigurată. Şi astfel Domnul a adus aceas-
tă veste crucială unor inimi pregătite. El va
trebui să Se ducă la Ierusalim, unde va suferi
multe lucruri din partea liderilor religioşi, va
trebui să fie omorât şi va trebui să învie a
treia zi. O atare veste avea darul să spulbere
orice speranţe omeneşti de reuşită a unei
asemenea mişcări. Numai că vestea se ter-
mină cu expresia (în original): ;,va trebui să
învie a treia zi." Aici era punctul cheie, care
alunga deznădejdea!

16:22 Petru s-a umplut de indignare la
gândul că Stăpânul lui va îndura un aseme-
nea tratament. Apucându-L, ca şi când ar fi
dorit să-I aţină calea, el a protestat: „Să Te
ferească Dumnezeu, Doamne! Să nu Ţi se
întâmple aşa ceva!"
16:23 Asta a atras din partea Domnului
o mustrare. Doar El venise în lume pentru a
muri pentru păcătoşi! Orice lucru sau persoa-
nă care încerca să-L împiedice de a-Şi aduce
la îndeplinire acest scop contravenea voii lui
Dumnezeu. De aceea, El i-a spus lui Petru:
„înapoia Mea, Satano! Tu eşti o piatră de
poticnire pentru Mine, căci gândurile tale
nu sunt gânduri ale lui Dumnezeu, ci
gânduri ale oamenilor." Spunându-i: „Sata-
no", Domnul nu a afirmat deloc că Petru ar
fi fost posedat de demoni sau stăpânit de
Satana, ci, pur şi simplu, a lăsat să se înţe-
leagă că acţiunile şi cuvintele lui Petru erau
[în momentul acela] exact cele pe care te
aşteptai să le vezi de la Satana (al cărui
nume înseamnă adversarul sau vrăjmaşul).
Protestând împotriva Calvarului, Petru a
devenit o piedică în calea Mântuitorului.
Toţi creştinii sunt chemaţi să-şi ia crucea
şi să-L urmeze pe Domnul Isus, dar atunci
când crucea se prefigurează la orizont, un
glas lăuntric îţi va şopti: „Doamne fereşte!
Salvează-te!" Sau poate că vocea celor dragi
din jurul nostru caută să ne îndepărteze de la
calea ascultării. în asemenea momente,
trebuie să spunem: „înapoia mea, Satano! Tu
îmi eşti o piedică."
C. Pregătirea pentru adevărata
ucenicie (16:24-28)
16:24 Acum Domnul afirmă limpede ce
înseamnă a fi ucenicul Său. A te lepăda de
eul tău nu este totuna cu lepădarea de sine.
înseamnă a-I ceda Lui controlul asupra vieţii
tale, într-o măsură atât de mare, încât eul tău
să nu mai aibă nici un fel de drepturi. A-ţi
lua crucea înseamnă a fi dispus să înduri
ruşine, suferinţe şi poate chiar martirajul
pentru El. înseamnă să mori faţă de păcat,
faţă de eu şi faţă de lume. A-L urma pe El
înseamnă a trăi cum a trăit El, cu toate impli-
caţiile de smerenie, sărăcie, compasiune,
dragoste, har şi toate celelalte virtuţi dumne-
zeieşti.
16:25 Domnul anticipează două din
piedicile care se vor ivi pe calea uceniciei:
prima este tentaţia naturală de a ne cruţa, de
a ne scuti de orice lipsă de confort, de orice
durere, singurătate sau pierdere. Cealaltă este
tentaţia de a ne îmbogăţi. Cu privire la pri-

Matei

87

ma, Isus a avertizat că cei care-şi îmbrăţişea-
ză viaţa în scopuri egoiste nu vor găsi nicio-
dată împlinire în viaţă. în schimb cei care se
dăruiesc fără nici o reţinere Lui, fără să se
uite la preţ, vor găsi semnificaţia deplină
pentru viaţa lor.
16:26 A doua ispită—de îmbogăţire—
este iraţională. „Să zicem, spune Isus, că
unui om i-ar merge atât de bine afacerile,
încât ar câştiga toată lumea. Această goană
nebună după succes i-ar consuma atât de
mult timp şi atâtea energii, încât el ar pierde
scopul central al vieţii. Ce rost ar avea să
câştigi atâţia bani, pentru ca apoi să mori şi
să-i laşi în urma ta, petrecându-ţi veşnicia cu
mâinile goale?" Omul se află aici pe pământ
pentru „afaceri" sau „treburi" mult mai mari
decât acelea de a strânge bani. El este che-
mat să reprezinte interesele Regelui. Dacă a
pierdut acest scop, a pierdut totul.
în versetul 24, Isus le-a revelat partea cea
mai dificilă. Aceasta este trăsătura creşti-
nismului: cunoşti chiar şi lucrul cel mai rău
care ţi s-ar putea întâmpla încă de la început,
ştii ce te aşteaptă în viitor. Dar, în acelaşi
timp, nu încetezi să descoperi comorile şi
binecuvântările care te vor însoţi pe această
cărare. Bine s-a exprimat Barnhouse în
această privinţă:
Când ai văzut tot ce este mai înfiorător în Scrip-
tură, nu mai există nici un lucru care să te mire.
Orice lucru nou pe care-1 învăţăm în viaţa
aceasta sau în cea viitoare este o desfătare.37
16:27 Acum Domnul le aminteşte alor
Săi despre slava care va însoţi suferinţele. El
le îndreaptă privirile înainte, spre a doua Sa
venire, când Se va întoarce pe pământ cu
îngerii Săi, în slava transcendentă a Tatălui
Său. Atunci îi va răsplăti pe cei care trăiesc
pentru El. Singurul mod în care putem trăi o
viaţă împlinită aici pe pământ este să ne
transpunem în acea clipă slăvită, să decidem
ce va fi cu adevărat important atunci, şi apoi
să urmărim acele lucruri, cu toată tăria noas-
tră.
16:28 Apoi El face uluitoarea afirmaţie
că unii din cei ce stăteau acolo cu El nu vor
gusta moartea până când nu îl vor vedea pe
El venind în împărăţia Sa. Problema care se
pune aici este, desigur, faptul că toţi ucenicii
aceia au murit, între timp, şi totuşi, Cristos
nu a venit în puterea şi slava Sa, pentru a-Şi
întemeia împărăţia! Problema este rezolvată
însă dacă nu ţinem seama de diviziunea
artificială dintre sfârşitul acestui capitol şi

începutul celui următor, ci considerăm pri-
mele opt versete ale capitolului 17 o explica-
ţie a enigmaticei afirmaţii rostite de Domnul
Isus la sfârşitul capitolului 16. Versetele
acestea descriu incidentul de pe Muntele
Schimbării la faţă. Acolo Petru, Iacov şi loan
L-au văzut pe Cristos schimbat la faţă. Ei au
avut realmente privilegiul de a-L vedea „în
avanpremieră" pe Cristos, venind în slava
împărăţiei Sale.
Suntem îndreptăţiţi să considerăm schim-
barea la faţă a lui Cristos drept o anticipare
a imaginii împărăţiei Sale viitoare. Petru
descrie evenimentul, Ja 2 Petru 1:16, în
cuvintele următoare: „în adevăr, v-am făcut
cunoscut puterea şi venirea Domnului nostru
Isus Cristos, nu întemeindu-ne pe nişte
basme meşteşugit alcătuite, ci ca unii care
am văzut noi înşine cu ochii noştri mări-
rea Lui." Puterea şi venirea Domnului Isus
se referă la a doua Sa venire. Iar loan vor-
beşte despre experienţa de pe Muntele
Schimbării la faţă ca fiind acel timp în care
„...noi am privit slava Lui, o slavă întocmai
ca slava singurului născut din Tatăl" (loan
1:14). Prima venire a lui Cristos a avut loc în
smerenie. A doua Sa venire va fi însoţită de
slavă. Astfel, prezicerea din versetul 28 s-a
împlinit pe Muntele Schimbării la Faţă. Petru
Iacov şi loan L-au văzut pe Fiul Omului, de
data aceasta nemaifiind doar Nazarineanul
umil, ci slăvitul Rege.
D. Pregătirea ucenicilor pentru glorie:
Schimbarea la faţă (17:1-8)
17:1,2 La şase zile după incidentul de la
Cezarea lui Filip, Isus i-adus pe Petru, Iacov
şi loan pe un munte înalt, .undeva în Gali-
leea. Mulţi comentatori găsesc drept semnifi-
cativ numărul de şase zile. Gaebelein, de
pildă, spune: „Şase este numărul omului,
numărul zilelor lucrătoare. După şase zile—
după ce s-a terminat lucrul, s-a încheiat ziua
omului, urmând ziua Domnului, împărăţia."
Când Luca spune că Schimbarea la faţă
a avut loc „cu circa opt zile" (9:28) mai
târziu, evident el include zilele de la înce-
putul şi de la sfârşitul perioadei, precum şi
cele din mijloc. întrucât opt este numărul
învierii şi al unui nou început, se cuvine ca
Luca să identifice împărăţia cu un nou înce-
put.
Petru, Iacov şi loan, care par să fi ocupat
un loc special, de deosebită apropiere şi
afecţiune în relaţia lor cu Mântuitorul, au
avut privilegiul de a-L vedea schimbat la
faţă. Până în acel moment, slava Sa fusese

88

Matei

ascunsă într-un trup de carne. Dar acum faţa
şi hainele Sale au strălucit ca soarele, pline
de o lumină orbitoare, o manifestare vizibilă
a Dumnezeirii Sale, aşa după cum norul de
slavă sau Şechinah din Vechiul Testament
simboliza prezenţa lui Dumnezeu. Scena era
o anticipare a ceea ce va fi Domnul nostru
când Se va întoarce sa-şi întemeieze împără-
ţia. El nu va mai apărea atunci ca Miel de
jertfă, ci ca Leul din seminţia lui Iuda. Toţi
cei ce-L vor vedea îl vor recunoaşte imediat
ca Dumnezeu Fiul, Regele regilor şi Domnul
domnilor.
17:1 Moise şi Ilie s-au arătat pe Muntele
Schimbării la faţă şi au discutat apropiata Sa
moarte la Ierusalim (Luca 9:30, 31). Moise
şi Ilie ar putea reprezenta sfinţii. Ori, dacă-1
luăm pe Moise ca reprezentant al Legii, iar
pe Ilie ca reprezentant al Profeţilor, atunci
vedem aici ambele secţiuni ale Vechiului
Testament îndreptând privirile către suferin-
ţele lui Cristos şi gloriile ce vor urma. O a
treia posibilitate este că Moise, care s-a dus
în cer pe calea morţii, îi reprezintă pe toţi cei
care vor fi înviaţi din morţi, pentru a intra în
Mileniu, în vreme ce Ilie, care a fost strămu-
tat la cer, îi înfăţişează pe cei care vor intra
în împărăţie prin intermediul strămutării
(răpirii).
Ucenicii Petru, Iacov şi loan ar putea
reprezenta sfinţii din Noul Testament în
general. De asemenea, ei ar putea prefigura
rămăşiţa credincioasă de evrei care vor fi în
viaţă la a doua venire a lui Cristos şi vor
intra în împărăţie cu El.
Mulţimea de la poalele muntelui (v. 14,
compară cu Luca 9:37) a fost asemănată cu
naţiunile nevreieşti sau Neamurile care vor
avea şi ele parte de binecuvântările domniei
de o mie de ani a lui Cristos.
17:4, 5 Petru a fost adânc mişcat de
această scenă. El era foarte receptiv la istoria
aflată în desfăşurare. Dorind să capteze
splendoarea momentului, s-a grăbit să suge-
reze ridicarea a trei corturi sau colibe—una
pentru Isus, una pentru Moise şi una pentru
Ilie. Desigur, a procedat corect, aşezându-L
pe Isus pe locul întâi, dar incorect prin faptul
că nu I-a acordat pre-eminenţa. Isus nu este
doar unul dintre mai mulţi egali, ci Domn
peste toţi. Pentru a-i învăţa această lecţie
importanţă, Dumnezeu Tatăl i-a acoperit pe
toţi cu un nor strălucitor, anunţând apoi: VA-
cesta este Fiul Meu Preaiubit, în care îmi
găsesc plăcerea mea. De El să ascultaţi!"
In împărăţie, Cristos va fi Cel fără seamăn,
Monarhul suprem, al cărui Cuvânt va avea

autoritatea finală. Aşa trebuie să fie şi în
inimile adepţilor Săi la ora actuală.
17:6-8 Uluiţi de norul de slavă şi de
glasul lui Dumnezeu, ucenicii au căzut cu
feţele la pământ. Dar Isus le-a spus să se
ridice şi să nu se teamă. Ridicându-se, ei n-
au mai văzut pe nimeni decât pe Isus. Tot
aşa va fi şi în împărăţie — Domnul Isus va
fi „toată slava în ţara lui Emanuel", cum
spune cântarea.
E. Referitor la precursorul Său
(17:9-13)
17:9 Coborând de pe munte, Isus le-a
poruncit ucenicilor să nu spună la nimeni
ceea ce au văzut până când va fi înviat El
din morţi. Iudeii, plini de un exces de zel
pentru oricine ar fi putut să-i elibereze de
sub jugul roman, L-ar fi primit cu braţele
deschise, ca să-i scape de Roma, dar ei nu
doreau să le fie Salvator care să;i salveze de
păcat. Practic, naţiunea Israel îl respinsese
deja pe Mesia al ei şi nu ar fi avut rost să le
spună iudeilor despre viziunea aceasta a
slavei mesianice. După învierea lui Isus însă,
mesajul avea să fie vestit în toată lumea.
17:10-13 Ucenicii tocmai asistaseră la o
anticipare a venirii lui Cristos în puterea şi
slava Sa. Dar precursorul Său nu se arătase.
Maleahi profeţise că Ilie trebuie să vină
înainte de a sosi Mesia (Mal. 4:5,6), şi astfel
ucenicii îl întreabă pe Isus cu privire la
aceasta. Domnul a fost de acord că, într-
adevăr, Ilie trebuia să vină mai întâi, ca
reformator, dar a explicat că Ilie venise deja.
Evident, Domnul se referea la loan Boteză-
torul (vezi versetul 13). loan nu a fost Ilie
(loan 1:21), dar venise „în duhul şi puterea
lui Ilie" (Luca 1:17). Dacă Israelul l-ar fi
acceptat pe loan şi mesajul său, el ar fi
împlinit rolul profeţit cu privire la Ilie (Matei
11:14). Dar naţiunea nu a recunoscut semni-
ficaţia misiunii lui loan şi 1-a tratat cum a
voit. Moartea lui loan a fost un semn preala-
bil al felului în care aveau să-L trateze pe
Fiul Omului. L-au respins pe precursorul Re-
gelui şi L-au respins pe însuşi Regele. Când
Isus le-a explicat lucrul acesta, ucenicii şi-au
dat seama că se referea la loan Botezătorul.
Avem toate motivele să credem că înain-
te de venirea a doua a lui Cristos se va ridica
un profet, care să pregătească Israelul pentru
Regele care va veni. Dacă va fi chiar Ilie în
persoană sau altcineva, cu o misiune similară
— acesta e un fapt cu neputinţă de precizat
la ora actuală.

Matei

89

F.  Pregătirea pentru slujire, prin
rugăciune şi post (17:14-21)
Viaţa nu constă însă doar din experienţe
înălţătoare, de genul celei descrise mai sus,
petrecute pe piscul muntelui. Clipele de
înălţare spirituală sunt urmate de ceasuri şi
zile de trudă şi consum. Vine timpul când va
trebui să părăsim muntele, pentru a sluji în
valea nevoilor omeneşti.
17:14, 15 La poalele muntelui, un tată
îndurerat îl aştepta pe Mîntuitorul. înge-
nunchind înaintea Lui, el L-a rugat fierbinte
să-i vindece fiul posedat de demon. Fiul
suferea de accese violente de epilepsie, care
îl făceau uneori să cadă în foc iar alteori în
apă, aşa încât, la posesiunea demonică se
adăugau şi suferinţele provocate de arsuri şi
pericolul de înecare. Era un caz clasic de
suferinţă cauzată de Satana, cel mai crud
stăpân de sclavi.
17:16 Tatăl băiatului îi rugase pe ucenici
să-1 ajute, dar a constatat că ajutorul oame-
nilor este zadarnic. Ucenicii n-au putut să-1
vindece.
17:17 „O, generaţie perversă şi necre-
dincioasă, câtă vreme voi mai fi cu voi?" —
cuvintele acestea au fost adresate ucenicilor.
Ei au fost cei cărora le-a lipsit credinţa de a-1
vindeca pe epileptic, dar ei erau, în această
privinţă, un segment reprezentativ al poporu-
lui evreu din vremea aceea — necredincios
şi pervers.
17:18 De îndată ce a fost adus epilepticul
la El, Isus a certat demonul şi îndrăcind a
fost imediat vindecat.
17:19, 20 Intrigaţi de neputinţa lor,
ucenicii I-au cerut Domnului, în particular, o
explicaţie. Răspunsul Lui a fost foarte direct:
necredinţă. Dacă ar fi avut credinţă, măcar
cât o sămânţă de muştar (care, după cum se
ştie, este cea mai mică dintre seminţe), ar fi
putut porunci unui munte să se arunce în
mare şi aceasta s-ar fi întâmplat. Desigur, se
subînţelege că adevărata credinţă trebuie să
se bazeze pe o poruncă sau o făgăduinţă a lui
Dumnezeu. Pe când, rostirea unei porunci
doar de dragul de a satisface un capriciu
personal, sau din dorinţa de afişaj, de a fi
seznaţional, nu mai este credinţă, ci nesăbu-
inţă. Dar dacă Dumnezeu îl va călăuzi pe un
credincios într-o anumită direcţie sau va
emite o poruncă, creştinul poate avea, în
acest caz, toată încrederea că muntele de
dificultăţi se va muta din loc. Nimic nu este
cu neputinţă celui care crede.
17:21 Cuvintele: „Acest fel nu iese decât
cu răguciune şi post" lipsesc din versiunea

americană Revised Standard Version şi din
majoritatea Bibliilor moderne, deoarece nu
apar în manuscrisele mai vechi. Totuşi ele
apar în foarte multe alte manuscrise şi sunt
în ton perfect cu contextul acestei probleme
extrem de dificile.
G. Pregătirea ucenirilor pentru trădarea
Sa (17:22,23)
Din nou, förä vâlvă, Domnul Isus i-a
prevenit pe ucenicii Săi că va fi dat la moar-
te. Dar iarăşi apar imediat şi cuvintele de
izbândă şi reabilitare: anume că va învia a
treia zi. Dacă nu le-ar fi spus mai dinainte
despre moartea Sa, negreşit ei ar fi fost
deziluzionaţi cu totul, atunci când a venit
momentul crucial. O moarte copleşită de
ruşine şi suferinţă nu corespundea ideilor pe
care le aveau ei cu privire la Mesia.
Cu toată prevenirea pe care le-a făcut-o
Domnul, ei au fost foarte întristaţi la gândul
că El avea să-i părăsească şi că va fi dat la
moarte. Ei au auzit cuvintele Sale care pre-
vesteau moartea Sa, dar nu păreau să fi luat
în seamă promisiunea privitoare la învierea
Sa.
H. Petru şi învăţătorul său plătesc impo-
zitul (17:24-27)
17:24, 25 La Capernaum, perceptorii
impozitului^ pentru templu l-au întrebat pe
Petru dacă învăţătorul său a plătit jumătatea
de siclu necesară pentru costisitoarele taxe
de întreţinere a serviciilor de la templu. Petru
a răspuns „da". Probabil ucenicul bineinten-
ţionat, dar neinspirat, a dorit să-L salveze pe
Cristos de o posibilă situaţie jenantă.
Din cele ce urmează rezultă atotştiinţa
Domnului. Când Petru s-a întors acasă, Isus
este Cel care a deschis subiectul — înainte
ca Petru să aibă ocazia să-I spună ce s-a
întâmplat. „Ce crezi, Simon?	" întrebarea
trebuie înţeleasă în contextul acelor zile. Un
dregător percepea impozite de la supuşii săi,
pentru întreţinerea împărăţiei şi familiei sale,
dar nu percepea impozite de la propria lui
familie. în cadrul actualului nostru sistem de
guvernământ, toată lumea trebuie să plăteas-
că impozit, inclusiv guvernanţii şi familiile
acestora.
17:26 Petru a răspuns corect, că dre-
gătorii colectau tribut de la străini. Isus a
scos în evidenţă faptul că fiii sunt liberi.
Ideea care se desprinde de aici e faptul că
templul constituie casa lui Dumnezeu. Pen-
tru Isus, Fiul lui Dumnezeu, a plăti tribut
pentru întreţinerea templului era echivalent

90

Matei

cu a plăti tribut Lui însuşi.
17:27 Totuşi, pentru a nu provoca o
pricină de poticnire inutilă, Domnul S-a
învoit să plătească impozitul. Dar cum avea
să rezolve problema banilor? Căci nu se
consemnează nicăieri că Isus personal ar fi
purtat bani asupra Sa. El 1-a trimis pe Petru
la Marea Galileii, spunându-i să aducă pri-
mul peşte pe care-1 va prinde. în gura peşte-
lui se găsea o monedă — un statir — cu
care Petru a plătit tributul, jumătate pentru
Domnul Isus şi jumătate pentru el însuşi.
Acest miracol uimitor, relatat cu extraor-
dinară economie de cuvinte, demonstrează în
mod incontestabil atotştiinţa lui Cristos. El
ştia care dintre peştii din Marea Galileii avea
un statir în gura sa. Şi ştia poziţia exactă a
acelui peşte, după cum ştia că va fi primul
peşte pe care-1 va prinde Petru.
Dacă ar fi fost implicate unele principii
divine, Isus nu ar fi achitat impozitul respec-
tiv. Pentru El însă, din punct de vedere
moral, chestiunea era indiferentă, şi astfel a
decis că e mai bine să plătească impozitul,
decât să dea naştere la o pricină de poticnire.
Noi, credincioşii, suntem eliberaţi de lege,
dar în chestiuni care nu au un substrat moral,
trebuie să respectăm conştiinţa altora şi să nu
facem nimic care ar putea să-i lezeze în
cugetul lor.
XI. REGELE ÎŞI INSTRUEŞTE
UCENICII (Capitolele 18-20)
A. Cu privire la smerenie (18:1-6)
Capitolul 18 a fost numit discursul asu-
pra măreţiei şi a iertării. în el găsim deliniate
principiile de conduită ce ar trebui să-i carac-
terizeze pe cei ce se pretind a fi supuşi ai lui
Cristos Regele.
18:1 Ucenicii întotdeauna concepuseră
împărăţia cerurilor ca o epocă de aur, a păcii
şi prosperităţii. Acum ei au început să jindu-
iască după poziţii privilegiate în cadrul
acestei împărăţii. Duhul lor egoist şi-a găsit,
până la urmă, exprimarea în întrebarea:
„Cine este cel mai mare în împărăţia
cerurilor?"
18:2, 3 Isus a răspuns printr-o lecţie
practică. Luând un copilaş şi aşezându-1 în
mijlocul lor, El a spus că oamenii trebuie să
fie convertiţi şi să devină ca nişte copilaşi,
pentru a putea intra în împărăţia cerurilor. El
se referea la împărăţie în sensul realităţii sale
lăuntrice. Pentru a fi un credincios autentic,
o persoană trebuie să renunţe la gândurile
sale de preamărire proprie şi să ocupe poziţia

smerită a unui copilaş. Aceasta începe să se
întâmple atunci când persoana respectivă îşi
recunoaşte păcătoşenia şi nevrednicia şi-L
primeşte pe Isus Cristos, ca singura lui nă-
dejde. Această atitudine trebuie să continue
pe tot parcursul vieţii creştine. Isus nu a vrut
să spună că ucenicii Săi nu erau mântuiţi. Cu
excepţia lui Iuda, toţi credeau în El şi, prin
urmare, erau justificaţi (îndreptăţiţi). Dar ei
nu-L primiseră încă pe Duhul Sfânt, ca
Persoană care să locuiască în ei şi, prin
urmare, le lipsea puterea unei adevărate
smerenii pe care noi, cei de azi, o avem (dar
n-o folosim cum ar trebui!). De asemenea, ei
trebuiau să fie convertiţi în sensul de a li se
schimba toată gândirea falsă cu privire la
împărăţie.
18:4 Persoana cea mai mare din împără-
ţia cerurilor este aceea care se smereşte ca
un copilaş. Evident, normele şi valorile
împărăţiei sunt diametral opuse celor ale
lumii. întregul nostru mod de gândire trebuie
să fie inversat; noi trebuie să gândim gându-
rile lui Cristos, urmându-I pilda (vezi Fii.
2:5-8).
18:5 Aici Domnul Isus trece aproape
neobservat de la subiectul unui copil natural
la un copil spiritual. Oricine îl primeşte pe
unul din adepţii Lui smeriţi, în numele Lui,
va fi răsplătit ca şi când L-ar fi primit pe
Domnul însuşi. Ceea ce s-a făcut pentru
ucenicul Domnului va fi considerat ca fiind
făcut chiar pentru învăţător.
18:6 Pe de altă parte, oricine seduce un
credincios, făcându-1 să păcătuiască, îşi
atrage o enormă condamnare; ar fi fost mai
de folos să i se atârne de gât o piatră mare de
moară şi să fie înecat în adâncul mării. (Pie-
trele de moară menţionate aici erau atât de
grele încât era nevoie de un animal de po-
vară să le pună în mişcare, spre deosebire de
alte pietre de moară, mai mici, care puteau fi
învârtite cu mâna.) Este destul de grav să
păcătuieşti împotriva ta însuţi, dar a-1 face pe
un credincios să păcătuiască înseamnă a-i
distruge nevinovăţia, a-i corupe mintea şi a-i
păta reputaţia. în acest caz, ar fi mai bine
pentru persoana aceea să moară de o moarte
năpraznică, decât să întineze curăţia de cuget
a altuia!
B. Cu privire la prilejurile de păcătui re
(18:7-14)
18:7 Isus a continuat apoi, explicând că
prilejurile de păcătuire sunt inevitabile. Lu-
mea, firea veche şi diavolul acţionează în
colaborare, pentru a ne ademeni şi a ne

Matei

91

perverti. Dar dacă o persoană devine agent al
forţelor răului, mare va fi vinovăţia acelei
persoane! Şi astfel Mântuitorul îi somează pe
oameni să ia măsuri drastice pentru a se ţine
în frâu, impunându-şi o disciplină proprie, ca
nu cumva să ajungă să ispitească un copil al
lui Dumnezeu.
18:8, 9 Indiferent care mădular a comis
păcatul — mâna sau picioarul sau ochiul —
este mai bine să sacrifici acel mădular, supu-
nându-1 acţiunii bisturiului, decât să-i permiţi
să distrugă lucrarea lui Dumnezeu în viaţa
alcuiva. Este mai bine să intri în viaţă fără
braţ, fără picior, sau fără vedere, decât să fii
trimis în iad cu toate mădularele intacte.
Domnul nostru nu lasă să se înţeleagă prin
asta că unii vor intra în cer cu mădulare
lipsă, ci doar descrie condiţia fizică în mo-
mentul în care credinciosul trece din viaţa
aceasta în cealaltă. Nu există nici o îndoială
asupra faptului că trupul învierii va fi com-
plet şi desăvârşit.
18:10 Apoi Fiul lui Dumnezeu atrage
atenţia asupra pericolului de a-1 dispreţui pe
vreunul din cei micuţi ai Săi — fie că e
vorba de copii, fie de cei care aparţin împă-
răţiei. Pentru a sublinia şi mai mult impor-
tanţa lor, El adaugă faptul că îngerii acestora
stau mereu în prezenţa lui Dumnezeu, privi-
ndu-I faţa. îngerii aceştia sunt, probabil,
îngerii păzitori (vezi şi Ev. 1:14).
18:11 Deşi e omis în versiunea RSV şi în
multe alte Biblii moderne, versetul acesta
referitor la misiunea Mântuitorului constituie
un foarte adecvat punct culminant al întregu-
lui pasaj şi, pe baza analizei textuale, trebuie
inclus neapărat în text.38
18:12, 13 Aceşti micuţi, oiţele acestea,
sunt obiectul grijii pline de iubire şi tandreţe
a Păstorului, care a venit să-i mântuiască.
Chiar dacă numai una din o sută de oi se
rătăceşte, El le lasă pe cele nouăzeci şi nouă
şi Se duce s-o caute pe cea pierdută, nelăsân-
du-Se până n-o găseşte. Bucuria Păstorului
pentru faptul că a găsit oaia pierdută ar
trebui să ne înveţe valoarea şi respectul pe
care le are El pentru cei micuţi ai Săi.
18:14 Cei micuţi sunt importanţi nu
numai pentru îngeri şi pentru Păstor, ci şi
pentru Dumnezeu Tatăl. Voia Lui este ca
nici unul din aceşti micuţi să nu piară! Dacă
ei sunt atât de importanţi încât să angajeze
acţiunea îngerilor, a Domnului Isus şi a lui
Dumnezeu Tatăl, atunci este limpede că nu
avem voie sub nici o formă să-i dispreţuim,
indiferent cât de neatrăgători sau de umili ni
s-ar părea.

C. Cu privire la disciplinarea celor care
s-au făcut vinovaţi de ofense
(18:15-20)
Restul capitolului se ocupă de soluţio-
narea divergenţelor ivite între membrii bise-
ricii şi de nevoia de a ierta la nesfârşit.
18:15 Se dau instrucţiuni precise cu
privire la îndatoririle care-i revin creştinului
atunci când este nedreptăţit de un alt credin-
cios. Mai întâi, chestiunea trebuie rezolvată
în particular, între cei doi. Dacă cel care a
greşit îşi recunoaşte vinovăţia, împăcarea
deja s-a realizat. Necazul însă este că noi nu
procedăm aşa, ci, bârfind, îi informăm pe toţi
cu privire la ce s-a întâmplat. Iar apoi cazul
devine cunoscut cât ai bate din palme, du-
când la agravarea dezbinării. Să nu uităm
însă că pasul numărul unu este acesta: „du-
te şi mustră-1 între tine şi el singur."
18:16 Dacă fratele vinovat nu ascultă,
atunci cel vătămat trebuie să ia cu el încă
unu sau doi şi să caute restauraţia. Aceasta
va sublinia gravitatea tot mai mare a refu-
zului său de a se înmuia. Dar, şi mai im-
portant, va furniza o mărturie competentă,
aşa cum cere Scriptura: „pentru ca orice
vorbă să fie sprijinită pe mărturia a doi
sau trei martori." (Deut. 19:15). Nimeni nu
va fi în stare să măsoare necazurile pe care şi
le-a atras biserica datorită eşecului de a
respecta această regulă simplă, anume aceea
că acuza adusă împotriva altei persoane
trebuie sprijinită de mărturia a două sau trei
persoane. In această privinţă, instanţele
judecătoreşti din lume adesea procedează cu
mai multă dreptate decât bisericile sau adu-
nările creştine.
18:17 Dacă acuzatul refuză în continuare
să-şi recunoască vina şi să-şi ceară iertare,
chestiunea trebuie adusă înaintea bisericii
locale. Este important de reţinut că adunarea
locală este corpul îndrituit să audieze cazul,
şi nu o instanţă civilă. Creştinului i se inter-
zice să se ducă în faţa legii cu o plângere
împotriva altui credincios (1 Cor. 6:1-8).
Dacă reclamatul refuză să-şi recunoască
vina în faţa bisericii, atunci urmează să fie
considerat ca un păgân şi ca un vameş.
Sensul cel mai evident care se desprinde din
acest enunţ este că persoana respectivă
trebuie privită ca aflându-se în afara sferei
bisericii. Deşi el poate fi un credincios ade-
vărat, nu este însă un credincios viu şi, prin
urmare, trebuie tratat ca atare. Deşi aparţine
în continuare bisericii universale, lui trebuie
să i se ridice privilegiile acordate de biserica
locală. Acesta este un act foarte grav de

92

Matei

disciplinare, căci temporar îl va expune pe
credincios puterii Satanei, „pentru nimicirea
cărnii, pentru ca duhul lui să poată fi salvat
în ziua Domnului Isus" (I Cor. 5:5). Scopul
acestei acţiuni este de a-1 face să-şi vină în
fire şi să-1 determine să-şi mărturisească
păcatul. Până la data când se va atinge acest
obiectiv, credincioşii trebuie să se poarte
curtenitor faţă de el, dar, în acelaşi timp, să
arate prin atitudinea lor că nu aprobă şi nu
tolerează păcatul lui şi că nu pot avea cu el
părtăşia pe care o au în mod obişnuit cu
ceilalţi credincioşi adevăraţi. Adunarea
trebuie să aibă grijă să-1 reprimească de
îndată ce se vor fi arătat dovezile adecvate
că s-a petrecut o pocăinţă adevărată.
18:18 Versetul 18 este legat de cele
precedente. Atunci când o adunare, după ce
s-a rugat şi a ascultat de Cuvântul lui Dum-
nezeu, leagă printr-o acţiune disciplinară o
anumită persoană, acea acţiune este onorată
în cer. Când persoana respectivă s-a pocăit şi
şi-a mărturisit păcatul iar adunarea o repri-
meşte în mijlocul ei, acordându-i din nou
părtăşia, şi această acţiune de dezlegare este
ratificată de Dumnezeu (vezi loan 20:23).
18:19 întrebarea care se ridică este urmă-
toarea: „Cât de mare trebuie să fie o adunare
înainte de a avea căderea să lege şi să dezle-
ge, în sensul celor de mai sus?" Răspunsul
este că doi credincioşi pot aduce asemenea
chestiuni înaintea lui Dumnezeu în rugăciu-
ne, cu asigurarea că vor fi auziţi. Deşi verse-
tul 19 poate fi folosit ca o făgăduinţă genera-
lă că vom primi răspuns la rugăciunile noas-
tre, în contextul nostru el se referă la rugă-
ciunea privitoare la acţiunile de punere sub
disciplină din cadrul bisericii. Când este
folosit în legătură cu rugăciunea colectivă, în
general, el trebuie interpretat în lumina altor
învăţături privitoare la rugăciune. Astfel,
rugăciunile noastre trebuie să fie:
1.	în conformitate cu voia revelată a lui
Dumnezeu (1 loan 5:14, 15).
2.	Făcute cu credinţă (Iac. 1:6-8).
3.	Cu sinceritate (Ev. 10:22a), şi aşa mai
departe.
18:20 Versetul 20 trebuie interpretat în
lumina contextului său. El nu se referă, în
principal, la alcătuirea bisericii nou-testa-
mentale în forma ei cea mai simplă, nici la o
adunare obişnuită de rugăciune, în cadrul
căreia biserica încearcă să obţină împăcarea
a doi creştini pe care-i separă un păcat.
Versetul se poate aplica cu legitimitate la
toate strângerile credincioşilor în care Cristos
este Centrul, însă aici este vorba despre un

anumit tip de strângere.
A te aduna „în numele Lui" înseamnă a
face acest lucru pe baza autorităţii Lui,
recunoscând tot ceea ce este El, şi în ascul-
tare de Cuvântul Lui. Nici un grup nu poate
avea pretenţia de a constitui singurul grup de
credincioşi care se adună în numele Lui, căci
dacă ar fi aşa, prezenţa Lui s-ar mărgini la
un foarte îngust segment al trupului Său de
pe pământ. Oriunde sunt adunaţi doi sau
trei în semn de recunoaştere a faptului că El
este Domn şi Mântuitor, El este acolo, în
mijlocul lor.
D. Cu privire la iertarea nemărginită
(18:21-35)
18:21,22 In acest punct, Petru formulea-
ză întrebarea: „de câte ori trebuie să-i ierte el
pe un frate care a păcătuit împotriva lui."
Probabil el s-a gândit că dă dovadă de multă
mărinimie dacă atinge cifra şapte, ca număr
maxim de ocazii în care trebuie să-1 ierte.
Isus i-a răspuns: „nu de şapte ori, ci de
şaptezeci de ori câte şapte." Noi nu trebuie
să înţelegem că El ar fi avut în vedere, la
propriu, cifra de 490 (de iertări), ci, mai
degrabă, El S-a referit, în mod figurat la
faptul că trebuie să iertăm „la nesfârşit".
„Bine, bine", va spune cineva, „dar ce
rost mai are să urmăreşti pas cu pas toată
procedura descrisă mai sus — adică să te
duci la el şi să-i vorbeşti între patru ochi,
apoi să mai iei alte două persoane cu tine şi
apoi să-1 duci în faţa bisericii — când ai
putea foarte bine să-i ierţi de la bun înce-
put?!"
Răspunsul îl găsim în existenţa unor
etape ale administrării iertării, după cum
urmează:
1.	Când un frate greşeşte faţă de mine sau
păcătuieşte împotriva mea, eu am datoria
să-i iert imediat în inima mea (Ef. 4:32).
Asta mă va elibera de duhul neiertător de
amărăciune şi va lăsa ca întreaga chestiu-
ne să apese pe umerii săi.
2.	Deşi l-am iertat în inima mea, eu nu-i
comunic încă faptul că este iertat. Nu ar
fi drept să-i administrez iertarea în mod
public până când el nü s-a pocăit. Astfel
sunt obligat să mă duc la el şi să-1 mustru
cu dragoste, sperând să-1 conving să-şi
mărturisească păcatul (Luca 17:3).
3.	De îndată ce şi-a cerut iertare şi şi-a
mărturisit păcatul, îi spun că este iertat
(Luca 17:4).
18:23 Isus le spune apoi pilda împărăţiei
cerurilor, pentru a-i preveni cu privire la

Matei

93

consecinţele unui spirit neiertător de care ar
putea da dovadă nişte supuşi care au fost ei
înşişi iertaţi, fără plată.
18:24-27 Istoria se referă la un anumit
rege care a dorit să încheie conturile sale
privitoare la nişte datorii scadente. Un sluji-
tor care îi datora o mie de talanţi a devenit
insolvent, şi astfel stăpânul lui a poruncit ca
el şi familia lui să fie vânduţi robi, ca plată
pentru achitarea datoriei. îndurerat, slujitorul
1-a implorat pe rege să-1 mai păsuiască,
promiţând că va achita toată datoria, când va
avea posiblitatea.
Asemenea multor datornici, şi omul acesta era
incredibil de optimist cu privire la posibilităţile
sale de a rambursa datoria, cu o singură condi-
ţie: să i se îngăduie o prelungire (v. 26). întreg
venitul Galileii se ridica doar la 300 de talanţi,
iar omul acesta datora 10 000 de talanţi! Amă-
nuntul privitor la imensitatea datoriei nu trebuie
scăpat, deoarece intenţionat s-a accentuat suma.
S-a avut în vedere captarea atenţiei ascultători-
lor, prin şocarea lor şi sublinierea uriaşei datorii
a omului faţă de Dumnezeu. Martin Luther
obişnuit să spună că suntem cu toţii nişte cerşe-
tori înaintea Lui. Nu avem nici o speranţă că
vom putea plăti vreodată datoria (din Daily
Notes of the Scripture Union)
Când stăpânul a văzut atitudinea spăsită
a slujitorului său, 1-a iertat de întreaga dato-
rie de 10 000 de talanţi, într-un gest extraor-
dinar de har, făcându-se o derogare de la
cerinţele dreptăţii.
18:28-30 Slujitorul acesta avea însă un
alt slujitor, care-i datora doar o sută de dinari
(câteva sute de dolari). în loc să-1 ierte, 1-a
luat pe om de gât şi 1-a obligat să-i plătească
toată datoria. Bietul debitor a cerut să i se
prelungească termenul de scadenţă, dar
creditorul nici n-a vrut să audă. Şi astfel a
fost aruncat în închisoare până când a plătit
datoria — sarcină foarte grea de îndeplinit,
dacă nu chiar imposibilă, întrucât fiind
închis, nu mai avea cum să câştige bani.
18:31-34 Ceilalţi slujitori, profund revol-
taţi de această comportare totaî inconsecven-
tă, l-au reclamat stăpânului lor, care s-a
mâniat pe creditorul nemilostiv. El, care
fusese iertat de o mare datorie, nu consimţea
să ierte pe altul, care-i datora doar o fărâmă
din cât fusese propria lui datorie! Şi astfel a
fost pus în custodia temnicerului, până la
achitarea datoriei lui.
18:35 Aplicaţia este cât se poate de
limpede: Dumnezeu este Regele. Toţi sluji-

torii Lui s-au înglodat într-o datorie uriaşă a
păcatului, pe care n-aveau cum s-o plătească.
In harul Său minunat şi în compasiunea Sa,
Domnul a plătit datoria şi le-a acordat, com-
plet gratuit, iertare deplină. Să zicem acum
că un creştin greşeşte faţă de altul. Când este
mustrat, el îşi recunoaşte vina şi-şi cere
iertare. Dar creştinul vătămat refuză să-1
ierte. Asta în ciuda faptului că el însuşi a fost
iertat de milioane de dolari! Şi când te gân-
deşti că el nu trebuie să ierte decât pentru
câteva sute de dolari! Dar el refuză. Oare va
permite Regele ca o asemenea purtare să
rămână nepedepsită? Cu siguranţă că nu! Cel
vinovat de asemenea purtare va fi disciplinat
în viaţa aceasta şi va suferi o pierdere la
Scaunul de Judecată al lui Cristos.
E. Cu privire la căsătorie, divorţ şi celi-
bat (19:1-12)
19:1,2 După ce Şi-a încheiat misiunea în
Galileea, Domnul S-a îndreptat spre Ierusa-
lim, oraş situat în sud. Deşi nu se cunoaşte
traseul exact pe care 1-a străbătut, pare cert
faptul că a străbătut Pereea, de-a lungul
malului de răsărit al Iordanului. Matei de-
scrie regiunea drept ţinutul Iudeii, dincolo
de Iordan. Lucrarea din Pereea e cuprinsă
între 19:1 şi 20:16 sau 20:28, căci nu se
precizează când a traversat Iordanul, trecând
în Iudeea.
19:3 Probabil mulţimile care L-au urmat,
în căutare de vindecare, au fost acelea care i-
au alertat pe farisei, descoperindu-le locul
unde se afla Domnul. Ca o haită de câini
sălbatici, fariseii au început să-L încolţească,
sperând să-L poată prinde în capcana propri-
ilor Sale cuvinte. Ei au întrebat dacă divorţul
e legal, indiferent de împrejurări şi din orice
temei. Indiferent cum răspundea El, o parte
din iudei avea să fie oricum înfuriată. O
parte din ei adopta o atitudine foarte liberală
faţă de divorţ, în vreme ce alta era foarte
strictă cu privire la divorţ.
19:4-6 Domnul nostru a explicat că
intenţia iniţială a lui Dumnezeu a fost ca un
bărbat să aibă doar o singură soţie. Dum-
nezeul care 1-a creat pe om bărbat şi femeie
a decretat ca relaţia de căsnicie să depăşeas-
că relaţia părintească. De asemenea, El a
spus că căsătoria este unirea dintre un bărbat
şi o femeie. Idealul lui Dumnezeu este ca
această unire divin rânduită să nu fie desfă-
cută prin nici un act sau decret al omului.
19:7 Fariseii au crezut că L-au prins pe
Domnul într-o contradicţie flagrantă a Ve-
chiului Testament. Oare nu asigurase Moise

94

Matei

posibilitatea divorţului? (au întrebat ei). Un
om putea să renunţe la nevasta lui printr-o
simplă declaraţie scrisă, dând-o apoi afară
din casă (Deut. 24:1-4).
19:8 Isus a convenit că Moise permisese
divorţul, dar nu ca ideal al lui Dumnezeu
pentru omenire, ci din pricina condiţiei de
alunecare în păcat a Israelului: Din pricina
împietririi inimilor voastre a îngăduit
Moise să vă lăsaţi nevestele; dar de la
început n-a fost aşa." Idealul lui Dumnezeu
a fost să nu existe nici un divorţ. Dar Dum-
nezeu tolerează condiţii care nu constituie
voia Lui directoare.
19:9 Apoi Domnul a afirmat, cu auto-
ritate absolută, că din acel moment se va
renunţa la îngăduinţa din trecut cu privire la
divorţ. De acum înainte nu va mai fi decât
un singur motiv valabil pentru divorţ: infide-
litatea. Dacă o persoană avea să divorţeze
pentru orice alt motiv şi să se recăsătorească,
se va face vinovată de adulter.
Deşi nu se exprimă acest lucru în mod
expres, se poate deduce din cuvintele Dom-
nului nostru că acolo unde s-a obţinut divor-
ţul din motive de adulter, partea nevinovată
poate să se recăsătorească. Altfel divorţul nu
ar mai sluji nici un alt scop pe care să nu-1
poată împlini şi simpla separare a celor doi.
Prin imoralitate sexuală sau curvie se
înţelege, în general, adulter. Dar mulţi cerce-
tători experţi ai Sfintelor Scripturi cred că
termenul se referă numai la imoralitatea
comisă înainte de căsătorie, care este desco-
perită după căsătorie (vezi Deut. 22:13-21).
Alţii cred că se referă doar la datinile iudaice
privitoare la căsătorie şi că acesta ar fi moti-
vul pentru care această „clauză de excepţie"
se află doar la Matei, evanghelia cu un
pronunţat caracter iudaic.
în ce priveşte tratarea mai aprofundată a
chestiunii divorţului, vezi notele asupra
pasajului de la 5:31, 32.
19:10 Când ucenicii au auzit învăţătura
Domnului privitoare la divorţ, s-au dovedit
tributari unei concepţii extremiste, ca să
spunem aşa, adoptând o poziţie absurdă,
conform căreia dacă divorţul se poate acorda
doar pe baza unui singur motiv, atunci ur-
mează că pentru a evita păcatul în căsnicie ar
fi mai bine să nu te căsătoreşti deloc! Dar
asta nu-i împiedica să păcătuiască şi în starea
de celibatari!
19:11 Şi astfel Mântuitorul le-a reamintit
că regula generală nu este să poţi rămâne
celibatar. Numai cei cărora li s-a dat harul
special pot să renunţe la căsătorie. Dictonul:

„Nu toţi pot primi cuvântul acesta, ci numai
aceia cărora le este dat" nu înseamnă că toţi
sunt incapabili de a înţelege ce urmează, ci
că ei nu pot trăi o viaţă de înfrânare decât
dacă au fost chemaţi la aceasta.
19:12 Domnul Isus a explicat că există
trei tipuri de eunuci. Unii oameni sunt eu-
nuci deoarece s-au născut fără capacitatea
reproductivă. Alţii sunt aşa deoarece au fost
castraţi de oameni; despoţii orientali adesea
supuneau paznicii haremurilor la intervenţia
chirurgicală prin care îi făceau eunuci. Dar
Isus i-a avut în vedere în special pe cei care
s-au făcut pe ei înşişi eunuci pentru împără-
ţia cerurilor. Oamenii aceştia s-ar putea să
fie chiar căsătoriţi şi să nu aibă nici un defect
fizic. Dar, din consacrare faţă de Rege şi
împărăţia Sa, ei renunţă de bună voie la
căsătorie, pentru a se dedica pe de-a-ntregul
cauzei lui Cristos. După cum s-a exprimat
apostolul Pavel mai târziu: „Cine nu este
însurat se îngrijeşte de lucrurile Domnului,
cum ar putea să placă Domnului." (1 Cor.
7:32). Celibatul nu este de natură fizică, ci o
chestiune de abstinenţă voluntară.
Nu toţi oamenii pot trăi o asemenea
viaţă, ci numai acei care au fost învredniciţi
de Dumnezeu. „Eu aş vrea ca toţi oamenii să
fie ca mine; dar fiecare are de la Dumnezeu
darul lui: unul într-un fel, altul într-altul." (1
Corinteni 7:7)
F.  Cu privire la copii (19:13-15)
Este interesant că copiii sunt introduşi la
scurt timp după discursul asupra divorţului
(vezi şi Marcu 10:1-16); adesea ei sunt cei
care suferă cel mai mult de pe urma căsnicii-
lor destrămate.
Părinţii şi-au adus copilaşii la Isus ca să
fie binecuvântaţi de învăţătorul şi Păstorul
Isus. Ucenicii au considerat acest act o între-
rupere şi un lucru supărător, drept care i-au
mustrat pe părinţi. Dar Isus a intervenit cu
cuvintele care i-au făcut pe copiii dintotdea-
una să-L îndrăgească: „Lăsaţi copilaşii să
vină Ia Mine, şi nu-i opriţi, căci împărăţia
cerurilor este a celor ca ei."
Mai multe învăţăminte importante se
desprind din aceste cuvinte. Mai întâi, ele
sunt adresate slujitorului Domnului, care
trebuie să înţeleagă importanţa de a se ocupa
şi de copii, ale căror minţi sunt receptive,
vestindu-le Cuvântul lui Dumnezeu. In al
doilea rând, copiii care doresc să-şi mărturi-
sească credinţa în Domnul Isus nu trebuiesc
opriţi de a face acest lucru, ci încurajaţi.
Nimeni nu cunoaşte vârsta minimă a celor

Matei

95

din iad. Dacă un copil doreşte cu adevărat să
fie salvat, nu trebuie să i se spună că e prea
tânăr. în acelaşi timp, nu trebuie exercitate
presiuni asupra copiilor, ca aceştia să facă o
mărturisire falsă, neizvorâtă din convingere
proprie. întrucât ei sunt mai susceptibili
decât adulţii la apelurile emoţionale, ei
trebuiesc protejaţi de metodele dure de
evanghelizare. Copiii nu trebuie să devină
adulţi înainte de a fî mântuiţi, dar adulţii
trebuie să devină asemenea copiilor (18;3,4;
Marcu 10:15).
în al treilea rând, aceste cuvinte ale
Domnului nostru oferă un răspuns la întreba-
rea: „Ce se întâmplă cu copiii care mor
înainte de a atinge vârsta responsabilităţii?"
Isus a spus: „a unora ca ei este împărăţia
cerurilor". Aceasta ar trebui să constituie o
suficientă asigurare pentru părinţii care au
suferit pierderea unuia sau a mai multor
copilaşi.
Uneori pasajul acesta este folosit de unii
în sprijinul ideii potrivit căreia copiii trebuie
botezaţi, pentru a deveni membri ai trupului
lui Cristos şi moştenitori ai împărăţiei Sale.
O lectură mai atentă ne va arăta însă că
părinţii şi-au adus copilaşii la Isus, nu la
botez. De asemenea ne va arăta că copiii
erau deja posesori ai împărăţiei. în plus, nu
găsim nici o picătură de apă în pasajul aces-
ta!
G. Cu privire la bogăţii: tânărul bogat
(19:16-26)
19:16 Incidentul acesta ne oferă un
studiu al contrastelor. După ce am văzut că
împărăţia aparţine copilaşilor, vom vedea cât
de greu este pentru adulţi să intre în ea.
Un bogat L-a interpelat pe Domnul cu o
întrebare aparent sinceră. Adresându-I-se lui
Isus cu cuvintele „Bunule învăţător", el L-a
întrebat ce trebuie să facă pentru a avea viaţă
veşnică. întrebarea a pus în evidenţă igno-
ranţa lui cu privire la adevărata identitate a
lui Isus şi cu privire la calea mântuirii. L-a
numit pe Isus „învăţător", aşezându-L la
acelaşi nivel cu alţi oameni mari. Şi când şi-
a exprimat dorinţa de a obţine viaţa veşnică,
a formulat dorinţa ca o datorie, mai degrabă
decât ca dar.
19:17 Domnul nostru l-a verificat în
privinţa a două puncte importante: între-
bându-1: „De ce Mă numeşti bun? Nu este
nici unul bun, decât Unul, adică Dumne-
zeu." Isus nu îşi declina Dumnezeirea, ci îi
dădea tânărului bogat prilejul de a spune:
„De aceea Te numesc Bun, pentru că eşti

Dumnezeu!" (N.tr.: s-a reprodus aici tradu-
cerea textului englez, din versiunea New
King James, întrucât comentariul e întemeiat
pe această versiune, care diferă în acest
punct, şi în altele, de versiunile româneşti.)
Pentru a-1 verifica cu privire la calea
mântuirii, Isus a spus: „Dar dacă vrei să
intri în viaţă, păzeşte poruncile." Mântu-
itorul nu a vrut să spună prin aceasta că
mântuirea se poate obţine prin păzirea po-
runcilor. Mai degrabă, El a recurs la lege
pentru a produce în acest om căinţa de păcat,
sentimentul de condamnare pe care îl aduce
păcatul. Căci omul respectiv încă trăia sub
iluzia că ar putea moşteni împărăţia doar pe
baza principiului „de a face" ceva. Or, dacă
aşa stau lucrurile, ei bine, atunci să respecte
legea, care îi spunea ce să „facă".
19:18-20 Domnul nostru a citat cele
cinci porunci care se ocupă în principal cu
aproapele, toate culminând cu afirmaţia
supremă: „Să-ţi iubeşti aproapele ca pe
tine însuţi!" întrucât nu-şi vedea deloc
egoismul şi egocentrismul său, omul nostru
s-a lăudat că întotdeauna a păzit cu grijă
poruncile acestea.
19:21 Domnul nostru a arătat apoi că, în
realitate, tânărul bogat nu şi-a iubit aproapele
ca pe sine însuşi, spunându-i să vândă tot ce
avea şi să dăruiască banii săracilor, după
care să vină la Isus şi să-L urmeze.
Iarăşi, Domnul nu a vrut să spună că
omul acesta putea fi mântuit prin vânzarea
tuturor averilor sale şi dăruirea sumelor
rezultate unor cauze caritabile, căci nu există
decât o singură cale prin care poate cineva să
fie mântuit: credinţa în Domnul Isus.
Dar pentru ca să fie mântuit, omul tre-
buie să recunoască că a păcătuit şi că nu a
reuşit să atingă condiţiile de sfinţenie cerute
de Dumnezeu. Faptul că tânărul bogat nu era
dispus să-şi vândă averile a demonstrat că
nu-şi iubea aproapele ca pe sine însuşi. El ar
fi trebuit să spună: „Doamne, dacă asta se
cere, atunci negreşit sunt un păcătos. Nu mă
pot mântui prin eforturile mele proprii; de
aceea, Te rog să mă mântuieşti prin harul
Tău." Dacă ar fi răspuns la îndemnurile
Mântuitorului, i s-ar fi dat să cunoască calea
mântuirii.
19:21 în loc să facă aşa, tânărul a plecat
foarte întristat.
19:23,24 Răspunsul dat de tânărul bogat
I-a oferit lui Isus prilejul de a remarca cât de
greu este pentru un om bogat să intre în
împărăţia cerurilor. Bogăţiile riscă să devină
un idol pentru oameni. Este greu să posezi

96

Matei

bogăţii fără să nu ajungi să-ţi pui încrederea
în ele. Domnul nostru a declarat că: „este
mai uşor să treacă o cămilă prin urechea
acului, decât să intre un bogat în împără-
ţia lui Dumnezeu." Aici Domnul recurge la
hiperbolă, adică la exagerarea dimensiunilor
sau importanţei lucrurilor, cu scopul de a
accentua învăţătura pe care trebuie s-o trans-
mită această figură de stil.
Evident, este imposibil ca o cămilă să
treacă prin urechea unui ac! Sintagma: „ure-
chea acului" s-ar referi, după unii comen-
tatori, la uşa mică din cadrul porţii de la
intrarea în cetate. O cămilă ar putea trece
prin ea, mergând în genunchi, dar cu multă
dificultate. Dar dacă cercetăm textul paralel
de la Luca observăm că se foloseşte termnul
„ac" cu sensul acului folosit de chirurg.
Reiese deci din context că Domnul nu s-a
referit la un fapt greu de înfăptuit, ci la unul
imposibil. Omeneşte vorbind, un bogat pur
şi simplu nu poate fi mântuit.
19:25 Ucenicii au fost uimiţi de aceste
remarci. Ca evrei, care trăiau sub codul
mozaic, prin care Dumnezeu promitea pros-
peritate celor care ascultau de El, era şi
normal ca ei să considere bogăţiile drept un
indiciu al binecuvântărilor lui Dumnezeu.
Or, dacă cei care se bucurau de asemenea
binecuvântări din partea lui Dumnezeu nu
puteau fi mântuiţi, ei bine, atunci cine putea
fi mântuit?
19:26 Domnul a răspuns: „La oameni
lucrul acesta este cu neputinţă, dar la
Dumnezeu toate lucrurile sunt cu putin-
ţă." Omeneşte vorbind, ar fi imposibil pen-
tru orice fiinţă omenească să fie mântuită,
căci numai Dumnezeu poate mântui un
suflet. Dar este cu mult mai greu pentru un
om bogat să se predea cu toată voinţa sa lui
Cristos, decât este lucrul acesta pentru un om
sărac, aşa cum o dovedeşte şi realitatea
faptului că puţini oameni bogaţi ajung să fie
convertiţi. Căci acestor oameni le vine greu
să nu se mai încreadă în mijloacele lor vizi-
bile de întreţinere, ci să-şi pună, în schimb,
încrederea într-un Mântuitor nevăzut. Numai
Dumnezeu poate înfăptui o asemenea schim-
bare.
Comentatorii şi predicatorii intervin în
acest punct al Evangheliei, susţinând că este
absolut normal ca creştinii să fie bogaţi. E
cel puţin ciudat faptul că ei pleacă de la un
pasaj în care Domnul condamnă bogăţiile, pe
care le consideră o piedică în calea fericirii
veşnice a omului, pentru a justifica acumula-
rea de averi pământeşti! în plus, este greu de

conceput cum un creştin poate să ţină cu
dinţii de bogăţiile sale, când vede în jurul lui
atâtea nevoi care se cer cu disperare acoperi-
te şi când întoarcerea lui Cristos este atât de
aproape iar Domnul ne-a atras atenţia să nu
ne adunăm comori aici pe pământ! Bogăţiile
adunate cu înfrigurare ne condamnă la o
stare de a nu ne mai iubi aproapele ca pe noi
înşine.
H. Cu privire la răsplătite pentru trăirea
într-o manieră jertfitoare (19:27-30)
19:27 Petru a prins miezul învăţăturii
Mântuitorului. Dându-şi seama că Isus spu-
nea de fapt: „Lăsaţi totul şi urmaţi-Mă pe
Mine!", Petru a afirmat satisfăcut că, în ce-1
priveşte pe el şi pe ceilalţi ucenici, ei au
procedat exact aşa, după care a adăugat: „Ce
răsplată vom avea?" Aici se trăda viaţa
egocentrică a lui Petru, reafirmându-se firea
lui veche. El era cuprins în acel moment de
un duh de care şi noi trebuie să ne păzim.
Petru se târguia cu Domnul.
19:28, 29 Domnul 1-a asigurat pe Petru
că tot ce se face pentru El va fi răsplătit din
plin. Concret, cu privile la cei doisprezece,
aceştia vor deţine poziţii de autoritate în
Mileniu. înnoirea tuturor lucrurilor sau
„regenerarea", în textul englez, se referă la
domnia viitoare a lui Cristos pe pământ şi
este explicată prin expresia: „când Fiul
Omului va sta pe scaunul de domnie al
măririi Sale". Ne-am referit anterior la
această fază a împărăţiei, pe care am numit-o
împărăţia în faza ei de manifestare. La acea
dată cei doisprezece vor sta pe douăspre-
zece scaune de domnie şi vor judeca pe
cele douăsprezece seminţii ale lui Israel.
Răsplăţile în Noul Testament sunt strâns
legate de poziţiile de administraţie ocupate
în timpul Mileniului (al miei de ani, vezi
Luca 19:17, 19). Ele vor fi acordate la scau-
nul de judecată al lui Cristos, dar se vor
manifesta când se va întoarce Domnul pe
pământ, să domnească.
Cât priveşte credincioşii în general, Isus
a adăugat că toţi cei care au lăsat case, sau
fraţi, sau surori, sau tată, sau mamă, sau
nevastă, sau feciori, sau holde, pentru
Numele Său, vor primi însutit şi vor moş-
teni viaţa veşnică. In viaţa aceasta ei se
bucură de părtăşia cu toţi credincioşii, de pe
întreg pământul, care compensează dincolo
de orice aşteptări orice legături pe care le-au
întrerupt cu necredincioşii. Pentru casa la
care au renunţat ei primesc o sută de case
creştine, unde sunt primiţi cu toată căldura.

Matei

97

Pentru pământurile sau alte forme de avere
la care au renunţat, ei primesc bogăţii spiri-
tuale inimaginabil de mari.
Dar răsplata viitoare pentru toţi credin-
cioşii este viaţa veşnică. Asta nu înseamnă
că noi câştigăm viaţa veşnică prin renunţarea
la toate şi prin atitudinea noastră jertfitoare.
Viaţa veşnică este un dar, care nu poate fi
câştigat prin meritele cuiva. Ideea subliniată
în acest pasaj este că cei care renunţă la toate
sunt răsplătiţi cu o capacitate sporită de a se
bucura de viaţa veşnică în cer. Toţi credin-
cioşii vor avea parte de viaţa aceea, dar nu
toţi se vor bucura de ea în egală măsură.
19:30 Domnul Şi-a încheiat remarcile cu
un avertisment împotriva unui spirit de
târguiala. El i-a spus, de fapt, lui Petru: „Tot
ce vei face pentru Mine va fi răsplătit, dar ai
grijă ca nu cumva să fii animat în aceste
fapte bune de considerente egoiste, deoarece,
în acest caz, mulţi din cei dintâi vor fi cei
din urmă, şi mulţi din cei din urmă vor fi
cei dintâi. Adevărul acesta este ilustrat de
parabola din capitolul următor. Această
afirmaţie a fost rostită, probabil, şi ca aver-
tisment potrivit căruia nu este de ajuns să
porneşti bine pe calea uceniciei, ci ceea ce
contează este cum sfârşim pe această cale.
înainte de a trece mai departe, se cuvine
să notăm că expresiile: „împărăţia cerurilor"
şi „împărăţia lui Dumnezeu" sunt folosite cu
acelaşi sens, putând fi oricând inversate, în
versetele 23 şi 24; prin urmare, ele sunt
sinonime.
I.   Cu privire la răsplătite pentru
munca la vie (20:1-16)
20:1, 2 Această parabolă, care continuă
discursul privitor la răsplăţile de la sfârşitul
capitolului 19, ilustrează adevărul potrivit
căruia toţi ucenicii adevăraţi vor fi răsplătiţi,
ordinea răsplăţilor fiind stabilită de duhul în
care a slujit ucenicul respectiv.
Parabola descrie un gospodar, care a
ieşit dis-de-dimineaţă, să-şi tocmească
lucrători Ia vie. Oamenii aceştia s-au învoit
printr-un contract să lucreze pentru câte un
dinar pe zi, ceea ce constituia un salar
rezonabil pentru vremea aceea. Să zicem că
au început să lucreze la ora 6 dimineaţa.
20:3,4 La ora 9 dimineaţa gospodarul a
găsit alţi lucrători neangajaţi în piaţă. N-a
fost vorba aici de nici un acord între munci-
tori şi patronat. Lucrătorii aceştia s-au apucat
de lucru bazaţi doar pe cuvântul stăpânului
viei, că acesta le va da tot ce se cuvine.
20:5-7 La amiază şi la ora 3 după masă,

gospodarul a mai angajat alţi oameni, pe
temeiul că le va da plata cuvenită. La ora 5
după amiază încă a mai găsit oameni care nu
fuseseră angajaţi. Aceştia nu erau leneşi. Ei
doreau să muncească, dar nu ştiu cum se
făcea că nu găseau de lucru. Aşadar, gospo-
darul i-a trimis în via sa, fără să discute
condiţiile de plată.
E important să observăm că primii oa-
meni au fost angajaţi ca urmare a unui acord
de negocieri; toţi ceilalţi au lăsat chestiunea
plăţii pe seama proprietarului.
20:8 La sfârşitul zilei, fermierul şi-a
instruit contabilul să le achite oamenilor
plata, începând cu ultimii angajaţi şi termi-
nând cu cei ce fuseseră tocmiţi primii să
lucreze în via sa. (în felul acesta, cei angajaţi
mai târziu puteau vedea cât au primit cei-
lalţi.)
20:9-12 Plata primită de ei a fost egală
pentru toţi: un dinar. Cei ce începuseră
munca la ora 6 dimineaţa au crezut că vor
primi mai mult, dar iată că şi ei au primit
doar un dinar. îndată aceştia au fost cuprinşi
de resentimente, căci, la urma urmelor, oare
nu lucraseră ei mai mult decât ceilalţi, îndu-
rând arşiţa zilei?
20:13, 14 în răspunsul dat de fermier
unuia dintre aceştia vom găsi învăţăturile
pline de miez care se desprind din această
parabolă. Mai întâi el a spus: „Prietene, ţie
nu-ţi fac nici o nedreptate; nu te-ai tocmit
cu mine cu un leu (dinar, în original, n.tr.)?
Ia-ţi ce ţi se cuvine şi pleacă. Eu vreau să
plătesc şi acestuia din urmă ca şi ţie/'
Primul se tocmise pentru un dinar pe zi şi a
primit exact plata asupra căreia s-a înţeles cu
stăpânul viei. Ceilalţi s-au aruncat asupra
harului gospodarului şi au primit har. Harul
este mai bun decât dreptatea. Mai bine să
laşi chestiunea răsplăţilor pe seama Domnu-
lui, decât să te târguieşti cu El.
20:15 Atunci gospodarul a spus: „Nu
pot să fac ceea ce vreau cu ce-i al meu?"
învăţătura care se desprinde de aici este,
desigur, faptul că Dumnezeu este suveran. El
poate face ce vrea. Şi tot ceea ce găseşte El
de cuviinţă să" facă va fi întotdeauna bun,
drept şi corect. Gospodarul a adăugat apoi:
„Ori este ochiul tău rău, fiindcă eu sunt
bun?" întrebarea aceasta scoate la iveală
trăsătura vicleană din firea omenească. Cei
care au început lucrul la 6 dimineaţa au
primit exact ceea ce meritau, dar au fost
cuprinşi de gelozie, deoarece alţii au primit
exact aceeaşi plată, pentru o muncă care a
durat mult mai puţine ore. Mulţi dintre noi

98

Matei

trebuie să recunoaştem că am gândit la fel,
considerând această modalitate de plată cam
nedreaptă, nu-i aşa? Asta înseamnă însă că
în împărăţia cerurilor va trebui să adoptăm
un mod cu totul nou de a gândi. Va trebui să
renunţăm la spiritul nostru lacom, competi-
tiv, şi să gândim ca Domnul nostru.
Gospodarul ştia că toţi oamenii aceştia
aveau nevoie de bani, şi, prin urmare, i-a
plătit după nevoia lor, mai degrabă decât
după lăcomia lor. Nimeni nu a primit mai
mult decât a meritat, dar toţi au primit sufi-
cient cât să acopere nevoile lor şi ale familii-
lor lor. După James Stewart, învăţătura care
se desprinde din această pildă este că persoa-
na „care se gândeşte să se târguiască cu
privire la răsplata finală întotdeauna va greşi
iar bunătatea şi îndurarea lui Dumnezeu vor
avea întotdeauna ultimul cuvânt de spus,
cuvânt care nu va putea fi combătut." Cu
cât studiem mai mult parabola în această
lumină, cu atât mai mult ne dăm seama că
este nu numai dreaptă, ci şi minunată. Cei
care au fost angajaţi la 6 dimineaţa trebuiau
să considere o recompensă în plus: privile-
giul de a-1 sluji pe un stăpân aşa de minunat,
toată ziua.
20:16 Isus a încheiat parabola cu cuvin-
tele: „Tot aşa, cei din urmă vor fi cei
dintâi, şi cei dintâi vor fi cei din urmă"
(vezi 19:30). Se vor înregistra surprize la
împărţirea răsplăţilor. Unii care au crezut că
vor fi primii vor fi, în realitate, ultimii,
deoarece slujirea lor a fost inspirată de mân-
drie şi de ambiţii egoiste. Alţii care au slujit
din dragoste şi recunoştinţă vor fi onoraţi
peste măsură.
Faptele pe care le credeam meritorii
El ne va arăta că nu fuseseră decât păcat,
în schimb, gesturi mărunte, pe care le-am dat
uitării
El ne va arăta că au fost făcute pentru El.
Anonim
J.  Cu privire la moartea şi învierea Sa
(20:17-19)
E evident că Domnul părăsea acum
ţinutul Pereea, urmând să se îndrepte spre
ierusalim, prin Ierihon (vezi versetul 29).
încă o dată, El i-a luat pe cei doisprezece
deoparte să le explice ce se va întâmpla după
ce vor ajunge în Cetatea Sfântă. El avea să
fie trădat de mai marii preoţilor şi de cărtu-
rari — o referire evidentă la perfidia lui
Iuda. Apoi avea să fie condamnat la moarte
de liderii evreilor. Nedispunând de autorita-
tea de a aplica pedeapsa capitală, ei aveau
să-L dea pe mâna Neamurilor (a romanilor).

El avea să fie batjocorit, biciuit şi răstignit.
Dar moartea nu-L va putea ţine captiv, ci El
va învia a treia zi.
K. Cu privire la poziţia în cadrul împără-
ţiei (20:20-28)
Ce trist e să vedem manifestările firii
omeneşti! N-a trecut decât foarte puţin timp
de când Domnul a prezis suferinţa şi moartea
Sa, şi discipolii Săi au şi început să se gân-
dească mai mult la propria lor glorie, decât
la suferinţele Sale.
Prima dată când a prezis Cristos suferinţele de
care avea să aibă parte, anunţul a generat un
protest din partea lui Petru (16:22); a doua oară
când a prezis Domnul aceste lucruri, vestea a
fost urmată imediat de întrebările ucenicilor:
„Cine este cel mai mare...?" Dar a treia oară
când prezice Domnul suferinţele şi moartea Sa,
răspunsul ucenicilor parcă le întrece pe cele
două precedente, căci Iacov şi loan îşi fac
cunoscută ambiţia lor. Ei şi-au închis ochii la
toate prevenirile faţă de necazul care se apropia,
deschizându-i doar la gloria promisă—trădând
astfel o concepţie greşită, materialistă cu privire
la împărăţie (Daily Notes of the Scripture Un-
ion).
20:20,21 Mama lui Iacov şi a loan a ve-
nit la Domnul, cerând ca fiii ei să poată şe-
dea de o parte şi de alta a Lui, în împărăţie.
A fost meritul ei de a fi dorit ca fiii ei să stea
cât mai aproape de Isus, şi de a nu-şi fi pier-
dut încrederea că într-o zi El avea să dom-
nească. Dar ea nu a înţeles criteriile care stau
la baza acordării de onoruri în împărăţie.
Marcu afirmă că fiii au formulat ei înşişi
această cerere (Marcu 10:35); poate că au
făcut-o la îndemnul ei sau poate că atât ea,
cât şi cei doi s-au apropiat împreună de
Domnul. Nu există nici o contradicţie între
textul de la Matei şi cel de la Marcu.
20:33 Drept răspuns, Isus le-a spus că
ei nu ştiau ce cer. Ei doreau o cunună fără
cruce, un tron fără altarul jertfei, gloria fără
suferinţa care conduce la ea. Prin urmare,
Domnul i-a întrebat direct: „Puteţi voi bea
paharul pe care am să-1 beau Eu?" Nu ne
este greu să înţelegem ce a însemnat paharul,
căci Domnul tocmai îl descrisese în versetele
18 şi 19. El trebuia să sufere şi să moară.
Iacov şi loan au afirmat că vor putea lua
parte la suferinţele Sale, deşi încrederea lor
se baza mai mult pe râvnă, decât pe o cu-
noaştere reală a ceea ce avea să urmeze.
20:23 Isus i-a asigurat că aveau să bea,

Matei

99

într-adevăr, din paharul Său. Iacov avea să
sufere martiraj iar loan avea să fie prigonit şi
exilat pe Insula Patmos. în legătură cu aceas-
ta, Robert Little scrie următoarele: „Iacov a
murit moarte de martir; loan a trăit moarte
de martir."
Apoi Isus a explicat că El nu putea să
acorde în mod arbitrar locuri de onoare în
împărăţia Sa; Tatăl stabilise temeiuri specia-
le de pe baza cărora să fie repartizate aceste
locuri. Ei considerau aceste locuri o chestiu-
ne de privilegii, acordate pe baza relaţiei lor
cu Domnul, anume că, întrucât ei erau atât
de apropiaţi de Cristos, puteau pretinde
locuri preferate. Dar aici nu era vorba de
favoritism. în planul lui Dumnezeu, locurile
de la dreapta şi de la stânga Lui sunt acorda-
te în funcţie de suferinţa îndurată pentru El.
Aceasta înseamnă că onorurile principale în
cadrul împărăţiei nu se limitează la creştinii
primului secol, ci chiar unii dintre noi, cei de
azi, ar putea avea parte de ele, dacă suferim
pentru Domnul.
20:24 Ceilalţi zece ucenici s-au supărat
foarte pe cererea fiilor lui Zebedei. Ei s-au
mâniat probabil deoarece ei înşişi ar fi dorit
să fie cei mai mari şi le era ciudă că alţii, ca
Iacov şi loan, le-au luat-o înainte!
20:25-27 Situaţia care s-a creat I-a dat
Domnului prilejul de a face revoluţionara
afirmaţie cu privire la măreţia în împărăţia
Sa. Neamurile concep măreţia în termenii
stăpânirii şi domniei. In împărăţia lui Cristos
însă, măreţia se manifestă prin slujire. Orici-
ne aspiră la măreţie trebuie să devină un
slujitor şi oricine doreşte să fie cel dintâi,
trebuie să fie rob.
20:28 Fiul Omului este exemplul desă-
vârşit de slujire umilă, Care a venit în lume
nu pentru a I se sluji, ci pentru ca El însuşi
să slujească şi să-Şi dea viaţa ca preţ de
răscumpărare pentru mulţi. întreg scopul
încarnării poate fi rezumat în două verbe: să
slujească şi să dea. Este uimitor să vedem cât
de mult S-a smerit Domnul nostru preamărit,
coborându-Se în ieslea Betleemului şi apoi
ducându-Se la cruce. Măreţia Sa s-a manife-
stat în profunzimea smeririi Sale. Şi tot aşa
ar trebui să fie şi cu noi.
El Şi-a dat viaţa ca preţ de răscumpărare
pentru mulţi. Moartea Sa a împlinit toate
cerinţele neprihănirii lui Dumnezeu în pri-
vinţa păcatului. Ea a fost suficientă pentru a
îndepărta toate păcatele lumii, dar devine
eficace numai pentru cei care îl acceptă ca
Domn şi Mântuitor. Ai făcut tu acest lucru,
iubite cititor?

L. Vindecarea celor doi orbi (20:29-34)
20:29, 30 între timp, Isus a traversat
Iordanul, din Pereea, ajungând la Ierihon. Pe
când părăsea oraşul, doi orbi I s-au adresat
cu glas tare: „Ai milă de noi, o, Doamne,
Fiul lui David!" Faptul că I s-au adresat cu
titlul,,Fiul lui David" dovedeşte că, deşi erau
orbi fizic, vederea lor spirituală era suficient
de ageră pentru a fi recunoscut în Isus pe
Mesia cel promis. Orbii ar putea reprezenta
rămăşiţa credincioasă a Israelului orbit, care
îl va recunoaşte că este Cristosul, când se va
întoarce să domnească (Isa. 35:5; 42:7; Rom.
11:25, 26; 2 Cor. 3:16; Apo. 1:7).
20:31-34 Mulţimea a încercat să-i reducă
la tăcere, dar ei au strigat către El şi mai tare.
Când Isus i-a întrebat ce doresc, ei nu s-au
pierdut în generalităţi, aşa cum procedăm noi
adesea, când ne rugăm, ci au trecut imediat
la subiect: „Doamne, să ni deschidă ochii."
Cererea lor concretă a primit un răspuns
concret. Lui Isus 1 s-a făcut milă şi s-a atins
de ochii lor. Şi îndată ei şi-au căpătat vede-
rea şi L-au urmat.
Referitor la faptul că Isus s-a atins de ei,
Gaebelein face următoarea observaţie perti-
nentă:
Am aflat deja sensul obişnuit al vindecării prin
atingere, în Evanghelie. Oriunde Domnul vinde-
că prin atingere, asta are legătură, pe plan dis-
pensaţional, cu prezenţa Sa personală pe pământ
şi purtarea Sa plină de îndurare faţă de Israel.
Când vindecă prin Cuvântul Său, fiind absent cu
trupul... sau dacă este atins prin credinţă, aceasta
se referă la perioada când El lipseşte de pe
pământ iar Neamurile care se apropie de El prin
credinţă sunt vindecate de El.40
Există dificultăţi în reconcilierea relatării
pe care o face Matei despre acest incident cu
aceea de la Marcu 10:46-52 şi Luca 18:35-
43; 19:1. Aici avem doi orbi; pe când, la
Marcu şi Luca se aminteşte doar de unu. S-a
avansat teoria conform căreia Marcu şi Luca
ar fi pomenit doar pe acela dintre ei care era
mai binecunoscut, respectiv Bartimeu, în
vreme ce Matei, întrucât şi-a redactat evan-
ghelia pentru evrei, aminteşte de doi, acesta
fiind numărul minim necesar pentru ca o
mărturie să stea în picioare (2 Cor. 13:1). La
Matei şi Marcu, se spune că incidentul a avut
loc pe când Isus părăsea Ierihonul. La Luca
se spune că incidentul a avut loc pe când se
apropia de oraş. în realitate, existau două
Ierihonuri, cel vechi şi cel nou iar minunea
vindecării a avut probabil loc pe când Isus
părăsea primul dintre ele şi intra în al doilea.

100

Matei

XII. Prezentarea şi respingerea
Regelui (capitolele 21-23)
A. Intrarea triumfală (21:1-11)
21:1-3 Suindu-Se de la Ierihon, Isus a
ajuns pe versantul de răsărit al Muntelui
Măslinilor, unde se aflau localităţile Betania
şi Betfaghe. De acolo drumul ocolea partea
de sud a Muntelui Măslinilor, cobora în
Valea lui Iosafat, traversa Pârâul Chedron şi
urca din nou, până la Ierusalim.
Domnul a trimis doi ucenici în Betania,
ştiind dinainte că aceştia vor găsi o măgăriţă
cu mânzul ei. Ei trebuiau să dezlege anima-
lele şi să le aducă la Isus. Dacă le va cere
cineva socoteală, ei trebuiau să explice că
Domnul avea nevoie de aceste animale.
Atunci proprietarul lor avea să lejjermită să
le ia cu ei. Poate că proprietarul II cunoştea
pe Isus şi se oferise dinainte să-L ajute. Sau
poate că acest episod demonstrează atotştiin-
ţa lui Isus şi autoritatea Sa supremă. Toate s-
au petrecut exact aşa cum prezisese Dom-
nul.
21:4, 5 Preluarea animalelor a împlinit
prezicerile profeţilor Isaia şi Zaharia: „Spu-
neţi fiicei Sionului: «Iată, împăratul tău
vine la tine blând şi călare pe un măgar,
pe un măgăruş, mânzul unui animal de
povară»"
21:6 După ce ucenicii şi-au aşternut
hainele pe animale, Isus a încălecat pe mânz
(Marcu 11:7) şi S-a îndreptat călare spre
Ierusalim. A fost un moment istoric. Con-
form explicaţiei lui Sir Robert Anderson, cu
aceasta s-au împlinit cele şaizeci şi nouă de
săptămâni din profeţia lui Daniel (vezi calcu-
lele sale, în cartea sa, intitulată The Corning
Prince, Prinţul Care Vine). Acum urma
uciderea lui Mesia (Dan. 9:26).
Intrând astfel în Ierusalim, călare, Dom-
nul Isus oferea o demonstraţie intenţionată,
practică, a faptului că este Mesia — exact
aşa cum declarase despre Sine. Lange remar-
că următoarele:
El împlineşte intenţionat o profeţie care, în
vremea Sa, era unanim acceptată ca fiind o
referire directă la Mesia. Dacă anterior conside-
rase declaraţiile privitoare la dregătoria Sa drept
primejdioase, acum El consideră tăcerea pur şi
simplu de neconceput... De aici încolo nu va
mai fi posibil să se spună că El niciodată nu S-a
declarat pe Sine într-o manieră fără echivoc.
Când, mai târziu, Ierusalimul avea să fie acuzat
de a-L fi omorât pe Mesia, acesta nu mai putea
spune că Mesia a omis să ofere un semn pe
înţelesul tuturor.41

21:7,8 Domnul a intrat în cetatea Ierusa-
lim pe un covor de haine şi ramuri de finic,
în aclamaţiile mulţimii. Cel puţin pentru o
clipă, El era recunoscut ca Rege.
21:9 Mulţimile strigau: „Osana Fiului lui
David! Binecuvântat este Cel ce vine în
Numele Domnului." Evident, acest citat din
Psalmul 118:25, 26 se referă la venirea lui
Mesia. „Osana" a însemnat iniţial „salvează
acum". Poate că oamenii voiau să spună:
„Salvează-ne de asupritorii noştri romani!"
Ulterior termenul a dobândit sensul unei
exclamaţii de laudă. Ambele expresii, „Fiul
lui David" şi „Binecuvântat este Cel ce vine
în Numele Domnului", arată limpede că Isus
era recunoscut ca Mesia. El este Cel Binecu-
vântat, care vine prin autoritatea lui Iehova,
ca să împlinească voia Lui.
Relatarea lui Marcu consemnează ca
parte din aclamaţiile mulţimii expresia:
„Binecuvântată este împărăţia tatălui nostru
David, care vine în numele Domnului"
(Marcu 11:10). De aici rezultă convingerea
lor că împărăţia era pe punctul de a fi înte-
meiată, urmând ca Cristos să ocupe tronul lui
David. Strigând „Osana în locurile cele mai
înalte" mulţimea chema cerurile să se alăture
pământului în a-I aduce laude lui Mesia şi
probabil mai era şi un apel adresat Lui, să
aducă salvare din cerurile cele mai înalte.
Marcu 11:11 consemnează că, după ce a
intrat în Ierusalim, Isus S-a dus la templu—
dar n-a intrat în templul propriu-zis, ci doar
în curtea sa. Aparent, era în casa lui Dumne-
zeu, dar Domnul Isus nu se simţea acasă în
templul acesta, deoarece preoţii şi oamenii în
general refuzau să-I acorde locul ce I se
cuvenea. După ce a aruncat o scurtă privire
în jur, Mântuitorul s-a retras în Betania, cu
cei doisprezece. Era duminică seara.
21:10, 11 între timp, în interiorul cetăţii
se manifesta o nedumerire cu privire la
identitatea Sa. Celor care întrebau li se răs-
pundea doar că El este Isus, proorocul din
Nazaretul Galileii. De aici rezultă că prea
puţini erau aceia care înţelegeau că El este
Mesia. în mai puţin de o săptămână, mulţi-
mea instabilă avea să strige: „Răstigneşte-L!
Răstigneşte-L!"
B. Curăţirea templului (21:12,13)
21:12 La începutul lucrării Sale publice,
Isus alungase spiritul comercial din zona
templului (loan 2:13-16). Dar acţiunile
speculative ale comercianţilor, prin perce-
perea unei taxe excesive, au prins, între timp,
rădăcini în curtea exterioară. Acolo erau

Matei

101

aduse animale şi păsări de jertfa, care erau
cumpărate şi vândute la preţuri exorbitante.
Schimbătorii de bani schimbau alte monede
în jumătatea de siclu pe care bărbaţii evrei
trebuiau să o achite ca impozit al templului
— pentru acest schimb valutar percepându-
se o taxă excesivă. Acum, pe când se apropia
de sfârşit lucrarea lui Isus, El i-a alungat
iarăşi pe cei care profitau fără ruşine de pe
urma activităţilor sacre.
21:13 Combinând citate din Isaia şi
Ieremia, El a condamnat profanarea tem-
plului, comercialismul şi exclusivismul.
Citând din Isaia 56:7, El le-a reamintit că
Dumnezeu rânduise templul să fie o casă de
rugăciune. Or, ei făcuseră din el o peşteră de
tâlhari! (Ier. 7:11)
Curăţirea templului a fost primul Său act
oficial, după ce a intrat în Ierusalim. Prin
acest act, El şi-a afirmat fără şovăire domnia
Sa asupra templului.
Acest incident are două învăţăminte
pentru noi cei de azi. In viaţa noastră în
cadrul bisericii, noi avem nevoie de puterea
Lui curăţitoare, pentru a alunga bazarurile,
mesele de tot felul şi alte metode de strân-
gere a banilor. Iar în viaţa noastră personală,
există mereu nevoia lucrării curăţitoare a
Domnului în trupurile noastre, care sunt
temple ale Duhului Sfânt.
C. Indignarea fariseilor şi a cărturarilor
(21:14-17)
21:14 în cadrul următor îl găsim pe
Domnul vindecând orbii şi şchiopii din
curtea templului. Oamenii sărmani erau
atraşi la El, orinde se ducea, iar El nu-i
trimitea niciodată fără să le împlinească
nevoia.
21:15, 16P Dar asupra Sa erau aţintiţi
ochi plini de duşmănie. Şi când i-au auzit
mai marii preoţilor şi cărturarii pe copii
aclamându-L pe Isus, drept Fiul lui David, s-
au umplut de mânie.
Ei au spus: „Auzi ce spun aceştia?" —
ca şi când s-ar fi aşteptat ca El să-i oprească
pe copii de a I se adresa cu titlul de Mesia!
Dacă Isus n-ar fi fost Mesia, atunci negreşit
acesta ar fi fost momentul potrivit să preci-
zeze acest lucru, odată pentru totdeauna! Dar
din răspunsul Lui reiese clar că aceşti copii
au rostit adevărul. Domnul a citat Psalmul
8:2 din Septuaginta: „Tu ai scos laude din
gura pruncilor şi din gura celor ce sug"
Cu alte cuvinte, dacă aceşti preoţi şi cărtu-
rari, care se cuvenea să ştie ce trebuie să
facă, refuzau să-L laude, ca pe Unsul, atunci

copilaşii aveau să I se închine Domnului.
Este interesant să observăm cum copiii au
adesea mai multă pătrundere spirituală decât
cei maturi, unii din ei dând dovadă de matu-
ritate, în pofida vârstei lor fragede. La fel şi
aici, cuvintele pline de credinţă şi dragoste
aduc slavă neobişnuită Numelui Domnului.
21:17 Lăsându-i pe conducătorii religioşi
să mediteze la acest adevăr, Isus s-a întors în
Betania, rămânând acolo peste noapte.
D. Smochinul fără rod (21:18-22)
21:18, 29 întorcându-se la Ierusalim
dimineaţa, Domnul a văzut un smochin
lângă drum, şi S-a apropiat de el, sperând
să găsească smochine, cu care să-Şi stâm-
pere foamea. Negăsind însă decât frunze,
i-a zis: „De acum încolo în veac să nu mai
dea rod din tine!" Şi pe dată smochinul
s-a uscat.
în relatarea lui Marcu (11:12-14) se
adaugă comentariul că nu era vremea smo-
chinelor. Prin urmare, la prima vedere, faptul
că Domnul a condamnat pomul pentru faptul
că nu avea rod, ne-ar putea face să credem
că Domnul a acţionat la supărare, nefiind
rezonabil. Ştiind însă că acest lucru nu poate
fi adevărat, care este totuşi explicaţia acestui
verset dificil?
Smochinii din ţările biblice produceau un
fruct comestibil, la o dată timpurie, înainte
de a apărea frunzele. Acest rod prevestea
recolta ce avea să urmeze. Dacă nu se iveau
aceste smochine timpurii — ca în cazul
acestui smochin—aceasta însemna că nu se
va face recolta propriu-zisă, la timpul obiş-
nuit.
Acesta a fost singurul miracol în care
Cristos a blestemat, mai degrabă decât să
binecuvânteze—distrugând, în loc să redea
viaţa. Iarăşi, unii s-au poticnit de acest lucru.
Dar asemenea critici trădează necunoaşterea
Persoanei lui Cristos. El este Dumnezeu,
Suveranul universului. Unele din faptele Sale
sunt de nepătruns pentru noi. Totuşi, trebuie
să plecăm de la premisa că ele sunt întotdea-
una drepte. în cazul acesta, Domnul ştia că
pomul nu avea să mai dea roadă şi, prin
urmare, a procedat ca un pomicultor, elimi-
nând acest pom neroditor din livada sa.
Chiar cei care îl critică pe Domnul pen-
tru că a blestemat smochinul recunosc că a
fost o acţiune simbolică. Incidentul acesta
este modul Mântuitorului de a interpreta
tumultoasa primire ce I s-a făcut la Ierusa-
lim. Ca mlădiţa şi măslinul, smochinul repre-
zintă naţiunea Israel. Când Isus a coborât în

102

Matei

mijlocul acestui popor, existau frunze, ce
indica mărturisirea de credinţă, dar nu se
puteau găsi roade pentru Dumnezeu. Isus era
flămând, aştepta roade de la poporul Israel.
întrucât nu au apărut roadele timpurii, El
ştia că nu se vor face nici roadele ulterioare
la acest popor necredincios, şi astfel a bleste-
mat smochinul, aceasta fiind o anticipare
ilustrată a căderii naţiunii, ce avea să se
întâmple în anul 70 d.Cr.
Să reţinem că deşi Israelul necredincios
va rămâne fără rod în veci, o rămăşiţă din
poporul Israel se va întoarce la Mesia^după
Răpire. Israeliţii din această rămăşiţă îi vor
aduce roadă în timpul Marii Strâmtorări şi în
timpul Domniei Sale de o mie de ani.
Deşi interpretarea primordială a acestui
pasaj se referă la naţiunea Israel, ea se aplică
şi la oamenii din toate veacurile care sunt
grozavi cu vorba, dar foarte neroditori cu
fapta.
21:20-22 Când ucenicii şi-au exprimat
uimirea faţă de uscarea bruscă a pomului,
Domnul le-a spus că ei înşişi ar putea face
lucrări şi mai mari, dacă ar avea credinţă.
De pildă, ei ar putea spune unui munte:
„Ridică-te de aici, şi aruncă-te în mare",
şi s-ar face întocmai. Şi „Tot ce veţi cere
cu credinţă, prin rugăciune, veţi primi."
Din nou, se cuvine să explicăm că aceste
făgăduinţe—aparent total necondiţionate—
cu privire la rugăciune trebuie înţelese în
lumina tuturor învăţăturilor Bibliei asupra
acestui subiect. Versetul 22 nu înseamnă că
orice creştin poate cere tot ce doreşte, aştep-
tându-se să primească ceea ce a cerut. El
trebuie să se roage în conformitate cu condi-
ţiile expuse în Biblie.
E. Autoritatea Iui Isus pusă Ia îndoială
(21:23-27)
21:23 Când Isus S-a dus în curtea din
Templul propriu-zis, preoţii cei mai de
seamă şi bătrânii norodului L-au întrerupt
din predare, pentru a-L întreba cine I-a dat
autoritatea de a-i învăţa pe oameni, de a face
minuni şi de a curaţi templul. Ei sperau
astfel să-L prindă în cursă, indiferent ce
răspuns va da. Dacă pretindea că are autori-
tate de la Sine, ca Fiu al lui Dumnezeu,
atunci aveau să-L acuze de blasfemie. Dacă
pretindea că are autoritate de la oameni, ei
aveau să-L discrediteze. Iar dacă pretindea
că are autoritatea de la Dumnezeu, ei aveau
să-I conteste această autoritate. Căci ei se
considerau pe ei înşişi păzitorii credinţei,
profesioniştii, care prin pregătirea lor for-

mală şi faptul că au fost desemnaţi de oa-
meni în funcţia pe care o deţineau, se consi-
derau autorizaţi să conducă viaţa religioasă
a poporului. Dar Isus nu avusese parte de
nici o educaţie formală şi, bineînţeles, nu se
bucura de nici o autorizaţie din partea con-
ducătorilor Israelului. Contestaţia lor reflecta
resentimentul manifestat dintotdeauna de
profesioniştii în materie de religie, împotriva
unor oameni dotaţi cu puterea ungerii divine!
21:24,25 Domnul S-a oferit să le explice
autoritatea Lui, cu condiţia ca ei să răspundă
la o întrebare: „A fost botezul lui loan din
cer, sau dela oameni?" Prin botezul lui
loan se înţelege „semnificaţia lucrării lui
loan". Prin urmare, întrebarea reală era:
„Cine 1-a autorizat pe loan să-şi desfăşoare
lucrarea? Fusese el ordinat de oameni, sau de
Dumnezeu? De ce acreditări dispunea el din
partea conducătorilor Israelului?" La toate
acestea, răspunsul evident a fost că loan
fusese un om trimis de Dumnezeu. Puterea
Lui provenea din ungerea sa divină, nu din
aprobarea oamenilor.
Preoţii şi bătrânii poporului s-au trezit
dintr-odată într-o dilemă: Dacă recunoşteau
că loan a fost trimis de la Dumnezeu, cădeau
în cursă. Doar loan le îndreptase oamenilor
privirea spre Isus, ca Mesia. Dacă autoritatea
lui loan era de provenienţă divină, atunci de
ce nu s-au pocăit şi nu au crezut în Cristos?
21:26 Pe de altă parte, dacă spuneau că
loan nu a fost împuternicit de Dumnezeu, ei
adoptau o poziţie prin care s-ar fi expus
batjocurilor oamenilor, întrucât cei mai mulţi
din popor îl considerau pe loan drept proo-
roc, venit de la Dumnezeu. Dacă ar fi dat
răspunsul corect, că loan fusese trimis de
Dumnezeu, ar fi obţinut răspunsul la propria
lor întrebare, anume că Isus era Mesia, al
cărui premergător fusese loan.
21:27 Dar ei au refuzat să privească
faptele drept în faţă, prefăcându-se că sunt
neştiutori. Nu, nu ştiau de unde vine puterea
lui loan! Atunci Isus a spus: „Nici Eu nu vă
voi spune cu ce putere fac aceste lucruri."
Ce rost avea să le spună un lucru pe care
deja îl cunoşteau, dar nu erau dispuşi să-1
recunoască?
F.  Parabola celor doi fii (21:28-32)
21:28-30 Pilda aceasta reprezintă o
mustrare severă la adresa preoţilor celor mai
de seamă şi a bătrânilor poporului, pentru
eşecul acestora de a da curs chemării lui
loan la pocăinţă şi credinţă. Este vorba
despre un om care avea doi fii, pe care i-a

Matei

103

rugat să lucreze în via sa. Unul a refuzat, dar
până la urmă s-a răzgândit şi s-a dus. în
schimb celălat, deşi s-a învoit imediat să se
ducă, în realitate nu s-a dus.
21:31,32 Când au fost întrebaţi care din
cei doi fii a făcut voia tatălui său, condu-
cătorii religioşi s-au osândit pe ei înşişi, fără
să-şi dea seama, spunând: „Cel dintâi".
Domnul însuşi a tălmăcit pilda, spunând
că: vameşii şi prostituatele erau aidoma
primului fiu. Aceştia nu au făcut caz, la înce-
put, că îl vor asculta pe loan Botezătorul, dar
în cele din urmă s-au pocăit şi au crezut în
Isus. în schimb, conducătorii religioşi erau
ca fiul al doilea. Cu gura ei aprobau propo-
văduirea lui loan, dar niciodată nu şi-au
mărturisit păcatele şi nu şi-au pus încrederea
în Mântuitorul. De aceea, păcătoşii cei mai
răi au intrat în împărăţia lui Dumnezeu, în
vreme ce conducătorii religioşi, plini de sine
şi îngâmfaţi, au rămas afară. La fel este şi în
ziua de astăzi. Oameni cărora nu le este
ruşine să se numească păcătoşi primesc
evanghelia, mai degrabă decât cei acoperiţi
cu o pojghiţă subţire de falsă pioşenie.
Sintagma „loan a venit la voi umblând
în calea neprihănirii" înseamnă că el a
venit propovăduind necesitatea dobândirii
neprihănirii prin pocăinţă şi credinţă.
G. Parabola viticultorilor răi (21:33-46)
21:33-46 Răspunzând în continuare la
întrebarea despre autoritate, Isus a rostit o
altă pildă, despre un gospodar, care a
sădit o vie. A împrejmuit-o cu un gard, a
săpat un teasc în ea, şi a zidit un turn.
Apoi a dat-o în arendă unor viticultori, şi
a plecat în altă ţară îndepărtată. Când a
venit vremea roadelor, i-a trimis pe robii
săi Ia viticultori, ca să ia partea lui de rod.
Dar viticultorii pe unul I-au bătut, pe altul
I-au omorât, iar pe altul l-au ucis cu pie-
tre. Când a mai trimis alţi robi, aceştia au
avut parte de acelaşi tratament. A treia oară,
1-a trimis... pe fiul său, crezând că-1 vor
trata respectuos. Ştiind bine că acesta era
moştenitorul, ei l-au omorât, cu gând să
pună mâna pe moştenirea lui.
21:40, 41 în acest punct, Domnul i-a
întrebat pe preoţi şi pe bătrâni ce va face
stăpânul viei viticultorilor acelora? Ei au
răspuns: „Pe ticăloşii aceia ticălos îi va
pierde, şi via o va da altor viticultori,
care-i vor da rodurile Ia vremea lor."
Parabola aceasta nu este greu de tălmăcit.
Dumnezeu este proprietarul viei iar Israel
este via (Ps. 80:8; Isa. 5:1-7; Ier. 2:21).

Gardul este Legea lui Moise, care separa
Israelul de Neamuri şi-i păstra pe israeliţi ca
popor distinct, pus deoparte pentru Domnul.
Prin procedeul metonimiei, teascul reprezintă
roadă pe care Israel trebuia s-o fi produs
pentru Dumnezeu. Turnul sugerează ochiul
veghetor, cu care Iehova avea grijă de popo-
rul Său. Viticultorii sunt preoţii cei mai de
seamă şi cărturarii.
De nenumărate ori, Dumnezeu Şi-a
trimis robii, proorocii, la poporul Israel,
căutând în via Sa roadele părtăşiei, sfinţeniei
şi iubirii. Dar ei i-au prigonit pe prooroci iar
pe unii dintre ei i-au omorât. In cele din
urmă, Dumnezeu Şi-a trimis Fiul, spunând:
„Vor primi cu cinste pe Fiul Meu" (v. 37).
Mai marii preoţilor şi cărturarii au spus însă:
, Acesta este moştenitorul"—o recunoaştere
fatală. Căci în particular ei recunoşteau că
Isus este Fiul lui Dumnezeu (deşi în public
tăgăduiau acest lucru), şi astfel au răspuns la
propria lor întrebare referitoare la autoritatea
Lui. Autoritatea Lui provenea din faptul că
era şi este Dumnezeu Fiul.
In parabolă este citată declaraţia lor, care
sună astfel: „Iată moştenitorul. Veniţi să-L
omoram şi să punem mâna pe moştenirea
lui" (v. 38). în realitate ei au spus: „Dacă-L
lăsăm aşa, toţi vor crede în El şi vor veni
romanii şi ne vor nimici, şi locul nostru, şi
neamul" (loan 11:48). Şi astfel L-au respins
şi L-au răstignit.
21:42 Când Mântuitorul a întrebat ce va
face proprietarul viei, răspunsul lor i-a osân-
dit, aşa cum reiese din versetele 42 şi 43. El
a citat cuvintele din Psalmul 118:22: „Piatra
pe care au lepădat-o zidarii a ajuns să fie
pusă în capul unghiului; Domnul a făcut
acest lucru, şi este minunat în ochii noş-
tri." Când Cristos, Piatra, S-a înfăţişat zida-
rilor— adică liderilor Israelului — ei nu au
găsit nici un loc pentru El în cadrul planu-
rilor lor de construcţie, ci L-au dat la o parte,
ca nefolositor. Dar după moartea Sa, El a
fost înviat din morţi şi I s-a dat un loc de
pre-eminenţă de către Dumnezeu. El a fost
făcut piatra cea mai importantă (cheia de
boltă) a clădirii lui Dumnezeu: „De aceea şi
Dumnezeu L-a înălţat nespus de mult, şi I-a
dat Numele care este mai presus de orice
nume." (Fii. 2:9)
21:43 Apoi Isus a vestit fără înconjur că
împărăţia lui Dumnezeu va fi luată de la
Israel şi dată unui neam, care va aduce
roadele cuvenite. Şi exact aşa s-a întâmplat.
Israel a fost pus deoparte ca popor ales al lui
Dumnezeu şi a fost orbit din punct de vedere

104

Matei

judiciar. Peste poporul care L-a respins pe
Mesia al său a venit o împietrire. Profeţia
conform căreia: împărăţia lui Dumnezeu
avea să fie luată de la Israel şi dată unui
neam care aduce roadele cuvenite a fost
interpretată ca o referire la: (1) biserică,
întrucât este alcătuită din evrei credincioşi şi
Neamuri (ne-evrei) — „un neam sfânt, un
popor pe care Dumnezeu Şi l-a câştigat ca să
fie al Lui" (1 Petru 2:9); sau (2) la acea parte
credincioasă din Israel, care va rămâne în
viaţă la a Doua Venire a Domnului. Israelul
răscumpărat va aduce roadă pentru Dumne-
zeu.
21:44 „Cine va cădea peste piatra
aceasta va fi zdrobit de ea; iar pe acela
peste care va cădea ea îl va spulbera." în
prima parte a versetului, piatra este pământul
(terenul); în a doua parte, se coboară din cer.
Asta ne sugerează cele două veniri ale lui
Cristos. Când a venit El prima oară, liderii
evrei s-au poticnit de El şi au fost zdobiţi.
Când va veni a doua oară, va coborî cu
judecata, spulberându-i pe vrăjmaşii Lui.
21:45, 46 Mai marii preoţilor şi fariseii
şi-au dat seama că aceste parabole se referă
direct la ei, ca răspuns la întrebarea pusă de
ei cu privire la autoritatea lui Cristos. Ei ar fi
dorit să-L prindă chiar atunci, acolo unde se
găsea, dar s-au temut de mulţimi, care încă îl
considerau pe Isus un profet.
H. Parabola nunţii fiului de împărat
(22:1-14)
22.1-6 Isus nu a terminat cu preoţii cei mai
de seamă şi fariseii. Recurgând la parabola
nunţii fului de împărat, El l-a înfăţişat din
nou pe Israelul cel binecuvântat ca fiind dat
la o parte, iar Neamurile dispreţuite aşezate
la masă, ca oaspeţi. El a asemănat împărăţia
cerurilor cu un împărat, care a făcut nuntă
fiului său. Invitaţia a fost făcută în două
etape. Mai întâi, a fost făcută invitaţia per-
sonal, de către slujitori, invitaţie care a fost
respinsă. A doua invitaţie anunţa că ospăţul
a fost lărgit. Dar şi această a doua invitaţie a
fost tratată cu dispreţ de unii, care au fost
prea ocupaţi cu munca lor la gospodăriile şi
afacerile lor, iar de alţii a fost tratată cu
violenţă, aceştiapunând mâna pe robi, bătân-
du-şi joc de ei şi omorându-i.
22.7-10 Regele s-a mâniat atât de tare
încât i-a nimicit pe ucigaşii aceia şi le-a ars
cetatea. Renunţând la prima listă cu invitaţi,
el a emis o invitaţie generală, poftindu-i pe
toţi să vină. De data aceasta n-a mai rămas
nici un loc liber în sala unde se ţinea nunta.

22:11-13 Dar între oaspeţi s-a găsit unul
care nu avea haina de nuntă. întrebat de ce
nu este îmbrăcat ca de nuntă, acesta a amuţit,
împăratul a poruncit să fie aruncat în noap-
tea de afară, unde va fi plânsul şi scrâşnirea
dinţilor. Trebuie menţionat că slujitorii din
versetul 13 nu sunt aceiaşi cu slujitorii din
versetul 3.
22:14 Domnul nostru a încheiat parabola
cu cuvintele: „Căci mulţi sunt chemaţi, dar
puţini sunt aleşi."
Cât priveşte semnificaţia parabolei,
împăratul este Dumnezeu şi Fiul Său este
Domnul Isus. Ospăţul de nuntă este o descri-
ere adecvată a bucuriei şi însufleţirii care
caracterizează împărăţia cerurilor. A intro-
duce biserica în calitatea ei de mireasă a lui
Cristos în acest punct ar complica în mod
inutil tabloul. Gândul principal este darea la
o parte a Israelului—nu chemarea distincti-
vă a bisericii şi destinul ei special.
Prima etapă a invitaţiei îl înfăţişează pe
loan Botezătorul şi pe cei doisprezece uce-
nici, invitând cu căldură Israelul la ospăţul
de nuntă. Dar poporul Israel a refuzat invita-
ţia. Cuvintele „dar ei n-au vrut să vină" (v.
3) au atins apogeul în momentul răstignirii.
A doua etapă a invitaţiei sugerează vesti-
rea evangheliei către iudeii din cartea Fapte-
lor Apostolilor. Unii au tratat mesajul cu
dispreţ. Alţii i-au tratat pe mesageri cu vio-
lenţă; cei mai mulţi dintre apostoli au fost
martirizaţi.
Regele, pe bună dreptate mâniat pe
Israel, şi-a trimis „ostile sale", adică pe
împăratul Titus şi legiunile romane, ca să
distrugă Ierusalimul şi majoritatea locuito-
rilor săi, în anul 70 după Cristos. Acestea
erau „ostile Sale" în sensul că El s-a folosit
de ele ca instrumente ale Sale, prin care să-1
pedepsească pe Israel. Ostile erau, oficial,
ale Sale, chiar dacă ele nu-L cunoşteau pe El
personal.
Acum Israelul este dat la o parte, pe plan
naţional, iar evanghelia este vestită Neamuri-
lor, atât celor buni, cât şi celor răi, tuturor
categoriilor de oameni, din toate gradele de
respectabilitate (Fapte 13:45,46; 28:28). Dar
realitatea fiecărui individ care vine este pusă
la încercare. Omul care nu avea haina de
nuntă este cel care mărturiseşte cu buzele că
este gata pentru împărăţie, dar care nu a fost
niciodată îmbrăcat cu neprihănirea lui Dum-
nezeu prin Domnul Isus Cristos (2 Cor.
5:21). în realitate, nu a fost şi nu este nici o
scuză pentru omul fără haina de nuntă. După
cum remarcă comentatorul biblic Ryrie, pe

Matei

105

vremea aceea era obiceiul ca oaspeţilor care
nu aveau hainele corespunzătoare să li se
pună la dispoziţie asemenea haine. Evident,
omul din parabolă nu a profitat de situaţia
avantajoasă care i s-a pus la dispoziţie. Fără
Cristos, el rămâne mut, când este întrebat cu
ce drept are pretenţia să intre în împărăţie
(Rom. 3:19). Pierzarea lui este întunericul de
afară, unde este plânsul şi scrâşnirea dinţilor.
Plânsul sugerează suferinţa din iad. Unii sunt
de părere că scrâşnirea dinţilor ar însemna că
persoanele respective continuă să-L urască şi
să se răzvrătească împotriva lui Dumnezeu
chiar şi în iad. în acest caz, se demolează
opinia unora, care susţin că flăcările iadului
ar exercita un efect purificator asupra celor
afectaţi de ele.
Versetul 14 se referă la întreaga para-
bolă, nu doar la incidentul cu omul lipsit de
haina de nuntă. Mulţi sunt chemaţi, adică,
chemarea evangheliei este adresată multora.
Dar puţini sunt aleşi. Unii resping chemarea
şi chiar şi dintre cei care o acceptă se dove-
deşte, până la urmă, că unii nu au acceptat-o
decât cu gura, în realitate inima lor respin-
gând-o. Toţi cei care răspund la vestea cea
bună sunt aleşi. Singurul mod în care poate
şti cineva dacă este ales este acela de a
vedea ce va face cu Domnul Isus Cristos.
După cum se exprimă comentatorul Jen-
nings: „Toţi sunt chemaţi să se bucure de
ospăţ, dar nu toţi sunt dispuşi să-şi pună
încrederea în Dătătorul, lăsându-L pe acesta
să-i îmbrace cu haina corespunzătoare pentru
ospăţ."
I.   Daţi Cezarului ce este al Cezarului
şi lui Dumnezeu ce este al lui
Dumnezeu (22:15-22)
Capitolul 22 este un capitol alcătuit din
întrebări, care consemnează încercările a trei
echipe diferite de a-L prinde în cursă pe Fiul
lui Dumnezeu.
22:15, 16 Avem mai întâi încercarea
fariseilor şi a irodienilor. Deşi aceste două
grupări se aflau în relaţie de vrăjmăşie apri-
gă, acum sunt unite prin ura lor comună
împotriva Mântuitorului. Ei urmăreau să-L
determine pe Cristos să facă o afirmaţie de
natură politică, cu grave implicaţii pentru
naţiune. în acest scop, ei s-au servit de deo-
sebirea de păreri care exista între evrei cu
privire la loialitatea faţă de Cezar. Unii se
opunea cu îndârjire ideii de a fi supuşi unui
împărat neevreu. Alţii, ca irodienii, adoptau
o poziţie mai moderată.
22:17 Mai întâi, ei au făcut aprecieri

nesincere cu privire la puritatea caracterului
Său, la curăţia Sa lăuntrică şi curajul Său,
după care au lansat întrebarea-bombă: „Se
cade să plătim bir Cezarului sau nu?"
Dacă Isus răspundea „Nu", risca nu
numai să-i antagonizeze pe irodieni, ci şi să
fie acuzat de rebeliune împotriva guvernului
roman. în cazul unui răspuns negativ, fariseii
L-ar fi ridicat imediat, formulând capete de
acuzare împotriva Lui. Dar dacă răspundea
afirmativ, risca să intre în contradicţie cu
spiritul intens naţionalist al iudeilor şi risca
să piardă sprijinul oamenilor de rând —
sprijin care, până în acest punct, i-a împiedi-
cat pe liderii religioşi să scape de El.
22:18,19 Isus i-a acuzat pe faţă, facân-
du-i făţarnici, care încearcă să-L prindă în
cursă. Apoi i-a rugat să-I arate banul birului
— în realitate, un dinar, adică moneda cu
care se plătea impozitul către guvernul ro-
man. Ori de câte ori evreii vedeau chipul şi
titlul Cezarului pe această monedă, îşi adu-
ceau aminte, cu tristeţe, că se aflau sub
autoritatea Neamurilor, care au impus impo-
zite asupra lor. Dinarul ar fi trebuit să le
reamintească însă că robia lor faţă de Roma
era urmarea păcatului lor. Căci dacă ar fi
rămas credincioşi lui Iehova, întrebarea dacă
se cuvenea să plătească impozit Cezarului nu
s-ar fi ivit niciodată.
22:20, 21 Isus i-a întrebat: „Chipul
acesta şi slovele scrise pe el, ale cui sunt?"
Ei n-au avut încotro şi au răspus: „Ale Ceza-
rului." Atunci Domnul le-a spus: „Daţi dar
Cezarului ce este al Cezarului şi Iui Dum-
nezeu ce este al lui Dumnezeu!"
întrebarea pusă iniţial de ei s-a întors
împotriva lor, ca un bumerang. Ei speraseră
să-L poată prindă pe Isus în cursă, cu între-
barea despre birul datorat Cezarului. El însă
le-a demascat eşecul de a-I da lui Dumnezeu
tributul care I se cuvine. Deşi profund ne-
mulţumiţi, ei îi dădeau Cezarului ce i se
cuvenea, dar nesocoteau lucrurile pe care le
cerea Dumnezeu în viaţa lor. Iar acum în faţa
lor se afla Acela care este oglindirea Slavei
lui Dumnezeu şi întipărirea fiinţei Lui (Evr.
1:3), dar ei nu I-au acordat locul ce I se
cuvenea.
Răspunsul lui Isus arată că credinciosul
deţine cetăţenie dublă. El poartă răspunderea
de a fi supus şi a sprijini financiar forma de
guvernământ lăsată de Dumnezeu pe pă-
mânt. El nu are voie să-i vorbească de rău pe
cei care guvernează asupra sa, după cum nu-
i este îngăduit să se lase antrenat în eforturi
menite să răstoarne autoritatea sub care se

106

Matei

află. Dimpotrivă, el trebuie să se roage
pentru toţi cei aflaţi în poziţii de autoritate.
Ca cetăţean al cerului, el are răspunderea de
a fi supus lui Dumnezeu. Dacă se iveşte
vreodată un conflict între aceste două loiali-
tăţi, prima lui loialitate va fi întotdeauna faţă
de Dumnezeu (Fapte 5:29).
Când citim versetul 21, cei mai mulţi
dintre noi avem tendinţa de a sublinia partea
care se referă la Cezar, trecând cu multă
uşurinţă peste cea referitoare la Dumnezeu
—exact greşeala pentru care i-a mustrat Isus
pe farisei!
22:22 Când au auzit fariseii răspunsul
Lui, şi-au dat îndată seama că au pierdut
partida şi, profund miraţi, au plecat.
J.  Saducheii  şi întrebarea încuietoare
despre înviere (22:23-33)
22:23, 24 După cum am arătat deja,
saducheii erau echivalentul teologilor liberali
din vremea noastră, cei care negau învierea
cu trupul, existenţa îngerilor şi miracolele. în
realitate, negările lor depăşeau la număr
aserţiunile lor.
Mai mulţi saduchei au venit la Isus, cu
o istorie ticluită dinainte pentru a discredita
ideea învierii. Ei I-au amintit lui Isus despre
legea privitoare la căsătoria levirată (între
cumnat şi cumnată), de la Deuteronom 25:5.
Potrivit prevederilor legii, dacă un israelit
murea fără să lase copii, fratele Iui avea
datoria să se căsătorească cu văduva rămasă,
pentru a păstra numele familiei în Israel şi a
nu fi înstrăinată moştenirea (averea).
22:25-28 întrebarea încuietoare se refe-
rea la o femeie care şi-a pierdut soţul, căsă-
torindu-se apoi cu unul din fraţii acestuia.
Când a murit al doilea frate, ea s-a căsătorit
cu al treilea— şi aşa mai departe, până la al
şaptelea. în cele din urmă, a murit şi fe-
meia, în acest punct ei lansează întrebarea,
menită să-L umilească pe Domnul, care este
învierea (loan 11:25): „La înviere, nevasta
căruia din cei şapte va fi ea? Fiindcă toţi
au avut-o de nevastă."
22:29 Ceea ce voiau ei să spună era că
ideea învierii presupunea dificultăţi insur-
montabile şi, prin urmare, nu era rezonabilă
şi deci nu era reală. Isus a răspuns că dificul-
tatea nu consta în doctrina propriu-zisă, ci în
mintea lor, căci ei nu cunoşteau Scripturile
şi puterea lui Dumnezeu.
Mai întâi de toate, ei nu cunoşteau Scrip-
turile. Biblia nu afirmă nicăieri că relaţia
soţ-soţie va continua în cer. Deşi bărbaţii se
vor distinge ca bărbaţi iar femeile ca femei,

şi unii şi alţii vor fi ca îngerii, în sensul că
aceştia nici nu se căsătoresc: nici nu se
însoară, nici nu se mărită.
în al doilea rând, ei nu cunoşteau pute-
rea lui Dumnezeu. Dacă a putut El crea
oameni din ţărâna pământului, oare nu putea
El tot atât de lesne să învie ţărâna celor care
muriseră deja, refăcând trupurile lor în tru-
puri slăvite?
22:30-32 Apoi Domnul Isus a adus un
argument din Scriptură, care arată că învie-
rea este o necesitate absolută. în Exod 3:6
Dumnezeu se numeşte pe Sine Dumnezeul
Iui Avraam... Isaac şi... Iacob. Dar Isus
subliniază că „Dumnezeu nu este un Dum-
nezeu al celor morţi, ci al celor vii." Dum-
nezeu a încheiat legăminte cu aceşti oameni,
dar ei au murit înainte ca aceste legăminte să
se împlinească pe deplin. Prin urmare, cum
poate Dumnezeu să se numească Dumnezeul
a trei oameni ale căror trupuri se află în
mormânt? Cum ar putea Cel care nu poate să
nu-şi ţină promisiunile să-Şi respecte promi-
siunile făcute către oameni care au murit
deja? Singurul răspuns posibil este: învierea!
22:33 Nici nu e de mirare că mulţimile
au rămas înmărmurite de învăţătura Sa! Noi,
cei de azi, suntem la fel de înmărmuriţi!
K. Marea Poruncă (22:34-40)
22:34-36 Când au auzit Fariseii că Isus
le-a astupat gura Saducheilor, cei care
erau antagoniştii lor, au venit la El să-L
descoase. Purtătorul lor de cuvânt, un avocat,
L-a rugat pe Isus să numească cea mai mare
dintre poruncile legii.
22:37, 38 Cu multă iscusinţă, Domnul
Isus a rezumat obligaţia omului faţă de
Dumnezeu, ca prima şi cea mai mare porun-
că: „Să iubeşti pe Domnul, Dumnezeul
tău, cu toată inima ta, cu tot sufletul tău,
şi cu tot cugetul tău." In relatarea lui Marcu
apare şi expresia: „şi cu toată tăria ta" (Mar-
cu 12:30). Asta înseamnă că prima obligaţie
a omului este de a-L iubi pe Dumnezeu cu
întreaga sa fiinţă. După cum a remarcat
cineva: inima se referă la emoţii, sufletul la
voinţă, mintea la intelect iar tăria la natura
fizică.
22:39, 40 Atunci Isus a adăugat că a
doua responsabilitate a omului este aceea de
a-şi iubi aproapele ca pe sine însuşi. Barnes
remarcă următoarele: „Dragostea faţă de
Dumnezeu şi faţă de om cuprinde toată sfera
religiei—exact ceea ce avuseseră în vedere
Moise, proorocii, Mântuitorul şi apostolii."
Ar trebui să ne gândim adesea la cuvintele

Matei

107

acestea: „iubeşte-ţi aproapele ca pe tine
însuţi!" Ar trebui să ne gândim cât de mult
ne iubim pe noi înşine, cât de multe din
activităţile noastre se concentrează asupra
asigurării de confort şi îngrijire maximă
pentru noi înşine. Apoi trebuie să încercăm
să ne imaginăm cum ar fi dacă am revărsa
această dragoste asupra semenilor noştri. Şi,
făcând un pas mai departe, ar trebui să tre-
cem la acţiune şi să punem în practică acest
lucru. Un asemenea comportament nu este
natural, nu vine de la sine, ci este supranatu-
ral. Numai cei care au fost născuţi din nou
pot să-1 facă şi chiar şi atunci numai când îi
permit lui Cristos să realizeze acest lucru
prin ei.
L. Fiul Iui David este Domnul
lui David (22:41-46)
22:41, 42 Pe când fariseii erau încă
uimiţi de răspunsul dat de Isus avocatului, El
i-a confruntat cu o problemă: „Ce credeau ei
despre Cristos? Al cui Fiu este El?"
Majoritatea fariseilor nu credea că Isus
este Cristosul; ei încă îl aşteptau pe Mesia.
Prin urmare, Isus nu i-a întrebat: „Ce credeţi
despre Mine?" (deşi, desigur, despre aceasta
era vorba). El a întrebat la modul general, al
cărui Fiu ar fi Mesia când ar apare.
Ei au răspuns corect, că Mesia va fi
urmaşul lui David.
22:43, 44 Atunci Domnul Isus a citat
Psalmul 110:1, unde David spune urmă-
toarele: „Domnul a zis Domnului meu:
«Şezi Ia dreapta Mea, până voi pune pe
vrăjmaşii Tăi sub picioarele Tale.»" Prima
dată termenul „Domnul" se referă la Dumne-
zeul Tatăl iar a doua oară la Mesia. Deci
David L-a numit pe Mesia Domnul său.
22:45 Apoi Isus a pus următoarea între-
bare: „Deci, dacă David îl numeşte Domn,
cum este El fiul Iui?" Răspunsul este că
Mesia este şi Domnul lui David, şi Fiul lui
David — şi Dumnezeu, şi om! Ca Dumne-
zeu, El este Domnul lui David; ca Om, El
este Fiul lui David.
Dacă fariseii s-ar fi lăsat învăţaţi, ei şi-ar
fi dat seama că Isus este Mesia — Fiul lui
David, prin spiţa Măriei, şi Fiul lui Dumne-
zeu, revelat de cuvintele, faptele şi purtările
Sale.
22:46 Dar ei au refuzat să vadă. Complet
derutaţi de înţelepciunea Lui, ei au încercat
să-L păcălească cu întrebările lor. Dar după
această confruntare, au recurs la o alte meto-
dă: violenţa.

M. Avertismentul împotriva pericolului
de a rosti cuvinte frumoase, dar a avea
o purtare contrară acestora (23:1-12)
23:1-4 în versetele cu care începe capito-
lul acesta Mântuitorul avertizează mulţimile
şi pe ucenicii Săi faţă de pericolul cărturari-
lor şi fariseilor. Aceşti lideri şedeau pe scau-
nul lui Moise sau predau Legea lui Moise. în
general, învăţăturile lor erau mai bune decât
conduita lor. Crezul lor era mai bun decât
practica de viaţă. Era un caz clasic de cuvin-
te frumoase, fără acoperire în practică. Aşa-
dar Isus le-a spus: „...toate lucrurile pe care
vă spun ei să Ie păziţi păziţi-Ie şi faceţi-le;
dar după faptele lor să nu faceţi."
Ei impuneau cerinţe extrem de stringente
(probabil interpretări extrem de literale ale
legii — „litera legii") asupra poporului, dar
nu dădeau nimănui ajutor să poarte aceste
poveri insuportabile.
23:5 Ei respectau ritualuri şi datini reli-
gioase, ca să fie văzuţi de oameni, şi nu din
convingerea lor lăuntrică. Un exemplu, în
acest sens, îl constituia folosirea filacteriilor.
Când le-a poruncit israeliţilor să lege cuvin-
tele Sale ca semn pe mâinile lor şi ca frun-
tarii între ochii lor (Ex. 13:9, 16; Deut. 6:8;
11:18), gândul avut în vedere de Dumnezeu
a fost ca legea să fie mereu înaintea lor,
călăuzindu-le activităţile. Ei au redus această
poruncă spirituală la o interpretare fizică,
literală. Şi astfel au încapsulat versete din
Scriptură în cutii de piele, pe care le-au legat
de mâini sau de frunte. Ei nu erau preocupaţi
de împlinirea legii, cât de purtarea acestor
filacterii ridicol de mari, care să le dea înfăţi-
şarea de oameni super spirituali. Legea mai
poruncea ca evreii să poarte ciucuri cu fir
albastru la colţurile hainelor lor (Num.
15:37-41; Deut. 22:12). Aceste trăsături
distinctive aveau menirea să le reamintească
faptul că erau un popor deosebit şi că trebu-
iau să aibă o purtare net separată de restul
popoarelor, de Neamuri. Fariseii nesocoteau
învăţămintele spirituale şi se mulţumeau sa-
şi facă ciucurii cât mai lungi.
23:6-8 Ei îşi dădeau importanţă prin
faptul că se luptau după locurile de onoare la
ospeţe şi în sinagogi. Ei îşi gâdilau eul lor
propriu şi le plăcea să li se facă plecăciuni
prin pieţe şi să le zică oamenii Rabi (care
înseamnă „învăţătorul meu" sau „Cel
mare").
23:9, 10 Aici Domnul Şi-a avertizat
ucenicii asupra pericolului de a folosi titluri
distinctive, care se cuvin, de fapt, doar lui
Dumnezeu. Nu trebuie să ni se spună „Rabi"

108

Matei

ca titlu distinctiv, deaorece numai Unul este
învăţătorul nostru: Cristos. Nici unui om nu
avem voie să-i spunem Părinte, deoarece
numai Dumnezeu este Părintele sau Tatăl
nostru. Iată ce scrie Weston pe această temă:
Este o declaraţie a relaţiei esenţiale a omului cu
Dumnezeu. Credinciosul e definit de trei lucruri:
ceea ce este, ceea ce crede şi ceea ce face—sau
doctrină, experienţă şi practică. Fiinţa spirituală
a omului are nevoie de trei lucruri: viaţă, instru-
ire, călăuzire; sau exact ceea ce proclamă Dom-
nul în şase cuvinte, în Evanghelie: „Eu sunt
calea, adevărul şi viaţa". Nu-i acordaţi nimănui
titlul de „Părinte", căci nici un om nu poate
dărui sau susţine viaţa spirituală; nu-1 ridicaţi pe
nici un om pe un piedestal, ca învăţător infaili-
bil; nu-i permiteţi nimănui să-şi aroge titlul de
director spiritual; relaţia dumneavoastră cu
Dumnezeu şi cu Cristos este la fel de apropiată
ca a oricărei alte persoane.42
Semnificaţia evidentă a cuvintelor Mân-
tuitorului este aceea că în împărăţia cerurilor
toţi credincioşii formează o frăţie, fiind în
raporturi de egalitate şi neexistând titluri
distinctive care să-1 aşeze pe unul deasupra
celuilalt. Şi totuşi, câte titluri pompoase s-au
încetăţenit în creştinismul contemporan:
Reverend, Părinte, Sfinţia voastră, înalt prea
sfinţia voastră, şi o mulţime de alte titluri.
Chiar şi termenul aparent inofensiv de „Doc-
tor" înseamnă învăţător în latină. (Acest
avertisment se referă, neândoios, la latura
spirituală, mai degrabă decât la relaţia aca-
demică sau la profesia de medic. Fireşte, nu
vom împiedica un copil să se adreseze tatălui
său cu termenul de părinte, după cum nu am
concepe ca pacientul să se adreseze unui
medic decât cu formula „Domnule Doctor".)
în ce priveşte relaţiile pământeşti, regula de
care trebuie să ţinem seama este: „daţi cinste
tuturor celor cărora li se cuvine cinstea"
(Rom. 13:7).
23:11, 12 Din nou, caracterul revolu-
ţionar al împărăţiei cerurilor reiese din faptul
că adevărata măreţie este exact opusul con-
cepţiei majorităţii oamenilor. Isus a spus:
„Cine este cel mai mare între voi trebuie
să fie robul vostru. Iar cine se înalţă pe
sine va fi smerit şi cine se smereşte pe sine
va fi înălţat." Adevărata măreţie se arată
când cineva se apleacă să slujească. Fariseii
care se înălţau pe ei înşişi aveau să fie sme-
riţi. Adevăraţii ucenici care se smeresc vor fi
înălţaţi la vremea cuvenită.

N. Nelegiuirile cărturarilor şi
fariseilor (23:13-36)
Domnul Isus a rostit apoi o serie de con-
damnări la adresa ipocriţilor religioşi din
vremea Sa. Acestea nu au fost „blesteme", ci
mai degrabă expresii de întristare cu privire
la soarta lor, echivalând cu sensul actual al
cuvântului „vai", în expresia „Vai de tine!"
sau „Vai de el!".
23:13 Primul „vai" este îndreptat împo-
triva îndărătniciei şi obstrucţionismului lor.
Ei refuzau să intre în împărăţie şi, în acelaşi
timp, îi împiedicau şi pe alţii să intre. Ciudat
este că liderii religioşi sunt adesea cei mai
activi împotrivitori ai evangheliei harului! Ei
ar tolera orice, numai vestea bună a evanghe-
liei nu! Omul firesc nu vrea să fie obiectul
harului lui Dumnezeu şi nu vrea ca Dumne-
zeu să-Şi arate harul şi altora.
23:14 Al doilea vai43 atacă acţiunea prin
care ei îşi însuşeau casele văduvelor, căutând
să-şi acopere fapta prin rugăciuni lungi.
Unele culte deraiate din vremea noastră
folosesc tehnici similare, căutând să înduple-
ce văduve în vârstă sau uneori chiar credin-
cioşi lipsiţi de discernământ să treacă averea
lor în numele şi contul aşa-numitei „bise-
rici". Asemenea pretinşi posesori ai evlaviei
vor primi o osândă şi mai mare.
23:15 A treia acuzaţie împotriva lor se
referă la râvna lor greşit canalizată. Astfel, ei
mergeau până în pânzele albe să facă un
singur convertit, dar după ce acesta era
câştigat, îl făceau să fie de două ori mai rău
decât ei înşişi. Iarăşi, putem stabili o analo-
gie cu zelul cultelor deraiate din vremea
noastră. Grupurile acestea se duc din casă în
casă, vizitând cartiere întregi, doar să poată
câştiga un singur convertit, pe care să-1
corupă apoi cu învăţăturile lor stricate. Aici
se aplică ceea ce a spus cineva: „Cei mai
convertiţi devin cei mai pervertiţi."
23:16-22 în al patrulea rând, Domnul i-a
condamnat pentru cazuistica lor, pentru
priceperea de a se juca cu cuvintele, în sco-
puri necinstite. Ei şi-au clădit un întreg
sistem de raţionamente false, numai să nu
trebuiască să plătească ceea ce datorau, doar
pentru a evita să-şi ţină promisiunile. De
exemplu, ei propovăduiau că dacă jură cine-
va pe templu, nu este obligat să plătească,
dar dacă jură pe aurul din templu, atunci
trebuie să-şi îndeplinească juruinţa. Ei afir-
mau că cine jură pe darul de pe altar are
obligativitatea legală de a-şi ţine promisiu-
nea, în vreme ce persoana care jura pe altarul
gol nu are această obligativitate. Astfel, ei

Matei

109

puneau mai mult preţ pe aurul care se afla
deasupra lui Dumnezeu (căci templul era
casa lui Dumnezeu), şi pe darul care era pe
altar (o valoare materială oarecare), care era
tratat mai presus de altarul însuşi. Astfel ei
dovedeau că sunt mai interesaţi de partea
materială, decât de cea spirituală. Erau mai
preocupaţi de a primi (darul), decât de a da
(căci altarul era locul unde se făceau daruri).
Adresându-li-se cu termenul: „povăţui-
tori orbi", Isus le-a demascat cazuistica.
Aurul din templu căpăta valoare specială
doar pentru că era asociat cu locuinţa lui
Dumnezeu. Altarul era acela care conferea
valoare darului aflat deasupra lui. Oamenii
care cred că aurul are o valoare proprie,
intrinsecă sunt orbi; el dobândeşte valoare
doar în măsura în care este folosit spre slava
lui Dumnezeu. Darurile făcute din motive
carnale (fireşti) sunt lipsite de valoare; în
schimb, cele pe care le facem Domnului sau
în Numele Domnului au valoare eternă.
Realitatea este că indiferent pe ce jurau
aceşti farisei, Dumnezeu era implicat iar ei
erau obligaţi să-şi respecte jurământul. Oa-
menii nu pot scăpa de obligaţiile lor doar
prin construirea unor argumente, oricât de
sofisticate ar fi acestea. Jurămintele făcute
trebuiesc aduse la îndeplinire iar promisiuni-
le trebuiesc respectate. Este inutil să încer-
căm să recurgem la detalii de natură tehnică,
pentru a ne eschiva de la îndatoririle noastre.
23:23, 24 Al cincilea „vai" este rostit
împotriva ritualismului golit de realitate.
Cărturarii şi fariseii dăruiau cu meticulozitate
Domnului a zecea parte din cele mai nesem-
nificative ierburi şi plante din grădina lor.
Isus nu i-a condamnat pentru această minu-
ţiozitate în privinţa ascultării, dar i-a osândit
pentru că erau total lipsiţi de scrupule când
era vorba să dea dovadă de dreptate, de
îndurare şi de omenie faţă de alţii. Recur-
gând la o expresie de o neântrecută măies-
trie, Isus i-a descris pe aceşti lideri ca pe unii
care încearcă să strecoare ţânţarul, dar înghit
cămila. Specia de ţânţar despre care este
vorba în text era o insectă mică, ce adesea
cădea în paharul cu vin, era strecurată prin
absorbţia vinului printre dinţi. Cât de ridicolă
era grija deosebită de care dădeau ei dovadă
în cazul unei insecte nesemnificative, „înghi-
ţind" apoi cel mai mare animal necurat din
Palestina! Fariseii erau mult mai preocupaţi
de lucrurile mărunte şi nesemnificative, fiind
însă orbi cu privire la păcatele enorme, cum
ar fi ipocrizia, necinstea, cruzimea şi lăco-
mia. Ei şi-au pierdut orice simţ al proporţii-

lor.
23:25, 26 Al şaselea „vai" se referă la
îndeplinirea formală a unor reguli exterioare.
Fariseii, care aveau grijă să menţină în afară
o imagine de religiozitate şi morală, erau
plini, în inimile lor, de răpire şi de necumpă-
tare.44 Ei trebuiau să cureţe mai întâi partea
din afară a paharului şi a blidului, adică să se
asigure că inimile lor au fost curăţite prin
pocăinţă şi credinţă. Abia apoi putea fi ac-
ceptabilă purtarea lor exterioară! E o deose-
bire între persoana şi personalitatea noastră.
Noi avem tendinţa de a sublinia personalita-
tea —modul în care am dori să ne vadă alţii.
Dumnezeu, în schimb, subliniază persoana
— ceea ce suntem cu adevărat. El doreşte
adevărul în lăuntrul fiinţei noastre (Ps. 51:6).
23:27, 28 Al şaptelea „vai" este tot o
condamnare la adresa formalismului exte-
rior, cu deosebirea că al şaselea „vai" con-
damnă escamotarea avariţiei, în timp ce al
şaptelea „vai" condamnă muşamalizarea
ipocriziei,şi a fărădelegii.
Mormintele erau văruite, pentru ca evreii
să nu le atingă din greşeală şi astfel să se
întineze ceremonial. Isus i-a comparat pe
farisei cu mormintele văruite, care păreau
curate pe dinafară, dar erau pline de putrezi-
ciune pe dinăuntru. Oamenii credeau că dacă
intrau în contact cu aceşti lideri religioşi erau
într-un fel sfinţiţi, dar în realitate se întinau,
deoarece liderii religioşi erau plini de ipocri-
zie şi fărădelege.
23:29, 30 Ultimul „vai" loveşte în ceea
ce am putea numi drept „omagiu exterior,
omucidere interioară". Cărturarii şi fariseii
pretindeau că îi cinsteau pe proorocii Ve-
chiului Testament, prin faptul că le zideau
sau le reparau mormintele şi_ depuneau co-
roane pe monumentele lor. în cadrul unor
cuvântări memoriale, ei afirmau că, dacă ar
fi trăit pe vremea strămoşilor lor, nu s-ar fi
unit cu aceştia la vărsarea sângelui prooroci-
lor.
23:31 Isus le-a spus: „Prin aceasta
mărturisiţi despre voi înşivă că sunteţi fiii
celor ce au omorât pe prooroci." Dar cum
mărturiseau ei? S-ar părea, din versetul
precedent, că ei s-au desolidarizat de strămo-
şii lor, care i-au ucis pe profeţi. Mai întâi, ei
au recunoscut că strămoşii lor, ai căror des-
cendenţi erau, au vărsat sângele profeţilor.
Dar Isus a folosit termenul fii în sensul de
oameni care împărtăşeau aceleaşi trăsături cu
cei din prima categorie. El ştia că tocmai în
acea perioadă, pe când ei împodobeau mor-
mintele profeţilor, în ascuns puneau la cale

110

Matei

moartea Sa. în al doilea rând, prin respectul
pe care-1 acordau profeţilor spuneau, în
realitate, „Singurii profeţi pe care îi agreăm
sunt cei morţi!" Şi astfel, erau fiii părinţilor
lor şi în această privinţă.
23:32 Apoi Domnul a adăugat: „Voi dar
umpleţi măsura părinţilor voştri! Părinţii
lor umpluseră cupa uciderii prin faptul că i-
au omorât pe profeţi. Cărturarii şi fariseii
aveau să umple măsura în curând, prin uci-
derea Domnului Isus şi a urmaşilor Lui,
punând capac la ceea ce începuseră părinţii
lor.
23:33 în acest punct, Cristosul lui
Dumnezeu rosteşte acele cuvinte tunătoare:
„Şerpi, pui de năpârci! Cum veţi scăpa de
pedeapsa gheenei?" E posibil oare ca Dra-
gostea întruchipată să rostească cuvinte atât
de tăioase? Da, întrucât adevărata dragoste
trebuie să fie şi neprihănită şi sfântă. Con-
cepţia populară despre Isus, potrivit căreia El
ar fi doar un reformator inofensiv, incapabil
de alte emoţii decât acelea de iubire, este
nebiblică. Dragostea poate da dovadă de
fermitate şi întotdeauna trebuie să fie dreap-
tă.
Este un gând solemn să ne amintim că
aceste cuvinte de condamnare au fost rostite
la adresa liderilor religioşi, nu la aceea a
unor beţivi sau desfrânaţi. în perioada actua-
lă, când ecumenismul câştigă foarte mulţi
adepţi, când unii creştini evanghelici îşi
unesc forţele cu duşmani declaraţi ai crucii
lui Cristos, este bine să luăm aminte la
exemplul lui Isus şi să ne amintim cuvintele
rostite de profetul Iehu către Iosafat: „Cum
de-ai ajutat tu pe cel rău, şi ai iubit pe cei ce
urăsc pe Domnul?" (2 Cronici 19:2).
23:34, 35 Isus nu numai că a prevăzut
moartea Sa, dar le-a spus cărturarilor şi
fariseilor pe faţă că îi vor omori pe unii
dintre solii pe care El avea să-i trimită —
prooroci, înţelepţi şi cărturari. Unii, dacă
au scăpat de martiraj, au fost, în schimb,
biciuiţi în sinagogi şi persecutaţi din oraş în
oraş. Astfel, liderii religioşi ai Israelului îşi
îngrămădeau asupra lor vinovăţia acumulată
de-a lungul istoriei martirajelor. Asupra lor
aveau să vină tot sângele nevinovat, care a
fost vărsat pe pământ, de Ia sângele nepri-
hănitului Abel până Ia sângele lui Zaha-
ria, fiul lui Barachia, a cărui ucidere este
consemnată Ia 2 Cronici 24:20, 21, ultima
carte din Biblia Ebraică (nu este vorba de
Zaharia, autorul cărţii cu acelaşi nume din
Vechiul Testament).
23:36  Culpabilitatea întregului trecut

avea să cadă peste generaţia sau rasa căreia
i se adresa Cristos, ca şi când tot sângele
nevinovat se combina şi culmina în moartea
Mântuitorului fără păcat. Un potop de pe-
deapsă avea să fie vărsat peste naţiunea care
L-a urât pe Mesia fără pricină şi L-a răstignit
pe o cruce de tâlhar.
O. Isus plânge pentru Ierusalim
(23:37-39)
Este foarte semnificativ acest capitol din
Biblie, care, deşi conţine atâtea condamnări
rostite de Domnul Isus, se încheie însă cu
lacrimile Sale! După ce a fost respins cu
atâta furie de farisei, El rosteşte o plângere
zguduitoare la adresa cetăţii care a pierdut
prilejul. Repetarea numelui: „O, Ierusalime,
Ierusalime!" este încărcată de emoţie ne-
spus de adâncă. Este cetatea care i-a ucis pe
profeţi şi i-a omorât cu pietre pe solii trimişi
de Dumnezeu. Cu toate acestea, Domnul a
iubit-o şi, cu dragă inimă, i-ar fi strâns la
piept pe copiii ei — cum îşi strânge găina
puiii sub aripi—dar ea nu a vrut să se lase
îmbrăţişată.
23:38 în încheierea acestei lamentaţii,
Domnul Isus spune: „Iată că vi se Iasă casa
pustie." în esenţă, casa de aici este templul,
dar s-ar putea referi şi la cetatea Ierusalim şi
la însăşi naţiunea Israel. De la moartea Sa şi
până la a Doua Venire a Sa avea să urmeze
un interval în timpul căruia Israelul necre-
dincios nu avea să-L vadă (după învierea Sa
El a fost văzut doar de credincioşi).
23:39 Versetul 39 anticipează a Doua Sa
Venire, când o parte credincioasă a Israelului
îl va accepta ca Regele-Mesia al ei. Această
acceptare se deduce implicit din cuvintele:
„Binecuvântat este Cel ce vine în Numele
Domnului."
Nu se sugerează că cei care L-au ucis pe
Cristos vor mai avea o şansă. Domnul vorbi-
se despre Ierusalim şi astfel, prin metonimie,
despre locuitorii săi şi despre Israel în gener-
al. A doua oară când locuitorii Ierusalimului
îl vor vedea după moartea Sa va fi când îl
vor privi pe Cel ce L-au străpuns şi-L vor
jeli cum e jelit un singur fiu (Zah. 12:10). în
concepţia iudaică, nu există jale mai mare
decât aceea pentru unicul fiu al unei familii.
XIII. Discursul rostit de Rege pe
Muntele Măslinilor
(Cap. 24, 25)
Capitolele 24 şi 25 formează ceea ce s-a
numit Discursul de pe Muntele Măslinilor,
deoarece această rostire importantă a Dom-

Matei

111

nului Isus a avut loc pe acest munte. Discur-
sul este în întregime de natură profetică,
îndreptându-ne privirile spre a Doua Venire
a Domnului. El priveşte în principal, dar nu
exclusiv, naţiunea Israel. Locul unde a fost
rostit este, evident, Palestina („atunci cei
care vor fi în Iudeea să fugă la munţi",
24:16). Cadrul său este prin excelenţă iudaic:
„rugaţi-vă ca fuga voastră să nu fie iarna,
nici într-o zi de Sabat", 24:20. Referirea la
cei aleşi din 24:22 trebuie înţeleasă ca o
referire la aleşii iudaici, nu la biserică. Bise-
rica nu poate fi găsită în nici una din profe-
ţiile sau parabolele discursului, aşa cum vom
demonstra îndată.
A.	Isus   prezice  distrugerea   templului
(24:1,2)
Discursul este introdus prin afirmaţia
semnificativă că Isus a părăsit templul.
Această mişcare este deosebit de semnifi-
cativă, mai ales în lumina cuvintelor pe care
tocmai le-a rostit: „Iată că vi se lasă casa
pustie" (23:38). Aceasta ne duce cu gândul
la modul în care descrie Ezechiel gloria care
s-a depărtat din templu (Ezec. 9:3; 10:4;
11:23).
Ucenicii doreau ca Domnul să admire şi
El frumuseţea arhitectonică a templului, aşa
cum îi impresionase aceasta pe ei. Ei se
ocupau de lucrurile trecătoare, şi nu de cele
eterne; erau preocupaţi de umbre, mai degra-
bă decât de substanţă. Isus i-a avertizat că
clădirea avea să fie distrusă, aşa încât nu va
mai rămâne piatră pe piatră, care să nu fie
dărâmată. Titus a încercat, fără succes, să
salveze templul, dar soldaţii de sub comanda
lui l-au incendiat, împlinind astfel profeţia
lui Cristos. Când focul a mistuit podoabele
de aur, preţiosul metal topit s-a scurs printre
pietre. Pentru a-1 recupera, soldaţii au fost
nevoiţi să scoată pietrele, una câte una, exact
aşa cum prezisese Domnul. Această judecată
a fost executată în anul 70 după Cristos,
când romanii, sub conducerea lui Titus, au
prădat Ierusalimul.
B.	Prima jumătate a Marii Strâmtorări
(24:3-14)
24:3 „El a şezut jos pe muntele Măsli-
nilor. Şi ucenicii Lui au venit la El la o
parte, şi I-au zis: «Spune-ne, când se vor
întâmpla aceste lucruri? Şi care va fi
seninul venirii Tale şi al sfârşitului veacu-
lui acestuia?»" Să examinăm pe rând cele
trei întrebări puse de ucenici:
1.  Când se vor întâmpla aceste lucruri?

Cu alte cuvinte, când va fi distrus tem-
plul?
2.	Care va fi semnul venirii Sale? Adică,
ce eveniment supranatural va preceda
revenirea Sa pe pământ, pentru a-Şi
instaura împărăţia?
3.	Care va fi semnul... sfârşitului vea-
cului? Adică ce anume va vesti sfârşitul
epocii imediat premergătoare glorioasei
Sale reveniri? (A doua şi a treia întrebare
constituie, în esenţă, o singură întrebare.)
Trebuie să nu scăpăm din vedere faptul
că modul de a gândi al acestor ucenici evrei
era concentrat în jurul glorioasei epoci a lui
Mesia pe pământ. Ei nu se gândeau la veni-
rea lui Cristos pentru biserică; ei nu cunoş-
teau aproape nimic despre această etapă din
cadrul venirii Sale. Expectaţia lor se baza pe
venirea Sa cu putere şi slavă, pentru a-Şi
distruge vrăjmaşii şi a-Şi instaura domnia
peste întreaga lume.
De asemenea, trebuie să ne fie clar că ei
nu s-au referit nici la sfârşitul lumii (cum se
spune în versiunea King James), ci la sfâr-
şitul veacului (în greacă: aiöri).
Prima întrebare pusă de ei nu se bucură
de un răspuns direct. Mai degrabă, Mântuito-
rul pare să comaseze asediul Ierusalimului,
care avea să se întâmple în anul 70 d.Cr.
(vezi Luca 21:20-24) cu un asediu similar ce
se va întâmpla în zilele de pe urmă. Când
studiem profeţiile, adesea vedem cum Dom-
nul trece aproape imperceptibil de la o împli-
nire timpurie, parţială la o împlinire ulterioa-
ră, finală.
întrebările a doua şi a treia îşi primesc
răspunsul în versetele 4-44 din capitolul 24.
Aceste versete descriu Perioada de sate ani a
Tribulaţiei (sau a Marii Strâmtorări, cum mai
este ea cunoscută), perioadă care va precede
glorioasa venire a lui Cristos. Primii trei ani
şi jumătate sunt descrişi în versetele 4 la 14.
Ultimii trei ani şi jumătate, cunoscuţi sub
denumirea de Marea Strâmtorare şi aceea de
Vremea Necazului lui Iacob (Ier. 30:7), vor
fi ani de suferinţe fără precedent pentru
locuitorii pământului.
Multe din condiţiile care caracterizează
prima jumătate a Marii Strâmtorări s-au
manifestat, într-o oarecare măsură, în mai
toată istoria omenirii, dar în perioada de care
ne ocupăm acum aceste condiţii vor fi ex-
trem de mult intensificate. Celor care fac
parte din biserică li s-a promis strâmtorare
(loan 16:33), dar aceasta se deosebeşte foarte
mult de Marea Strâmtorare, care va fi turnată
peste o lume care L-a respins pe Fiul lui

112

Matei

Dumnezeu.
Noi credem că biserica va fi luată din
lume (1 Tes. 4:13-18) înainte de a începe
ziua mâniei lui Dumnezeu (1 Tes. 1:10; 5:9;
11 Tes. 2:l-J2;Apo. 3:10).
24:4,5 în timpul primei jumătăţi a Marii
Strâmtorări, se vor ivi mulţi Mesii falşi, care
vor reuşi să înşele mulţimi mari de oameni.
Actualul curent de apariţie a atâtor culte
deviate ar putea constitui un preludiu al
acestei perioade, dar încă nu este adevăra
împlinire a profeţiei. Aceşti lideri religioşi
falşi vor fi evrei, care vor pretinde că sunt
Cristosul.
24:6, 7 Vor fi războaie şi veşti de răz-
boaie.... Un neam se va scula împotriva
altui neam, şi o împărăţie împotriva altei
împărăţii. Din nou, la prima vedere s-ar
părea că deja vedem împlinirea acestei zile,
dar evenimentele la care asistăm pălesc în
faţa a ceea ce va fi atunci când se va împlini
cu adevărat profeţia aceasta. De fapt, urmă-
torul eveniment din cadrul programului
calendaristic al lui Dumnezeu este Răpirea
bisericii (loan 14:1-6; 1 Cor. 15:51-57). Nu
mai e nici o profeţie care trebuie să se împli-
nească înaintea de Răpire. După ce va fi
ridicată biserica de pe pământ, va începe să
se deruleze programul profetic al lui Dumne-
zeu şi condiţiile descrise în acest capitol vor
începe să se manifeste cu repeziciune. Foa-
mete, ciumi şi cutremure se vor petrece în
diverse locuri de pe pământ. Chiar şi astăzi
liderii din toată lumea sunt alarmaţi de spec-
trul foamei, datorită exploziei demografice.
Dar această condiţie va fi mult accentuată,
prin penuria de alimente cauzată de războaie.
Cutremurele de pământ atrag atenţia
lumii — nu numai cele care s-au petrecut
deja, ci mai ales, cele care sunt aşteptate să
vină. Din nou, acestea sunt doar paie în
bătaia vântului, şi nu împlinirea reală a
cuvintelor Mântuitorului.
24:8 Versetul 8 identifică această perioa-
dă drept începutul durerilor — adică de-
clanşarea durerilor naşterii, prin care se va
instaura o nouă orânduire (ordine), sub
conducerea Regelui Mesia al Israelului.
24:9,10 Credincioşii statornici vor trece
prin mari încercări personale în timpul Marii
Strâmtorări. Naţiunile lumii vor dezlănţui o
campanie aprigă de ură împotriva tuturor
celor care Ii sunt credincioşi Lui. Ei nu vor
fi doar judecaţi în instanţele civile şi reli-
gioase (Marcu 13:9), ci mulţi vor muri ca
martiri, datorită refuzului lor de a se lepăda
de credinţă. Deşi credincioşii din toate tim-

purile epocii creştine au avut parte de aceste
încercări şi suferinţe, datorită mărturiei lor,
versetele de aici par să se refere la cei 144
. 000 de credincioşi evrei, care vor desfăşura
o lucrare deosebită în timpul acestei perioa-
de.
Mulţi vor alege apostazia, numai să nu
sufere şi să nu moară. Membri ai familiilor
îşi vor pâri propriile rude, trădându-i şi
vânzându-i în mâinile unor prigonitori bes-
tiali.
24:11 Se vor scula mulţi prooroci
mincinoşi şi vor înşela mulţimi mari de
oameni. Aceşti profeţi falşi nu trebuie con-
fundaţi cu falşii mesii din versetul 5. Profeţii
falşi se pretind a fi purtători de cuvânt al lui
Dumnezeu. Două sunt modalităţile prin care
pot fi depistaţi aceştia: profeţiile lor nu se
împlinesc întotdeauna şi învăţăturile lor
întotdeauna îi îndepărtează pe oameni de la
adevăratul Dumnezeu. Faptul că se pome-
neşte de prooroci (profeţi) întăreşte convin-
gerea noastră, exprimată anterior, că Marea
Strâmtorare are, cu precădere, un caracter
iudaic. Proorocii mincinoşi sunt asociaţi cu
poporul Israel, pe când, în biserică, pericolul
vine din partea învăţătorilor mincinoşi (falşi)
(2 Pet. 2:1).
24:12 In contextul răspândirii fără prece-
dent a răutăţii, sentimentele umane de afec-
ţiune se vor întâlni tot mai rar; în schimb,
vor abunda actele de ură şi răutate.
24:13 „Dar cine va răbda până la
sfârşit va fi mântuit". Evident, acest verset
nu înseamnă că sufletele oamenilor vor fi
mântuite în acel timp prin răbdarea lor;
mântuirea este întotdeauna prezentată în
Biblie ca fiind dăruită de Dumnezeu, prin
harul Său şi primită sau însuşită prin credinţa
în moartea înlocuitoare a lui Cristos şi învie-
rea Sa. Nici nu înseamnă că toţi cei care vor
răbda vor scăpa de vătămare fizică — căci
deja am aflat că mulţi credincioşi vor fi
martirizaţi (v. 9). Este, mai degrabă, o afir-
maţie cu caracter general, potrivit căreia, cei
care rămân statornici, suferind prigoanele
fără să se lepede de credinţă, vor fi izbăviţi
la a Doua Venirea lui Cristos. Nimeni să nu-
şi închipuie că apostazia le va da prilejul să
scape sau să se pună la adăpost. Numai cei
care au credinţă adevărată vor fi mântuiţi.
Deşi credinţa autentică, mântuitoare, poate
înregistra uneori scăpări şi alunecări, pe
ansamblu, ea rămâne totdeauna statornică,
are caracterul de permanenţă.
24:14 în timpul acestei perioade, evan-
ghelia împărăţiei va fi vestită în toată Iu-

Matei

113

mea, ca să slujească de mărturie tututor
neamurilor. După cum am explicat în noti-
ţele asupra versetului 23 din capitolul 4,
evanghelia împărăţiei este vestea bună că
Cristos vine să-şi instaureze împărăţia pe
pământ şi că cei care-L primesc prin credinţă
în timpul Marii Strâmtorări vor beneficia de
binecuvântările Domniei Sale de o mie de
ani (Mileniul).
Versetul 14 din capitolul 24 este adesea
greşit interpretat de unii, care încearcă să
demonstreze că Cristos nu ar putea să vină în
orice moment, să-Şi ia biserica, deoarece
atâtea triburi încă nu au auzit evanghelia.
Dar această aparentă dificultate este elimi-
nată de îndată ce ne dăm seama că versetul
14 se referă la venirea Sa cu sfinţii Şăi, mai
degrabă decât pentru sfinţii Săi. în plus,
versetul se referă la evanghelia împărăţiei,
nu la evanghelia harului lui Dumnezeu (vezi
notele de la 4:23).
Există o paralelă izbitoare între eveni-
mentele descrise în versetele 3-14 şi cele de
la Apocalipsa 6:1-11. Călăreţul de pe calul
alb — un mesia fals; călăreţul de pe calul
roşu — război; călăreţul de pe calul negru
— foamete; călăreţul de pe calul gălbui —
ciuma; sau moartea. Sufletele de sub altar
sunt martiri. Evenimentele descrise la Apo-
calipsa 6:12-17 sunt corelate cu cele de la
Matei 24:19-31.
C. Marea Strâmtorare (24:15-28)
24:15 în acest punct am ajuns la mijlocul
Marii Strâmtorări. Ştim că aşa stau lucrurile
comparând versetul 15 cu Daniel 9:27.
Daniel a prezis că la mijlocul săptămânii a
şaptezecea, adică, la sfârşitul a trei ani şi
jumătate, un chip idolatru va fi aşezat în
locul sfânt, adică în templul din Ierusalim.
Tuturor oamenilor li se va porunci să se
închine acestui idol abominabil. Eşecul de a
se conforma ordinului va fi plătit cu moartea
(Apo. 13:15).
„De aceea, când veţi vedea «urâciunea
pustiirii», despre care a vorbit proorocul
Daniel, «aşezată în locul sfânt» — cine
citeşte să înţeleagă! — înălţarea idolului va
constitui semnalul pentru cei care cunosc
Cuvântul lui Dumnezeu că Marea Strâmto-
rare a început. Observaţi că Domnul doreşte
ca cine citeşte profeţia s-o înţeleagă.
24:16 ...atunci cei ce vor fi în Iudeea să
fugă la munţi, deoarece în vecinătatea
Ierusalimului refuzul lor de a se închina
chipului ar putea fi uşor depistat.
24:17-19 Totul va trebui făcut în mare

grabă. Dacă cineva va sta pe acoperişul
casei, va trebui să-şi lase toate lucrurile şi să
fugă. Timpul petrecut cu strângerea lucru-
rilor personale ar putea însemna diferenţa
dintre viaţă şi moarte. Cel care va lucra la
câmp nu trebuie să se întoarcă să-şi ia hai-
nele, oriunde şi le-ar fi lăsat. Femeile gravide
şi mamele care alăptează vor fi foarte deza-
vantajate — căci va fi greu pentru ele să
poată fugi.
24:20 Credincioşii trebuie să se roage ca
această criză să nu vină iarna, când s-ar crea
alte probleme pentru călătorit, şi să nu vină
în ziua de Sabat, când distanţa pe care ar
putea-o parcurge ar fi limitată, conform legii
(Ex. 16:29). O călătorie ca pentru o zi de
Sabat nu ar fi de ajuns să le permită să se
refugieze în afara zonei de pericol.
24:21 „Pentru că atunci va fi un necaz
aşa de mare, cum n-a fost niciodată de la
începutul lumii până acum, şi nici nu va
mai fi." Aceste cuvinte delimitează net
perioada Marii Strâmtorări de toate celelalte
suferinţe, cum ar fi inchiziţia, pogromurile,
epurările, masacrele şi genocidele istoriei.
Profeţia aceasta nu putea fi împlinită până
acum de toate celelalte persecuţii care au
avut deja loc, deoarece se spune limpede că
se va sfârşi cu a Doua Venire a lui Cristos.
24:2 Marea Strâmtorare va fi atât de
intensă încât dacă zilele acelea n-ar fi
scurtate, nimeni n-ar scăpa. Asta nu în-
seamnă însă că Marea Tribulaţie, a cărei
durată este precizată, ca fiind de trei ani şi
jumătate, va fi scurtată. Explicaţia probabilă
este că Dumnezeu în chip miraculos va
scurta ziua, să rămână mai puţine ore cu
lumină, întrucât majoritatea luptelor au loc la
lumina zilei. Din pricina celor aleşi (adică
a celor care L-au primit pe Isus), Domnul va
uşura suferinţa, făcând ca întunericul să vină
mai repede decât de obicei.
24:23-26 Versetele 23 şi 24 reiau avertis-
mentele faţă de^pericolul mesiilor falşi şi al
profeţilor falşi. într-o atmosferă de criză, vor
circula ştiri că Mesia se află deja într-un loc
secret. Asemenea veşti vor putea fi folosite
pentru a-i prinde în cursă pe cei care-L vor
căuta cu dragoste şi sinceritate pe Cristos.
De aceea, Domnul îi avertizează pe toţi
ucenicii să nu creadă veştile privitoare la o
sosire locală, secretă. Chiar cei care fac
minuni nu provin, neapărat, de la Dumnezeu;
minunile pot avea o origine satanică. Omul
păcatului va fi învestit cu putere satanică,
pentru a face minuni (2 Tes. 2:9, 10).
24:27 Venirea lui Cristos va fi un eveni-

114

Matei

ment inconfundabil — ea se va produce
dintr-odată, va fi publică, universală şi slă-
vită. Asemenea fulgerului, ea va fi imediat
vizibilă şi clară tuturor.
24:28 Şi nici o stricăciune morală nu va
scăpa furiei şi judecăţii ei. „Oriunde va fi
stârvul, acolo se vor aduna vulturii."
Stârvul întruchipează iudaismul apostat,
creştinătatea apostată şi întregul sistem al
lumii, care s-a unit împotriva lui Dumnezeu
şi a Cristosului Său. Vulturii reprezintă
judecăţile lui Dumnezeu, care vor fi dezlăn-
ţuite în legătură cu apariţia lui Mesia.
D. A doua venire (24:29-31)
24:29 La încheierea Marii Strâmtorări, se
vor produce groaznice perturbaţii în ceruri.
Soarele se va întuneca şi, întrucât lumina
lunii este doar o reflecţie a luminii soarelui,
luna nu-şi va mai da lumina. Stelele vor
cădea din cer iar planetele vor fi deviate de
la orbitele lor obişnuite. E inutil să menţio-
năm că aceste perturbaţii cosmice de o aşa
anvergură vor afecta clima, mareele şi ano-
timpurile de pe pământ.
Ne putem forma o imagine vagă a ceea
ce se va întâmpla atunci, dacă citim descrie-
rea pe care o face Velikovsky schimbărilor
care s-ar produce în cazul în care doar un alt
corp ceresc s-ar apropia de pământ, provo-
când o înclinaţie a axei sale:
în acel moment, un seism extraordinar de puter-
nic ar cutremura întregul pământ. Aerul şi apa ar
continua să se mişte prin inerţie; uraganele ar
cuprinde pământul iar mările ar inunda conti-
nentele, purtând cu ele pietriş, nisip şi fauna
marină, pe care le-ar depozita pe uscat. S-ar
dezvolta o temperatură foarte ridicată, care ar
topi rocile; ar erupe vulcanii; lava s-ar revărsa,
pătrunzând în fisuri şi acoperind mase uriaşe de
teren. Munţii ar ţâşni în mijlocul şesurilor, mulţi
dintre ei încălecând peste alţi munţi existenţi,
provocând sciziuni şi rupturi masive. Lacurile s-
ar goli de apă, râurile şi-ar schimba cursul;
regiuni uriaşe ale pământului, împreună cu toţi
locuitorii lor, ar cădea sub valurile mării. Păduri-
le ar arde iar uraganul şi mările învolburate le-ar
smulge din rădăcini, adunându-le în grămezi
uriaşe. Mări s-ar transforma în deserturi iar
apele ar dispare.45
24:30 „Atunci se va arăta în cer sem-
nul Fiului." Nu ni se spune care va fi sem-
nul acela. Prima Sa venire a fost însoţită de
un semn pe cer—steaua. Poate că tot o stea
miraculoasă va vesti a doua Sa venire. Unii

cred că Fiul Omului însuşi va fi semnul.
Indiferent de semnificaţia reală a versetului,
semnul va fi văzut de toţi când se va arăta.
Toate seminţiile (triburile) pământului se
vor boci şi vor vedea pe Fiul omului ve-
nind pe norii cerului, cu putere şi cu o
mare slavă." Ce clipă minunată va fi! Cel
care a fost scuipat şi răstignit va fi răzbunat,
ca Domn al vieţii şi gloriei! Blândul şi umi-
lul Isus se va arăta ca Iehova însuşi. Mielul
de jertfă va descinde ca Leu cuceritor. Dis-
preţuitul tâmplar din Nazaret va veni ca
Rege al regilor şi Domn al domnilor. Carele
Sale vor fi norii cerului. El va veni îmbrăcat
cu toată puterea şi splendoarea — acesta
fiind momentul aşteptat cu atâta ardoare de
toată creaţia, ce a suspinat atâtea mii de ani!
24:31 Când va cobori El, va trimite pe
îngerii Săi pe tot pământul, ca să adune pe
aleşii Lui — Israelul credincios — în ţara
Palestinei. De pe tot pământul ei se vor
aduna să-L salute pe Mesia şi să se bucure
de domnia Sa slăvită.
E. Pilda smochinului (24:32-35)
24:32 „De la smochin învăţaţi pilda
Iui". Din nou, Domnul nostru trage învăţă-
minte spirituale din natură. Când ramurile
smochinului se frăgezesc şi înfrunzesc, ştiţi
că vara este aproape. Am văzut că smochi-
nul întruchipează poporul Israel (21:18-22).
Veacuri de-a rândul, Israelul a zăcut latent,
fără să aibă nici un guvern al său, nici o
structură statală, nici un sistem monetar, nici
o administraţie. Spiritual, naţiunea rămâne în
continuare rece şi stearpă. Nu dă nici un rod
pentru Dumnezeu. Dar pe plan naţional, am
putea spune că ramurile sale au frăgezit şi au
înverzit.
24:33 „Tot aşa, şi voi, când veţi vedea
toate aceste lucruri, să ştiţi că Fiul omului
este aproape, este chiar Ia uşi." Reapariţia
Israelului ca naţiune suverană înseamnă nu
numai că începutul Marii Strâmtorări este
aproape, dar şi că Domnul însuşi este aproa-
pe, chiar la uşi!
Dacă venirea lui Cristos ca să domnească
este atât de aproape, cu cât mai iminentă este
Răpirea bisericii? Dacă zărim deja umbrele
evenimentelor care trebuie să preceadă
apariţia Sa în slavă, cu cât mai aproape
suntem noi de prima etapă a Parusiei sau
Venirii Sale (1 Tes. 4:13-18)?!
24:34 După ce s-a referit la smochin,
Isus a adăugat: „Adevărat vă spun că nu
va trece cu nici un chip această generaţie
până nu se vor întâmpla toate aceste

Matei

115

lucruri." (Versetul a fost tradus după versiu-
nea engleză din textul original al comenta-
riului, n.tr.) „Această generaţie" nu poate să
se refere la oamenii care au trăit pe vremea
când era Cristos pe pământ; toţi aceia au
murit, dar evenimentele descrise în capitolul
24 nu au avut încă loc. Ce a vrut atunci
Domnul să spună prin acest termen: „gene-
raţia aceasta"? Există două explicaţii plau-
zibile:
F.W. Grant şi alţi comentatori cred că
este vorba despre „însăşi generaţia care vede
începutul acestor lucruri, şi care va apuca să
vadă şi sfârşitul."47 Aceiaşi oameni care văd
ridicarea Israelului ca naţiune^sau care văd
începutul Marii Strâmtorări) îl va vedea pe
Domnul Isus venind pe norii cerului ca să
domnească.
Cealaltă explicaţie este că termenul
generaţie trebuie luat în sensul de rasă (sau
„neam", cum redă versiunea Cornilescu
acest verset, n.tr.). Este o traducere legitimă
a termenului original din greacă, care în-
seamnă „oameni din acelaşi stoc", „rasă" sau
„familie" (Mat. 12:45; 23:35, 36). Aşadar
Isus a prezis că rasa iudaică va supravieţui,
pentru a vedea toate aceste lucruri împlinin-
du-se. Este un miracol al istoriei faptul că
evreii continuă să supravieţuiască, după toate
persecuţiile şi atrocităţile la care au fost
supuşi.
Dar eu cred că de aici se mai desprinde
un gând. Pe vremea lui Isus, termenul „nea-
mul acesta" (sau „generaţia aceasta", n.tr.) se
referea la un popor care refuza cu încăpăţâ-
nare să-L recunoască pe El ca Mesia. Cred
că El a prezis că Israelul ca naţiune va conti-
nua să-L respingă pe Cristos până la a doua
Sa venire. Atunci toată răzvrătirea va fi
zdrobită şi numai aceia care se vor supune
de bună voie guvernării Sale vor fi cruţaţi,
pentru a putea intra în Mia de ani.
24:35 Pentru a sublinia caracterul infaili-
bil al prezicerilor Sale, Isus a adăugat că
cerul şi pământul vor trece, dar cuvintele
Lui nu vor trece. Prin cer Domnul s-a
referit la cerurile atmosferice, la bolta ce-
rească de deasupra noastră, nu la cerul care
este locuinţa lui Dumnezeu (2 Cor. 12:2-4).
Dizolvarea cerului şi a pământului este
descrisă la 2 Petru 3:10-13 şi apoi la Apoca-
lipsa 20:11.
F.  Nu se cunoaşte nici ziua, nici ceasul
(24:36-44)
24:36 Cât priveşte ziua şi ceasul venirii
Sale a doua oară, „nu ştie nimeni: nici

îngerii din ceruri,48 nici Fiul, ci numai
Tatăl [Meu]". Acesta trebuie să fie un
avertisment suficient pentru a ne feri de
ispita de a stabili date sau de a crede în cei
care se ocupă cu acest lucru. Nu ne miră că
îngerii nu ştiu, deoarece ei sunt creaturi
mărginite, cu o cunoaştere mărginită.
Deşi cei care vor trăi înainte de revenirea
lui Cristos nu vor cunoaşte ziua şi ceasul, se
pare că cei care cunosc profeţiile vor putea
cunoaşte anul. De pildă, ei vor şti că va fi la
aproximativ trei ani şi jumătate după ce va fi
înălţat în templu chipul idolului (Dan. 9:27;
vezi şi Dan. 7:25; 12:7, 11; Apo. 11:2, 3;
12:14; 13:5). „
24:37-39 în zilele acelea însă cei mai
mulţi oameni vor fi nepăsători, exact ca în
zilele lui Noe. Deşi zilele dinaintea poto-
pului au fost pline de o cumplită răutate, nu
această trăsătură este subliniată aici. Oamenii
mâncau, beau, se însurau şi se măritau. Cu
alte cuvinte, îşi vedeau de treburile lor obiş-
nuite, ca şi când ar fi trăit în veci. Deşi au
fost avertizaţi că va veni un mare potop, ei
au trăit ca şi când ar fi fost imuni la acest
potop. Dar când, în cele din urmă, a venit
potopul, i-a găsit total nepregătiţi, situaţi în
afara singurului loc de adăpost. Exact aşa va
fi şi la revenirea lui Cristos. Numai cei găsiţi
în Cristos, arca mântuirii, vor fi izbăviţi.
24:40, 41 Atunci din doi bărbaţi care
vor fi la câmp, unul va fi luat ca să fie
judecat, şi altul va fi lăsat, ca să intre în
Mileniu. Din două femei care vor măcina
la moară, una va fi luată ca să fie judecată,
şi alta va fi lăsată, ca să se bucure de bine-
cuvântările domniei lui Cristos. (Versetele
40 şi 41 sunt adesea folosite ca argument,
atunci când sunt avertizaţi cei nemântuiţi, în
legătură cu Răpirea — adică prima etapă a
venirii lui Cristos pe pământ, pentru ca să-Şi
ia toţi credincioşii la cer, lăsându-i pe necre-
dincioşi aici jos, ca să înfrunte judecata. Deşi
acest text poate constitui o aplicaţie valabilă
a acestei preveniri, contextul ne arată fără
echivoc că interpretarea are de a face cu
venirea lui Cristos, pentru a domni.)
24:42-44 Având în vedere incertitudinea
cu privire la ziua şi ceasul venirii Sale,
oamenii ar trebui să vegheze. Dacă cineva
ştie că-i va fi prădată casa, se va pregăti,
chiar dacă nu va cunoaşte momentul exact
când se va întâmpla acest lucru. Fiul Omului
va veni când mulţimile de oameni se vor
aştepta cel mai puţin. Prin urmare, copiii Lui
trebuie să-L aştepte cu înfrigurare.

116

Matei

G. Parabola robului înţelept şi a celui rău
(24:45-51)i
24:45-47 în ultimele versete din acest
capitol, Domnul Isus arată că un slujitor (sau
rob) îşi va trăda adevăratul caracter prin
modul în care se va purta cu privire la reve-
nirea Stăpânului său. Toţi slujitorii au datoria
să hrănească, la timp, membrii casei. Dar nu
toţi cei care susţin că sunt slujitorii lui Cris-
tos sunt, cu adevărat, ai Lui.
Robul înţelept este cel care va fi găsit
având grijă de copiii lui Dumnezeu. Un
asemenea slujitor va fi onorat cu vaste res-
ponsabilităţi în împărăţie. Stăpânul îl va
pune peste toate averile sale.
24:48-51 Robul rău îl reprezintă pe cel
care e credincios doar cu numele, pe cel a
cărui comportare nu este afectată de perspec-
tiva revenirii apropiate a stăpânului său.
Acest slujitor începe să bată pe ceilalţi sluji-
tori, să mănânce şi să bea la un loc cu beţi-
vii. O asemenea comportare demonstrează că
el nu este gata pentru împărăţie. Când va
veni Regele, îl va pedepsi şi soarta lui va fi
soarta făţarnicilor; acolo va fi plânsul şi
scrâşnirea dinţilor.
Parabola aceasta se referă la revenirea
vizibilă a Regelui-Mesia. Dar principiul se
aplică la fel de bine şi la Răpire. Mulţi oa-
meni care susţin că sunt creştini dovedescc,
în realitate, prin ostilitatea lor faţă de copiii
lui Dumnezeu şi uşurinţa cu care se alipesc
de cei nelegiuiţi, că, în realitate, nu aşteaptă
Revenirea lui Cristos. Pentru ei venirea
Domnului va însemna judecată, şi nu binecu-
vântare.
H. Parabola celor zece fecioare
(25:1-13)
25:1-5 Primul cuvânt, „Atunci", stabi-
lind legătura cu capitolul 24, plasează în
mod evident această parabolă în perioada
precedentă şi concomitentă cu revenirea
Regelui pe pământ. Isus aseamănă împă-
răţia cerurilor din vremea aceea cu zece
fecioare, care şi-au luat candelele, şi au
ieşit în întâmpinarea mirelui. Cinci din ele
au fost înţelepte, luându-şi untdelemn pentru
candelele lor. Celelalte cinci nu au fost
înţelepte, căci nu şi-au luat untdelemn. Pe
când aşteptau, toate au adormit.
Cele cinci fecioare înţelepte reprezintă
adevăraţii ucenici ai lui Cristos în timpul
Marii Strâmtorări. Candelele simbolizează
mărturia iar uleiul (untdelemnul) îl simboli-
zează pe Duhul Sfânt. Fecioarele nechibzuite
îi reprezintă pe cei care mărturisesc că au

nădejdea venirii lui Mesia, dar n-au fost
niciodată convertiţi şi astfel nu îl au pe
Duhul Sfânt. Mirele este Cristos, Regele;
întârzierea Lui simobolizează perioada dintre
cele două Veniri ale Sale. Faptul că toate
cele zece fecioare au dormit ne arată că pe
dinafară nu se deosebeau prea mult unele de
altele.
25:6 La miezul nopţii s-a auzit strigarea
că vine mirele. în capitolul precedent am
aflat că sosirea Sa va fi vestită de semne
cutremurătoare.
25:7-9 Fecioarele s-au sculat şi şi-au
pregătit candelele—căci toate doreau să fie
gata. însă cele nechibzuite, neavând untde-
lemn, au cerut puţin de la cele înţelepte, dar
acestea le-au trimis să-şi cumpere untde-
lemn. Refuzul celor înţelepte pare egoist, la
prima vedere, dar în domeniul spiritual,
nimeni nu poate împărtăşi Duhul la altul.
Desigur, Duhul Sfânt nu poate fi cumpărat,
dar Biblia recurge aici la o figură de stil, în
legătură cu cumpărarea mântuirii fără bani şi
fără plată.
25:10-12 Pe când se duceau ele să
cumpere untdelemn, a venit mirele. Ver-
siunea Syriacă şi Vulgata spun că el a venit
cu mireasa sa. Acest amănunt corespunde
perfect tabloului profetic. Domnul Isus se va
întoarce de la nuntă cu mireasa Sa, biserica
(1 Tes. 3:13). (Nunta are loc în cer [Ef. 5:27]
după Răpire.) Rămăşiţa credincioasă a sfin-
ţilor din Marea Strâmtorare va intra cu El în
odaia de nuntă. Ospăţul de nuntă este o
descriere plastică a bucuriei şi binecuvântării
împărăţiei pământeşti a lui Cristos. Fecioare-
le înţelepte au intrat cu el în odaia de
nuntă (sau la ospăţul de nuntă, versiunea
JND); şi s-a încuiat uşa. A fost prea târziu
ca să mai poată intra cineva în împărăţie.
Când au venit celelalte fecioare, cerând să
fie lăsate să intre, mirele a declarat că nu le
cunoaşte—semn clar că nu se născuseră din
nou.
25:13 învăţătura pe care trebuie să ne-o
însuşim, spune Isus, este că trebuie să ve-
ghem, deoarece nu se cunoaşte ziua şi ceasul
venirii Sale. Credincioşii trebuie să trăiască
ca şi când Domnul ar putea veni în orice
clipă. Sunt candelele noastre pregătite şi
umplute cu untdelemn?
I.   Parabola talanţilor (25:14-30)
25:14-18 Parabola aceasta ne învaţă şi ea
că atunci când va reveni Domnul, vor exista
slujitori autentici şi slujitori falşi. Istoria
gravitează în jurul unui om, care, înainte de

Matei

117

a pleca într-o călătorie lungă, şi-a strâns robii
(slujitorii) şi le-a dat fiecăruia dintre ei dife-
rite sume de bani, potrivit cu capacitatea lor.
Unuia i-a dat cinci talanţi, altuia doi iar
ultimului unu. Ei aveau datoria să folosească
banii în aşa fel încât aceştia să-i aducă câştig
stăpânului. Omul cu cinci talanţi a mai
câştigat cinci. Cel cu doi talanţi a reuşit să-i
dubleze. Dar omul cu un singur talant 1-a
îngropat.
Nu e greu să vedem că Cristos este
stăpânul iar călătoria lungă este perioada
dintre prima şi a doua Sa venire. Cei trei
slujitori sunt israeliţi aflaţi în viaţă în timpul
Marii Strâmtorări, însărcinaţi cu răspunderea
de a purta de grijă intereselor Domnului
absent. Ei primesc responsabilitatea în fun-
cţie de capacităţile individuale ale fiecăruia.
25:19-23 După multă vreme, stăpâ-
nul... s-a întors şi le-a cerut socoteala.
Aceasta reprezintă a doua venire a Dom-
nului. Primii doi au primit exact aceeaşi
elogiere: „Bine, rob bun şi credincios; ai
fost credincios în puţine lucruri, te voi
pune peste multe lucruri; intră în bucuria
stăpânului tău." Proba la care a fost supusă
slujirea lor nu a constat în cantitatea câşti-
gată, ci în efortul depus. Fiecare s-a folosit
de capacitatea sa din plin şi a câştigat sută la
sută. Aici sunt întruchipaţi credincioşii ade-
văraţi, a căror răsplată este să se bucure de
binecuvântările împărăţiei mesianice.
25:24, 25 Al treilea slujitor nu a avut ce
să-i dea stăpânului său decât insulte şi scuze.
Astfel el 1-a acuzat pe stăpânul său că este
aspru şi nerezonabil, că seceră de unde n-a
semănat şi că strânge de unde n-a vânturat.
Scuza robului acestuia a constat în aceea că
teama sa 1-a paralizat şi 1-a determinat să
îngroape talantul. Slujitorul acesta a fost
negreşit un necredincios, întrucât nici un
credincios autentic nu ar fi nutrit asemenea
gânduri la adresa stăpânului său.
25:26, 27 Stăpânul său 1-a mustrat,
făcându-1 viclean şi leneş. Dacă aşa gândea
despre stăpânul său, de ce nu i-a depus banii
la bancă, pentru ca aceştia să câştige dobân-
dă? Apropo, în versetul 26 stăpânul nu
acceptă acuzele care i se aduc. Mai degrabă,
el zice: „Dacă aşa stăpân ai crezut că sunt,
atunci cu atât mai mult trebuia să pui talantul
în exploatare. Cuvintele tale te condamnă, nu
te scuză."
25:28,29 Dacă acest om ar fi câştigat un
talant cu talantul ce-1 avea, ar fi primit ace-
leaşi elogii ca ceilalţi slujitori. în schimb,
singura sa recoltă a fost o groapă în pământ!

Talantul său i-a fost luat şi dat celui cu zece
talanţi — în conformitatea cu o lege care
funcţionează în domeniul spiritual: „Celui ce
are i se va mai da, şi va avea de prisos,
dar de la cel ce n-are se va lua şi ceea ce
are!" Cei care doresc să se lase folosiţi
pentru slava lui Dumnezeu vor primi mijloa-
cele necesare. Cu cât vor face mai mult
pentru Domnul, cu atât mai mult vor fi
învredniciţi să facă pentru El. Dimpotrivă,
vom pierde tot ceea ce nu punem în lucru.
Atrofia este răsplata indolenţei.
Referirea la „zarafi" (sau „bancheri") în
versetul 27 sugerează că dacă nu putem
folosi bunurile noastre pentru Domnul,
atunci ar fi indicat să le dăm altora, care ştiu
cum să se folosească de ele. Bancherii, în
acest caz, ar putea fi misionari, societăţi
biblice, edituri creştine, programe radiofo-
nice de vestire a evangheliei, etc. într-o lume
ca cea în care trăim, nu există scuze pentru a
lăsa banii să lâncezească. Pierson ne face o
recomandare utilă în acest sens:
Sufletele şovăielnice, neadecvate pentru slujirea
îndrăzneaţă şi independentă în folosul împărăţi-
ei, ar putea corela incapacitatea lor cu capacita-
tea şi agerimea altora, care vor fructifica darurile
şi bunurile puse la dispoziţie de aceste suflete,
pentru ca ele să poată fi folosite de Stăpân şi de
biserica Sa... Ispravnicul (administratorul) poate
avea bani ori poate avea alte daruri, care pot fi
valorificate, dar îi lipseşte credinţa şi prevede-
rea, nu are suficientă energie şi înţelepciune.
„Schimbătorii" Domnului îi vor putea arăta
cum poate aduce el câştig pentru Stăpânul...
Biserica există şi pentru ca tăria unui membru să
poată veni în ajutorul altuia, mai slab, pentru ca,
prin cooperarea tuturor, puterea celor mai tari şi
a celor mai slabi să poată fi mărită.49
25:30 Robul netrebnic a fost aruncat
afară — adică a fost exlus din împărăţie,
pentru a avea parte de soarta îngrozitoare a
celor răi. Nu eşecul său de a investi talantul
este acela care 1-a condamnat; mai degrabă,
lipsa lui de fapte bune a demonstrat că nu
poseda credinţă salvatoare.
J.  Regele judecă naţiunile (25:31-46)
25:31 Secţiunea aceasta descrie judecata
naţiunilor, care nu trebuie confundată cu
judecata de la scaunul de judecată al lui
Cristos sau cu judecata de la marele tron alb.
Scaunul de judecată al lui Cristos — o
perioadă de trecere în revistă şi de răsplătire
a credincioşilor, în exclusivitate, are loc după

118

Matei

Răpire (Rom. 14:10; 1 Cor. 3:11-15; 2 Cor.
5:9, 10). Judecata de la marele tron alb are
loc în eternitate, după Mia de ani (Mileniul).
Morţii răi vor fi judecaţi şi aruncaţi în iazul
cu foc (Apo. 20:11-15).
Judecata naţiunilor sau a Neamurilor
(termenul original din greacă sprijină ambele
sensuri) are loc pe pământ, după ce a venit
Cristos să domnească, aşa cum ne spune
limpede versetul 31: „Când va veni Fiul
omului în slava Sa, cu toţi sfinţii îngeri, va
şedea pe scaunul de domnie al slavei
Sale." Dacă nu greşesc, conform textului de
la loel 3, judecata va avea loc în Valea lui
Iosafat, în afara Ierusalimului (3:2). Naţiu-
nile vor fi judecate în funcţie de tratamentul
pe care l-au aplicat fraţilor evrei ai lui Cris-
tos în timpul Marii Strâmtorări (loel 3:1,2,
12-14; Mat. 25:31-46).
25:32 Este important să observăm că
sunt menţionate trei categorii: oi, capre şi
fraţii lui Cristos. Primele două categorii, pe
care le va judeca Cristos, sunt Neamurile
aflate în viaţă în timpul Marii Strâmtorări. A
treia categorie o constituie fraţii evrei ai lui
Cristos, care I-au fost credincioşi şi au refu-
zat să se lepede de Numele Lui în timpul
Marii Strâmtorări, în ciuda persecuţiilor.
25:33-40 Regele va aşeza oile la dreapta
Sa, dar caprele la stânga Sa. Apoi le va
invita pe oi să intre în glorioasa Sa împără-
ţie, pregătită lor de la întemeierea lumii.
Motivul invocat este că acestea L-au hrănit
când era flămând, I-au dat să bea când I-a
fost sete şi L-au primit înăuntru, când era
străin, L-au îmbrăcat când era sărăcăcios
îmbrăcat, L-au vizitat când era bolnav şi s-au
dus să-L vadă când era la închisoare. Oile
neprihănite se vor întreba, mirate, când au
dat ele dovadă de asemenea bunătate faţă de
Rege, când El nici nu a fost prezent pe
pământ în timpul generaţiei lor! El le va
explica că atunci când s-au purtat prietenos
cu cei mai mici dintre fraţii Lui, cu El s-au
purtat prietenos. Tot ce au făcut pentru unul
din ucenicii Lui le va fi răsplătit ca şi când ar
fi făcut acestelucruri pentru El însuşi.
25:41-45 în schimb, caprelor nelegiuite
li se va spune să plece de la El în focul
veşnic, pregătit pentru diavolul şi îngerii lui,
deoarece ele nu au avut grijă de El în timpul
Marii Strâmtorări, numită şi Necazul cel
mare al lui Iacob. Când acestea se vor scuza,
spunând că nu L-au văzut niciodată, El le va
aminti că eşecul lor de a fi avut grijă de
urmaşii Lui a echivalat cu eşecul de a fi avut
grijă chiar de El.

25:46 Astfel caprele vor merge în pe-
deapsa veşnică, dar oile în viaţa veşnică.
Afirmaţia aceasta ridică însă două probleme:
Mai întâi, fragmentul de faţă pare să propo-
văduiască faptul că naţiunile sunt salvate sau
pierdute în masă. în al doilea rând, naraţiu-
nea creează impresia că oile sunt mântuite
prin fapte bune iar caprele sunt osândite prin
eşecul de a face fapte bune. Cât priveşte
prima dificultate, să nu uităm că Dumnezeu
într-adevăr se poartă cu naţiunile în felul
descris. Vechiul Testament e plin de cazuri
în care naţiuni sau popoare sunt pedepsite
din pricina păcatului lor (Isa. 10:12-19; 47:5-
15; Ez. 25:6, 7; Arnos 1:3, 6, 9, 11, 13; 2:1,
4,6; Obad. 10; Zah. 14:1-5). Prin urmare, nu
este iraţional să credem că naţiunile vor
continua să aibă parte de pedeapsa divină.
Asta nu înseamnă că fiecare persoană indivi-
duală care face parte din acea naţiune va fi
implicată în urmările care vor veni peste
poporul întreg, ci, mai degrabă, că principiile
justiţiei divine se vor aplica la scară naţiona-
lă, cât şi individuală.
Cuvântul ethne, tradus (în versiunile
engleze ale Bibliei, n.tr.) prin „naţiuni" în
pasajul acesta ar putea tot atât de bine să fie
traduse prin Neamuri (adică „neevrei", n.tr.).
Unii cred că textul de faţă descrie judecata
unor persoane individuale dintre Neamuri.
Fie că e vorba de naţiuni, fie de persoane
individuale, problema care se ridică este:
cum ar putea fi strânse mulţimi atât de mari
de oameni înaintea Domnului în Palestina?
Poate că ar fi mai indicat să credem că ar fi
vorba de reprezentanţi ai naţiunilor sau de
categorii individuale, adunate la judecată.
Cât priveşte a doua problemă, textul de
aici nu poate fi folosit în sprijinul teoriei că
mântuirea s-ar putea câştiga prin fapte.
Mărturia universală a Bibliei, de la un capăt
la altul al ei, este că mântuirea se capătă prin
credinţă, şi nu prin fapte bune (Ef. 2:8, 9).
Dar Biblia insistă tot atât de mult asupra
faptului că adevărata credinţă se manifestă
prin fapte bune, care sunt roadele ei naturale.
Dacă faptele bune lipsesc cu desăvârşire,
asta dovedeşte că persoana respectivă nu a
fost mântuită niciodată. Aşadar, trebuie să
înţelegem că Neamurile nu sunt mântuite
prin atitudinea prietenoasă faţă de rămăşiţa
credincioasă a Israelului, ci bunătatea lor
oglindeşte dragostea ce I-o poartă Domnului.
Am mai putea aminti trei puncte aici:
Mai întâi, se spune că împărăţia a fost pregă-
tită pentru cei neprihăniţi de la întemeierea
lumii (v.34), în timp ce iadul a fost pregătit

Matei

119

pentru diavolul şi îngerii lui (v. 41). Dumne-
zeu doreşte ca oamenii să fie binecuvântaţi;
iadul nu a fost destinat iniţial pentru ome-
nire. Dar dacă oamenii refuză cu încăpăţâ-
nare viaţa, atunci înseamnă că aleg, în mod
necesar, moartea.
A doua idee care se desprinde de aici
este că Domnul Isus a vorbit despre focul
veşnic sau etern (v. 41), despre pedeapsa
eternă (v. 46) şi despre viaţa veşnică (v. 46).
Cel care ne-a învăţat că există viaţă veşnică
ne învaţă că există şi pedeapsă veşnică,
întrucât şi într-un caz, şi în celălalt ideea de
veşnicie sau eternitate este redată prin acelaşi
termen în textul original, ar fi o dovadă de
inconsecvenţă din partea noastră să acceptăm
existenţa uneia dintre cele două realităţi,
respingând-o pe cealaltă. Dacă termenul
tradus prin etern sau veşnic nu înseamnă
„nesfârşit", atunci limba greacă nu posedă
alţi termeni care să redea ideea. Dar noi ştim
că termenul respectiv înseamnă „fără sfâr-
şit", deoarece aşa îl găsim folosit în alte
texte din Noul Testament, cu referire la
eternitatea lui Dumnezeu (1 Tim. 1:17).
în fine, Judecata Neamurilor ne amin-
teşte cu pregnanţă că Cristos şi oamenii Lui
sunt una; tot ce-i afectează pe ei îl afectează
şi pe El. Avem extraordinarul potenţial de a
demonstra dragostea noastră pentru El,
purtându-ne cu dragoste faţă de cei ai Săi,
care îl iubesc.
XIV. PATIMILE REGELUI ŞI
MOARTEA SA (Cap. 26, 27)
A. Complotul uciderii Iui Isus (26:1-5)
26:1, 2 Pentru a patra şi ultima oară în
această Evanghelie Domnul Şi-a avertizat
ucenicii că El va trebui să moară (16:21;
17:23; 20:18). Anunţul Său a implicat o
relaţie strânsă de timp între Paşte şi răstigni-
rea Sa: „Ştiţi că după două zile vor fi
Pastele; şi că Fiul omului va fi dat ca să
fie răstignit." în anul acela Pastele avea sa-
şi găsească adevărata semnificaţie. Mielul
Pascal sosise în sfârşit, şi acum urma să fie
în curând înjunghiat.
26:3-5 Chiar pe când rostea El aceste
cuvinte, preoţii cei mai de seamă şi bătrâ-
nii norodului s-au strâns în curtea mare-
lui preot, care se numea Caiafa, pentru a-şi
pune la punct strategia. Ei ar fi dorit să-L
aresteze pe furiş şi să-L omoare, dar s-au
gândit că nu ar fi prudent să procedeze astfel
în timpul praznicului, întrucât aceasta ar
putea stârni o reacţie violentă din partea
oamenilor, care ar protesta împotriva execu-

ţiei Sale. Este incredibil să constatăm că
liderii religioşi ai Israelului au luat iniţiativă,
uneltind uciderea lui Mesia al lor, când ei ar
fi trebuit să fie primii care să-L recunoască
şi să-L înscăuneze. Iată însă că ei se află
printre cei mai înverşunaţi duşmani ai Săi!
B.	Isus este uns la Betania (26:6-13)
26:6, 7 Incidentul acesta sparge, pentru
moment, tensiunea şi atmosfera sumbră,
creată de actul de trădare al preoţilor, de
meschinăria ucenicilor şi de perfidia lui Iuda.
Când Isus era în Betania, în casa lui Si-
mon leprosul, s-a apropiat de El o femeie
cu un vas de alabastru cu mir foarte
scump; şi pe când sta El Ia masă, ea a
turnat mirul pe capul Lui. Jertfa ei costisi-
toare a exprimat profundul ei devotament
pentru Domnul Isus, reliefând, de fapt, că
nici un dar nu era prea scump pentru El.
26:8, 9 Ucenicii, şi mai ales Iuda (loan
12:4, 5), au considerat acest gest drept o
risipă enormă. După ei, banii respectivi
puteau fi folosiţi mai judicios, dându-i săra-
cilor.
26:10-12 Isus a corectat gândirea lor
deformată. Actul femeii nu a fost deloc o
risipă, ci un gest minunat. Mai mult, mo-
mentul a fost perfect ales. Săracii pot fi
ajutoraţi oricând, dar numai o dată în toată
istoria lumii putea fi uns Mântuitorul în
vederea îngropării Sale. Momentul sosise şi
o femeie singuratică, pătrunsă însă de discer-
nământ spiritual, a prins acest prilej — 1-a
fructificat. Fiind convinsă de adevărul pre-
zicerilor Domnului cu privire la moartea Sa,
ea îşi va fi zis: „Ori acum, ori niciodată!" Şi
Cuvântul demonstrează că ea a avut dreptate.
Intenţia femeilor care de la început au plă-
nuit a-I unge trupul după înhumarea Sa, a
fost zădărnicită de învierea Domnului Isus
(Marcu 16:1-6).
26:13 Domnul Isus a imortalizat acest
gest simplu de iubire profundă al femeii, prin
cuvintele: „Adevărat vă spun că oriunde
va fi propovăduită Evanghelia aceasta, în
toată lumea, se va spune şi ce a făcut
femeia aceasta, spre pomenirea ei." Orice
act de adevărată închinare umple curţile
raiului cu mireasma lui aleasă, fiind consem-
nat definitiv în memoria Domnului.
C.	Actul de trădare al lui Iuda
(26:14-16)
26:14,15 Atunci unul din cei doispre-
zece — unul din ucenicii care trăise alături
de El, văzuse minunile săvârşite de El şi

120

Matei

auzise învăţăturile Sale de neasemuită pro-
funzime şi fusese martor la viaţa Sa fără de
păcat—unul pe care Isus 1-a numit: „priete-
nul meu apropiat, în care îmi puneam încre-
derea şi care mânca din pâinea mea" (Ps.
41:9) — a fost acela care şi-a ridicat călcâiul
împotriva Fiului lui Dumnezeu. Iuda Isca-
rioteanul s-a dus la preoţii cei mai de
seamă şi s-a învoit să-şi vândă Stăpânul
pentru treizeci de arginţi. Preoţii i-au plătit
pe loc ridicola sumă de aproximativ 15
dolari.
Ce contrast izbitor între femeia care L-a
uns pe Isus în casa lui Simon şi Iuda! Ea L-a
preţuit pe Mântuitorul enorm de mult. Iuda
n-a pus prea mult preţ asupra Lui.
26:16 Şi astfel cel care nu avusese parte
decât de bunătatea Domnului Isus Şi-a adus
propria contribuţie la groaznicul târg.
D. Ultimul paşte (26:17-25)
26:17 Era prima zi a sărbătorii (praz-
nicului) Azimilor, prilej când se elimina
orice aluat din casele evreilor. Ce gânduri II
vor fi animat pe Domnul, când Şi-a trimis
ucenicii să caute un om al cărui nume nu
este menţionat, care urma să-i conducă la
casa rânduită pentru acest scop? Probabil
îndrumările au fost vagi, tocmai pentru a nu
le permite conspiratorilor să le dea de urmă.
în orice caz, observăm cunoaşterea perfectă
a Domnului Isus cu privire la persoane
individuale, la locul unde se aflau şi la gra-
dul de disponibilitate de a coopera. Reţineţi
cuvintele: „învăţătorul zice: «Vremea Mea
este aproape; voi ţine Pastele cu ucenicii
Mei în casa ta.»" Domnul îşi înfrunta moar-
tea apropriată cu un calm desăvârşit, cu o
adâncă pace lăuntrică. Cu un gest de delica-
teţe desăvârşită, El a organizat această masă
specială. Ce mare a fost privilegiul de care a
avut parte acest om anonim să pună la dispo-
ziţie casa pentru acest ultim Paşte!
26:21-24 Pe când mâncau, Isus a făcut
cutremurătorul anunţ că unul din cei doi-
sprezece avea să-L vândă. Ucenicii s-au
umplut de întristare, consternare şi un senti-
ment de nesiguranţă, de îndoială cu privile le
propria lor persoană. Unul din ei L-a între-
bat: „Nu cumva sunt eu, Doamne?" După
ce toţi, în afară de Iuda, au pus această
întrebare, Isus le-a răspuns că este cel care a
întins mâna în farfurie cu El. Domnul a luat
apoi o bucată de pâine, a muiat-o în sos şi i-a
înmânat-o lui Iuda (loan 13:26) — un semn
de deosebită afecţiune şi prietenie. El le-a

amintit că ceea ce avea să I se întâmple avea
un caracter oarecum irezistibil. Dar asta nu 1-
a absolvit pe Iuda de responsabilitate, căci
textul spune că mai bine ar fi fost dacă nu ş-
ar fi născut. Iuda a ales în mod deliberat să îl
vândă pe Mântuitorul şi astfel s-a făcut
personal responsabil.
26:25 Când Iuda a întrebat pe şleau dacă
el este acela, Isus a răspuns: „Da".
E. Prima sărbătorire a Cinei
Domnului (26:26-29)
La loan 13:30 aflăm că de îndată ce Iuda
a primit bucata de pâine, a ieşit afară. Şi
afară era noapte. Prin urmare, conchidem că
el nu a fost de faţă când s-a instituit Cina
Domnului (deşi nu toţi comentatorii sunt de
acord cu această interpretare).
26:26 După ce a sărbătorit ultimul Său
Paşte, Mântuitorul a instituit ceea ce noi
numim Cina Domnului. Elementele esenţiale
— pâinea şi vinul — erau deja pe masă, ca
parte din masa pascală; Isus le-a îmbrăcat
însă cu sensuri noi. Mai întâi, El a luat
pâine şi a binecuvântat-o; a frânt-o şi a
dat-o ucenicilor, zicând: „Luaţi, mâncaţi,
acesta este trupul Meu." întrucât trupul
Său nu fusese aşezat pe cruce, e limpede că
El S-a exprimat la figurat, folosind pâinea ca
simbol al trupului Său.
26:27, 28 Tot aşa stau lucrurile şi cu
paharul (cupa). Vasul denumeşte de obicei
conţinutul său. Paharul (sau cupa, în engleză,
n.tr.) conţinea rodul viţei, care, la rândul ei,
era simbolul sângelui noului legământ.
Noul şi necondiţionatul legământ al harului
avea să fie ratificat prin sângele Lui scump,
vărsat pentru mulţi spre iertarea păcatelor.
Sângele Lui a fost suficient pentru a asigura
iertarea pentru toţi. Dar aici a fost vărsat
pentru mulţi, prin faptul că devenea efectiv
doar pentru iertarea păcatelor celor care au
crezut.
26:29 Mântuitorul le-a amintit apoi
ucenicilor că nu va mai bea din rodul viţei,
împreună cu ei, până la revenirea Sa pe
pământ, ca să domnească. Atunci vinul va
avea o nouă semnificaţie, căci va exprima
bucuria şi binecuvântarea împărăţiei Tată-
lui Şău.
întrebarea care se ridică adesea în acest
punct este dacă trebuie să folosim pâine
dospită sau nedospită, vin fermentat sau
nefermentat, respectiv must, la Cina Domnu-
lui. Nu există nici o îndoială asupra faptului
că Domnul a folosit pâine nedospită şi vin

Matei

121

fermentat (de altfel, în vremea aceea orice
vin era fermentat). Cei care argumentează că
pâinea dospită (deci cu aluat, care ar întru-
chipa păcatul) ar fi neindicată, întrucât nu
respectă tiparul biblic, nu trebuie să uite, în
acest caz, că şi folosirea mustului, deci a
vinului nefermentat, ar constituie o încălcare
de la tiparul biblic. Ce trist e să devenim atât
de preocupaţi cu elementele Cinei, neglijân-
du-L pe Domnul însuşii Pavel a subliniat
faptul că ceea ce contează este simbolul
spiritual al pâinii, nu pâinea în sine. „Căci
Cristos, Pastele nostru, a fost jertfit pentru
noi. De aceea, să luăm parte la sărbătoare nu
cu un aluat vechi, nici cu un aluat de răutate
şi de viclenie, ci cu azimile curăţiei şi ale
adevărului." (1 Cor. 5:7, 8). Nu aluatul din
pâine contează, ci aluatul din viaţa noastră
— acela ne afectează!
F.  Ucenicii care se încredeau în ei înşişi
(26:30-35)
26:30 După Cina Domnului, micul grup
a intonat o cântare de laudă, probabil luată
din Psalmii 113-118 — „Marele Hallel".
Apoi au părăsit Ierusalimul, au traversat
pârâul Chedron şi au urcat versantul de vest
al Muntelui Măslinilor, intrând în Grădina
Ghetsimane.
26:31 Pe tot parcursul lucrării Sale pu-
blice, Domnul Isus i-a avertizat pe ucenicii
Săi cu privire la ceea ce îi aştepta în viitor.
Acum le-a spus că ei se vor desolidariza de
El în noaptea aceea. Că vor fi cuprinşi de
frică, când vor vedea cum se abate furia
furtunii. Pentru a-şi scăpa propria lor viaţă,
ei aveau să-L părăsească pe învăţătorul lor.
Aici se împlinea profeţia lui Zaharia: „Lo-
veşte pe păstor şi oile se vor risipi" (Zah.
13:27).
26:32 Dar El nu i-a lăsat fără nădejde.
Cu toate că ei aveau să se ruşineze de aso-
cierea cu El, El nu-i va părăsi cu nici un
chip. După ce a înviat din morţi, i-a întâmpi-
nat în Galileea. Ce prieten minunat, care nu
dă niciodată greş!
26:33,34 Impulsiv ca întotdeauna, Petru
L-a întrerupt pe Domnul, ca să-L asigure că
şi dacă alţii s-ar putea să-L părăsească, el
unul niciodată nu va face una ca asta! Isus
a corectat adverbul „ niciodată ", înlocuindu-1
cu prezicerea: },chiar în noaptea aceasta...
de trei ori" înainte de a cânta cocoşul,
năvalnicul ucenic avea să se lepede de învă-
ţătorul de trei ori.
26:35 Continuând să-şi susţină loialita-
tea, Petru a insistat că mai degrabă ar muri

cu Cristos, decât să se lepede de El. Toţi
ucenicii au spus acelaşi lucru. Desigur, ei
au fost sinceri când au afirmat asta. Numai
că ei nu-şi cunoşteau propriile lor inimi!
G. Agonia din grădina Ghetsimane    .
(26:36-46)
Nimeni nu se poate apropia de relatarea
evenimentelor sacre din Grădina Ghetsimane
fără să-şi dea seama că se află pe teren sfânt.
Oricine doreşte să comenteze asupra pasaju-
lui încearcă un sentiment extraordinar de
uimire, de sfială, de reţinere. După cum s-a
exprimat Guy King: „Caracterul supranatural
al evenimentului te face să te temi, ca nu
cumva, atingându-te de el, să-i întinezi
puritatea."
26:36-38 După ce au intrat în grădina
Ghetsimani (care înseamnă teasc pentru
stors uleiul de măsline), Isus le-a spus la opt
dintre ucenicii să stea şi să aştepte, apoi i-a
luat cu El pe Petru şi pe cei doi fii ai Iui
Zebedei, ducându-i mai în interiorul grădi-
nii. Oare nu ar putea aceasta să însemne că
diferiţi ucenici au diferite capacităţi sau
aptitudini, de a înţelege şi a se uni cu Mântu-
itorul în agonia Sa?
Şi a început să Se întristeze şi să Se
mâhnească foarte tare. Lui Petru, Iacov şi
loan le-a spus pe faţă că sufletul Său era
cuprins de o întristare de moarte. Negreşit
aceasta era repulsia nespus de mare pe care
o simţea sufletul Său curat şi sfânt la gândul
că va deveni o jertfă de păcat pentru noi toţi.
Noi, care suntem păcătoşi, nu putem concepe
ce a însemnat pentru El, Cel fără păcat, să fie
făcut păcat pentru noi (2 Cor. 5:21)!
26:39 Nu e de mirare că i-a lăsat pe cei
trei şi s-a dus puţin mai înainte, în adâncul
grădinii. Nimeni nu era în stare să împărtă-
şească suferinţa Sa sau să se roage rugăciu-
nea Sa: „Tatăl Meu, dacă este cu putinţă,
să treacă de la Mine paharul acesta! To-
tuşi, nu cum voiesc Eu, ci cum voieşti Tu."
Pentru ca nu cumva să fim ispitiţi să
credem că această rugăciune a exprimat
reticenţa Lui sau dorinţa de a bate în retra-
gere, e bine să ne reamintim cuvintele Sale
de la loan 12:27, 28: „Acum sufletul Meu
este tulburat. Şi ce voi zice?... Tată, scapă-
Mă din ceasul acesta?... Dar tocmai pentru
aceasta am venit până în ceasul acesta. Tată,
preamăreşte Numele Tău!" Prin urmare,
când S-a rugat ca să treacă de la El paharul
acela, Domnul nu a cerut să fie izbăvit de
cruce, căci tocmai acesta a fost scopul pentru
care a venit în lume!

122

Matei

Rugăciunea a fost retorică, adică afimaţia
nu solicita un răspuns, ci avea scopul de a ne
învăţa un adevăr. Isus spunea, de fapt: „Tatăl
Meu, dacă există o altă cale prin care păcăto-
şii pierduţi pot fi mântuiţi decât aceea care
necesită moartea Mea pe cruce, descoperă-
Mi acea cale! Dar în toate acestea Eu vreau
să se ştie că nu doresc nici un lucru care să
fie contrar voii Tale."
Care a fost răspunsul? N-a urmat nici un
răspuns. Cerul tăcea! Prin această tăcere
elocventă ştim că nu a existat nici o altă cale
prin care Dumnezeu să-i poată îndreptăţi pe
păcătoşii vinovaţi decât aceea prin care
Cristos, Mântuitorul fără păcat, trebuia să
moară ca înlocuitor al nostru.
26:40, 41 Întorcându-Se la ucenici, i-a
găsit dormind. Duhurile lor erau pline de
râvnă, dar carnea era neputincioasă. Nu
îndrăznim să-i condamnăm, când ne gândim
la locul pe care îl ocupă rugăciunea în pro-
pria noastră viaţă. Mult mai uşor ne este să
dormim, decât să ne rugăm şi chiar când
suntem treji, gândurile ne zboară adesea la
altceva decât la lucrurile asupra cărora s-ar
cuveni să veghem. De câte ori nu a trebuit să
ne spună Domnul şi nouă, aşa cum i-a spus
lui Petru: „Ce, un ceas n-aţi putut să ve-
gheaţi împreună cu Mine? Vegheaţi şi
rugaţi-vă ca să nu intraţi în ispită."
26:42 S-a depărtat a doua oară şi S-a
rugat, exprimând supunerea Sa faţă de voia
Tatălui. Da, va bea paharul suferinţei şi al
morţii până la sfârşit.
In mod necesar, în viaţa Sa pe pământ El
a fost singur când S-a rugat. Da, i-a învăţat
pe ucenici să se roage şi S-a rugat în prezen-
ţa lor, dar niciodată nu S-a rugat cu ei. Ca-
racterul unic al Persoanei şi lucrării Sale a
făcut imposibil ca alţii să poată lua parte la
viaţa Sa de rugăciune.
26:43-45 Când a venit la ucenici a doua
oară, i-a găsit dormind din nou. Tot aşa şi a
treia oară: El Se ruga iar ei dormeau! Atunci
le-a spus cuvintele: „încă tot dormiţi şi vă
odihniţi? Iată s-a apropiat ceasul, şi Fiul
omului este dat în mâinile păcătoşilor."
(Verset redat după ediţia Noului Testament
în limba română publicată de Christliche
Literatur-Verbreitung, 1993, care e confor-
mă cu versiunea New King James, folosită
de autorul Comentariului, n.tr.)
26:46 Prilejul de a veghea împreună cu
El în veghea Lui a fost pierdut. Deja se
auzeau paşii trădătorului. Isus a spus: „Scu-
laţi-vă, hai să mergem!" — nu pentru a se
retrage, ci pentru a înfrunta vrăjmaşul.

înainte de a părăsit grădina, să mai zăbo-
vim o clipă ca să auzim plânsul Său în hoho-
te, să medităm la durerea care I-a cuprins
sufletul şi să-I mulţumim din străfundul
inimii noastre.
H. Isus este vândut şi arestat în Ghetsi-
mani (26:47-56)
Vânzarea Mântuitorului fără păcat de
către una din propriile Sale creaturi ne pune
în faţă una din cele mai uimitoare anomalii
din istorie. Nu am găsi altă explicaţie pentru
actul josnic de trădare, total nejustificabil, al
lui Iuda, decât depravarea inimii umane.
26:47 Pe când încă le vorbea Isus celor
unsprezece, a sosit Iuda, în fruntea unei cete
înarmate cu săbii şi ciomege. E cert că ideea
săbiilor nu i-a aparţinut lui Iuda, întrucât
acesta nu-L văzuse niciodată pe Isus să se
împotrivească sau să contra-atace. Poate că
armele au simbolizat hotărârea mai marilor
preoţilor şi a bătrânilor de a-L prinde, de a se
asigura că nu va avea nici o posibilitate de a
scăpa.
26:48 Iuda a recurs la un sărut pentru a
da prilejul gloatei să-L recunoască pe Isus în
mijlocul ucenicilor. Şi astfel simbolul uni-
versal al iubirii a fost prostituat până la cel
mai josnic uz la care putea fi supus.
26:49 Apropjindu-se de Domnul, Iuda a
zis: „Te salut^ învăţătorule!" şi apoi L-a
sărutat mult. în acest text se folosesc în
original două cuvinte pentru termenul tradus
prin „a săruta". Mai întâi, în versetul 48 se
întrebuinţează cuvântul obişnuit pentru a
săruta. Dar în versetul 49 se recurge la un
verb mai pronunţat, care sugerează un sărut
repetat sau demonstrativ.
26:50 Stăpânit de un perfect echilibru
lăuntric, Isus a rostit cuvinte pătrunzătoare,
care i-au mers la inimă lui Iuda: „Prietene,
de ce ai venit?" Fără îndoială, întrebarea l-a
opărit pe Iuda, dar în acel moment eveni-
mentele au început să se deruleze cu repezi-
ciune. Gloata a înaintat şi L-a prins numaide-
cât pe Domnul Isus.
26:51 Unul dintre ucenici — aflăm de la
loan 18:10 că era vorba de Petru — a scos
sabia şi a tăiat urechea slujitorului marelui
preot. Este improabil ca Petru să fi ţintit
urechea slujitorului. Fără îndoială, că intenţia
lui va fi fost să dea o lovitură mortală. Dar
faptul că îndemânarea lui a fost la fel de
deficitară ca înţelepciunea lui, în acest caz,
trebuie neapărat atribuit Providenţei divine.
26:52 Gloria morală a Domnului Isus
străluceşte în toată splendoarea ei aici. Mai

Matei

123

întâi, El 1-a mustrat pe Petru: „Pune-ţi sabia
la locul ei, căci toţi cei care scot sabia de
sabie vor pieri." In împărăţia lui Cristos,
victoriile nu se câştigă prin mijloace carnale.
A recurge la foiţa armată în lupta spirituală
ar însemna a te expune pericolului unui
dezastru. Duşmanii împărăţiei n-au decât să
recurgă la sabie! într-o bună zi, ei vor fi
înfrânţi. Dar ostaşul lui Cristos nu are altă
cale disponibilă decât cea a rugăciunii, a
Cuvântului lui Dumnezeu şi a puterii care
emană dintr-o viaţă plină de Duhul.
Aflăm de la Doctorul Luca că Isus a
vindecat apoi urechea lui Malhus—căci aşa
se numea victima (Luca 22:51; loan 18:10).
Ce minunată etalare a harului! El i-a iubit
până şi pe cei care îl urau şi şi S-a purtat cu
mărinimie chiar şi cu cei care căutau să-I ia
viaţa.
26:53, 54 Dacă Isus ar fi dorit să se
împotrivească gloatei, desigur nu ar fi avut
nevoie de mica sabie a lui Petru. într-o clipă,
ar fi putut solicita şi I s-ar fi pus la dispoziţie
mai mult de douăsprezece legiuni de
îngeri (între 36 000 şi 72 000 de îngeri). Dar
asta ar fi compromis planul divin. Scripturi-
le care preziceau trădarea, suferinţa, răstigni-
rea şi învierea Sa trebuiau să se împlinească!
26:55 Atunci Isus le-a amintit mulţimilor
distonanta gestului lor de a ieşi după El ca
după un tâlhar, cu săbii şi cu ciomege.
Doar niciodată nu-L văzuseră recurgând la
violenţă sau acte de jaf. Dimpotrivă, El
fusese un învăţător liniştit, stând toate zilele
în templu şi învăţându-i pe oameni. Dacă ar
fi vrut, ar fi putut să-L prindă cu uşurinţă
atunci, dar n-au făcut-o. Prin urmare, cum se
făcea că vin acum cu săbii şi cu ciomege?
Omeneşte vorbind, purtarea lor era iraţiona-
lă.
26:56 Dar Mântuitorul Şi-a dat seama că
răutatea omului nu făcea altceva decât să
împlinească planul precis al lui Dumnezeu.
„Dar toate acestea s-au întâmplat ca să se
împlinească scripturile prorocilor." Când
au realizat că învăţătorul lor nu va fi izbăvit,
toţi ucenicii L-au părăsit şi au fugit, cu-
prinşi de panică. Dacă laşitatea lor nu poate
fi scuzată, a noastră nici atât. Ei nu fuseseră
încă umpluţi cu Duhul Sfânt; noi, în schimb,
am fost.
I.   Isus înaintea lui Caiafa (26:57-68)
26:57 Două au fost procesele la care a
fost supus Domnul Isus: unul a fost procesul
religios, în faţa autorităţilor romane. Core-
lând relatările tuturor evangheliilor, aflăm că

fiecare proces a avut trei etape. Relatarea lui
loan despre procesul iudaic arată că Isus a
fost adus mai întâi înaintea socrului lui
Caiafa, Ana. Relatarea lui Matei începe cu a
doua etapă, desfăşurată la locuinţa marelui
preot, Caiafa. Acolo erau întruniţi membrii
sinedriului. în mod obişnuit, acuzaţilor li se
dădea prilejul de a-şi pregăti apărarea. Dar
liderii religioşi, în disperarea lor, I-au răpit
dreptul de a-Şi pregăti apărarea' (în „închi-
soare") şi a fost văduvit de prevederile justi-
ţiei (vezi Isaia 53:8, unde, în versiunea King
James se spune: „He was taken from prison
and from jugment" — sau „El a fost luat/ră-
pit de la închisoare şi dreptate". în ediţia de
Iaşi a Bibliei, publicată în 1874, versetul e
redat aproximativ la fel: „Răpitu a fostu de
apăsare şi judecată." Cu alte cuvinte, cum
afirmă textul comentariului: în toate pri-
vinţele I s-a negat dreptul la un proces echi-
tabil, n.tr.)
în această noapte, fariseii, saducheii,
cărturarii şi bătrânii care alcătuiau Sine-
driul au demonstrat o lipsă totală de respect
pentru propriile lor reguli şi proceduri, sub a
căror incidenţă aveau datoria să opereze. în
primul rând, era interzis să se întrunească pe
timp de noapte sau în cursul oricăruia dintre
praznicele iudaice. Bineânţeles, nu le era
îngăduit să miruiască martorii, pentru ca
aceştia să comită sperjur. Apoi o sentinţă de
moarte nu putea fi emisă decât după ce s-a
scurs o noapte. Şi, în sfârşit, dacă întrunirea
lor nu avea loc în Sala de Piatră Săpată, din
zona templului, verdictele lor nu aveau
putere de lege. Dar în dorinţa lor arzătoare
de a scăpa de Isus, reprezentanţii puterii în
statul evreu n-au ezitat să încalce propriile
lor legi.
26:58 Procesul a fost prezidat de Caiafa.
Se pare că Sinedriul îndeplinea rolul dublu,
de juriu, şi de procuror—din nou, o combi-
naţie ciudată, ca să nu spunem mai mult.
Acuzatul era Isus. Iar Petru era pe post de
spectator — urmărind scena de la distanţă,
ferit de pericole. El a stat jos cu slujitorii,
ca să vadă sfârşitul.
26:59-61 Liderii evreilor au întâmpinat
dificultăţi în găsirea vreunei mărturii minci-
noase împotriva lui Isus. Ar fi avut mult mai
mult succes dacă şi-ar fi îndeplinit obligaţia
anterioară din cadrul procesului juridic,
străduindu-se să scoată la iveală dovezile
nevinovăţiei Lui. în cele din urmă, doi mar-
tori mincinoşi au înjghebat o relatare încâl-
cită pe baza cuvintelor lui Isus: „Dărâmaţi
templul acesta şi în trei zile îl voi ridica"

124

Matei

(loan 2:19-21). Potrivit acestor martori, El ar
fi ameninţat că va distruge templul din Ieru-
salim, urmând să-1 rezidească apoi. în reali-
tate, El prezisese propria Sa moarte şi învie-
rea care va urma. Această prezicere a consti-
tuit un pretext convenabil pentru ca iudeii
să-L dea la moarte.
26:57 în timpul acestor acuzaţii ce I se
aduceau, Domnul Isus nu a rostit nici un
cuvânt, aşa cum se afirmă la Isaia 53:7:
„...nu Şi-a deschis gura; ca un miel pe care-1
duci la tăiere şi ca o oaie mută înaintea celor
ce o tund, nu Şi-a deschis gura". Marele
Preot, iritat de tăcerea Sa, I-a cerut insistent
să facă o declaraţie. Dar Mântuitorul refuza
să răspundă. Marele Preot I-a spus atunci:
„Te jur pe Dumnezeul cel viu să ne spui
dacă eşti Cristosul, Fiul lui Dumnezeu!"
Legea lui Moise reclama ca un iudeu să
depună mărturie atunci când era pus sub
jurământ de către Marele Preot (Lev. 5:1).
26:64 Fiind un iudeu ascultător de lege,
Isus a răspuns: „Este cum ai spus" Apoi Şi-
a afirmat identitatea de Mesia şi dumnezei-
rea în termeni şi mai accentuaţi: „Ba mai
mult: vă spun că de acum încolo veţi
vedea pe Fiul Omului stând la dreapta
puterii şi venind pe norii cerului." în
esenţă, El a declarat, de fapt: „Eu sunt Cris-
tosul, Fiul lui Dumnezeu, aşa cum ai spus.
Gloria mea este în prezent acoperită de vălul
unui trup uman; acum nu par a fi altceva
decât un simplu om. Mă vedeţi acum în
zilele umilinţei Mele. Dar va veni o zi când
voi, iudeii, Mă veţi vedea, Slăvit, egal în
toate prinvinţele cu Dumnezeu, stând la
dreapta Sa şi venind pe norii cerului."
In versetul 64 prima adresare, la persoa-
na a doua singular50, îi este adresată lui
Caiafa. A doua şi a treia sunt la persoana a
doua plural, referindu-se la iudei, ca repre-
zentanţi ai acelor israeliţi care vor fi în viaţă
în timpul apariţiei glorioase a lui Cristos,
când aceştia vor vedea limpede că El este
Fiul lui Dumnezeu.
„Se face uneori aserţiunea" — scrie
Lenski—„că Isus nu S-ar fi numit niciodată
pe Sine «Fiul lui Dumnezeu». Ei bine, aici
(în versetul 64) E\jură că nu este mai puţin
decât acesta."51
26:65-67 Lui Caiafa nu i-a scăpat semni-
ficaţia acestei afirmaţii. Isus făcuse aluzie la
o profeţie a lui Daniel: „M-am uitat în tim-
pul viziunilor nopţii şi iată, cu norii cerului
a venit Unul ca un Fiu al Omului; a înaintat
spre Cel Bătrân de Zile şi a fost adus înain-
tea Lui." (Dan. 7:13) Din reacţia Marelui

Preot reiese că acesta şi-a dat sema că Isus
declara egalitate cu Dumnezeu (vezi loan
5:18). Atunci marele preot şi-a rupt haine-
le, indicând prin aceasta opinia lui că marto-
rul a rostit o blasfemie. Cuvintele sale aprin-
se rostite în faţa sinedriului au presupus
vinovăţia lui Isus. Când i-a întrebat pe mem-
brii soborului care este verdictul lor, aceştia
au răspuns: „Este vinovat de moarte".
26:68 A doua etapă a procesului s-a
sfârşit cu scena juriştilor care L-au lovit şi L-
au scuipat pe Acuzat, provocându-L apoi să
recurgă la puterea de care dispunea, dacă era
Cristos, să-Şi identifice atacatorii. întreaga
procedură a fost nu numai lipsită de temeiuri
juridice, dar de-a dreptul scandaloasă.
J.  Petru se leapădă de Isus şi apoi plânge
cu amar (26:69-75)
26:69-72 Ceasul cel mai sumbru din
viaţa lui Petru a sosit. Cum stătea el afară în
curte, a venit o femeie şi 1-a acuzat că este
din ceata lui Isus Galileeanul. Petru a negat
cu înverşunare şi promptitudine, spunând:
„Nu ştiu ce zici." Apoi s-a dus la poartă,
probabil ca să nu fie observat. Dar o altă
slujnică a venit şi 1-a identificat ca fiind unul
dintre cei care fuseseră cu Isus din Nazaret.
De data aceasta Petru s-ajurat că nu-L cu-
noaşte pe Omul acela. „Omul" fiind învăţă-
torul său!
26:73,74 Peste puţin, mai mulţi oameni
de la faţa locului au venit şi au spus: „Cu
adevărat, şi tu eşti unul dintre ei, căci şi
vorbirea te face cunoscut." De data aceas-
ta, simpla negare nu mai era de ajuns. Petru
a considerat că trebuie să blesteme şi să se
jure. „Nu-L cunosc pe Omul Acesta!" Şi,
cu o precizie tulburătoare, a cântat atunci
cocoşul.
26:75 Sunetul acesta familiar a străpuns
nu numai liniştea orelor dimineţii, ci şi inima
lui Petru. Amintindu-şi de cuvintele Domnu-
lui, el a ieşit afară şi a plâns cu amar.
în evanghelii pare să existe o oarecare
contradicţie cu privire la numărul şi timpul
tăgăduirilor. La Matei, Luca şi loan, se
consemnează că Isus a spus: „înainte de a
cânta cocoşul, te vei lepăda de mine de trei
ori" (Mat. 26:34; vezi şi Luca 22;34; loan
13:38). La Marcu, se face prezicerea: „...îna-
inte de a cânta cocoşul de două ori, te vei
lepăda de Mine de trei ori" (Marcu 14:30).
E posibil să fi cântat mai mulţi cocoşi,
unul în timpul nopţii iar altul în zori. De
asemenea, se poate ca evangheliile să con-
semneze cel puţin şase ocazii diferite în care

Matei

125

Petru s-a lepădat. El L-a tăgăduit pe Cristos
înaintea: (1) unei femei tinere (Mat. 26:69,
70; Marcu 14:66-68); (2) înaintea altei femei
tinere (slujnice) (Mat. 26:71, 72; Marcu
14:69, 70); (3) înaintea mulţimii care se afla
acolo (Mat. 26:73,74; Marcu 14:70,71); (4)
înaintea unui om (Luca 22:58); (5) înaintea
altui om (Luca 22:59, 60); (6) înaintea sluji-
torului marelui preot (loan 18:26, 27). Cre-
dem că aceasta din urmă nu a fost o persoa-
nă distinctă de celelalte, deoarece a spus:
„Nu te-am văzut eu cu El în grădină?" Des-
pre ceilalţi nu se spune că ar fi afirmat acest
lucru.
K. Procesul ţinut dimineaţa, în faţa
Sinedriului (27:1, 2)
A treia etapă din cadrul procesului reli-
gios a avut loc dimineaţa, în faţa Sinedriului.
Nici o pricină nu avea voie să fie soluţionată
în aceeaşi zi în care a început, cu excepţia
cazurilor în care acuzatul era achitat. Legea
cerea ca să treacă o noapte înainte de a fi
pronunţat verdictul, „pentru ca sentimentele
de îndurare să aibă timp să apară". în acest
caz, liderii religioşi au părut hotărâţi de la
început să înăbuşe orice sentimente de îndu-
rare. Totuşi, întrucât ar fi fost ieşit din
comun să ţină procesul noaptea, au convocat
o sesiune de dimineaţă, pentru a conferi
vedictului lor caracter legal.
Sub legislaţia romană, liderii iudaici nu
aveau autoritatea de a executa pedeapsa cu
moartea. Aşa se explică de ce ei s-au grăbit
să-L ducă pe Isus înaintea lui Pilat din Pont,
guvernatorul roman. în pofida urii lor faţă tot
ce reprezenta Roma, acum au fost dispuşi să
„profite" de această putere, pentru a-şi satis-
face o ură şi mai mare.
L. Căinţa Iui Iuda şi moartea sa
(27:3-10)
27:3,4 Dându-şi seama ce păcat a comis,
că a vândut sânge nevinovat, Iuda a adus
înapoi cei trezeci de arginţi şi i-a dat preoţi-
lor celor mai de seamă şi bătrânilor. Aceşti
urzitori neîntrecuţi, care cooperaseră cu atâta
râvnă cu numai câteva ore mai înainte, acum
n-au mai vrut să aibă de a face nimic cu
această chestiune. Iuda s-a ales astfel cu una
din amarele rezultate ale trădării. L-a cuprins
remuşcarea, dar nu a demonstrat acel gen de
pocăinţă evlavioasă, care duce la mântuire.
Mai degrabă, el a regretat urmările pe care
le-a avut crima comisă asupra lui însuşi, căci
nici acum el nu a fost dispus să-L recunoas-
că pe Isus Cristos ca Domn şi Salvator.

27:5 Cuprins de disperare, Iuda a arun-
cat argintii în templu, unde numai preoţii
puteau pătrunde, după care s-a dus şi s-a
sinucis. Comparând textul acesta cu cel de la
Faptele Apostolilor 1:18, putem conchide că
el s-a spânzurat de un pom, şi că ştreangul
sau ramura de care a atârnat s-a rupt iar
trupul său a căzut în prăpastie, vărsându-i-se
măruntaiele.
27: Preoţii cei mai de seamă, arătându-se
dintr-o dată foarte atenţi la latura spirituală,
au decis că nu puteau depune banii la tem-
plu, deoarece constituiau preţul sângelui. în
realitate, ei erau adevăraţii autori morali ai
crimei, deoarece ei au oferit suma aceasta
pentru ca Mesia să fie vândut. în această
privinţă nu au avut nici un fel de mustrări de
conştiinţă — exact aşa cum spusese Dom-
nul: ei spălau blidul pe dinafară, dar înăuntru
acesta era plin de înşelăciune, perfidie şi
ucidere.
27:7-10 Ei s-au folosit de bani pentru a
cumpăra Ţarina Olarului, unde străinii nee-
vrei şi necuraţi puteau fi înhumaţi — fără ca
ei să ştie câte hoarde de ne-evrei aveau să le
invadeze ţara şi să-i scalde pământul în
sânge. De atunci ţara aceea n-a încetat să fie
o ţarină a sângelui!
Preoţii cei mai de seamă au împlinit, fără
să ştie, profeţia lui Zaharia, potrivit căreia
banii de înhumare aveau să fie folosiţi pentru
efectuarea unei achiziţii de la un olar (Zah.
11:12, 13). în mod ciudat, pasajul din Zaha-
ria a fost tradus şi într-o altă variantă, în care
termenul „olar" este înlocuit cu „trezorerie"
(vezi ediţia engleză RSV).
Preoţii aveau scrupule în privinţa depu-
nerii banilor în trezorerie, drept care au optat
pentru cealaltă variantă a textului biblic,
împlinind profeţia în sensul cumpărării
ţarinii de la olar. (din Daily Notes of the
Scripture Union).
Matei îi atribuie această profeţie lui
Ieremia, deşi, evident, ea provine din cartea
Zaharia. Probabil el etichetează citatul ca
provenind din Ieremia, deoarece cu profeţia
lui începe sulul respectiv pe care l-a folosit
el, în conformitate cu ordinea străveche
păstrată în numeroase manuscrise ebraice,
cunoscute şi din tradiţia talmudică. întâlnim
un caz similar la Luca 24:44, unde cartea
Psalmilor împrumută numele ei secţiunii a
treia din canonul ebraic, în totalitatea sa.
M. Prima înfăţişare a lui Isus înaintea lui
Pilat (27:11-14)
Plângerile reale ale iudeilor împotriva lui

126

Matei

Isus erau, în realitate, de ordin religios, şi pe
acest temei L-au judecat ei. Dar acuzaţiile
religioase nu aveau nici o greutate în faţa
instanţelor romane. Fiind conştienţi de acest
lucru, atunci când L-au dus înaintea lui Pilat,
ei au formulat împotriva Lui trei acuzaţii de
ordin politic (Luca 23:2): (1) Că ar fî un
revoluţionar, care ar constitui o ameninţare
la securitatea imperiului; (2) că El i-ar fi
îndemnat pe oameni să nu achite impozitele,
subminând astfel prosperitatea imperiului;
(3) şi că El ar fi afirmat că este Rege, ame-
ninţând prin aceasta puterea şi poziţia împă-
ratului.
în evanghelia lui Matei vedem cum îl
anchetează Pilat cu privire la ultima din
aceste trei acuzaţii. întrebat dacă este Regele
iudeilor, Isus a răspuns că este. Aceasta a
stârnit un val de insulte şi calomnii din
partea liderilor evreilor. Pilat s-a mirat
foarte mult de tăcerea Acuzatului. Domnul
a considerat că nici una din acuzaţiile lor nu
merită nici un răspuns. Probabil guvernatorul
nu mai întâlnise niciodată vreun om care să
rămână mut în faţa unui asemenea atac.
N. Isus sau Baraba? (27:15-26)
27:15-18 Autorităţile romane aveau
obiceiul să le elibereze iudeilor câte un
deţinut evreu cu ocazia Pastelor, într-o încer-
care evidentă de a-i îmbuna. Unul dintre cei
care se calificau să fie eliberaţi de acest
Paşte era Baraba, evreu ce fusese găsit vino-
vat de a fi incitat la insurecţie şi crimă (Mar-
cu 15:7). Ca rebel împotriva stăpânirii roma-
ne, el se bucura, pesemne, de simpatia con-
cetăţenilor săi. Aşa se explică faptul că
atunci când Pilat le-a pus în faţă opţiunea:
Isus sau Baraba, ei s-au grăbit să-1 aleagă pe
Baraba. Pentru guvernator acest lucru nu a
constituit o surpriză, căci ştia că opinia
publică era puternic influenţată de preoţii cei
mai de seamă, care-L invidiau pe Isus.
27:19 Procedurile au fost întrerupte
pentru scurtă vreme de solul trimis de soţia
lui Pilat, care 1-a îndemnat pe acesta să
adopte o politică neutră faţă de Isus. Aceasta
întrucât avusese un vis tulburător cu privire
la El.
27:20-23 Din culise, preoţii cei mai de
seamă şi bătrânii duceau muncă de lămu-
rire cu masele, ca acestea să-L aleagă pe
Baraba iar Isus să fie omorât. Prin urmare,
când Pilat i-a întrebat din nou pe oameni pe
care din cei doi voiau să li—I elibereze, ei l-au
cerut pe ucigaş. Prins în mreaja propriei sale
nehotărâri, Pilat a întrebat: „Dar cu Isus,

care Se numeşte Cristos, ce să fac?" Ei au
răspuns într-un glas: „Să fie răstignit!" —
atitudine pe care Pilat a găsitro de neînţeles.
De ce să-L răstignească? în definitiv ce
delict a comis? Numai că la ora aceea lucru-
rile luaseră o întorsătură atât de violentă
încât nu mai era timp pentru dezbateri calme.
Mulţimea fusese cuprinsă de isterie şi striga
întruna: „Răstigneşte-L! Răstigneşte-L!"
27:24 Pilat şi-a dat seama că nu se mai
putea discuta cu mulţimea şi că actele de
violenţă erau gata să izbucnească. Şi astfel el
s-a spălat pe mâini în faţa mulţimii, decla-
rându-se nevinovat de sângele Celui Acuzat.
Dar toată apa din lume nu va fi în stare să-1
absolve pe Pilat de culpabilitatea sa de a fi
prezidat asupra celui mai grav simulacru de
proces din istorie.
27:25 Mulţimea, cuprinză de sălbăticie,
nu se mai gândea deloc la culpabilitate,
asumându-şi cu uşurătate povara vinovăţiei:
„Sângele Lui să fie asupra noastră şi
asupra copiilor noştri!" De atunci poporul
Israel n-a mai scăpat de suferinţă — de la
ghetouri la pogromuri, de la lagăre de con-
centrare la camere de gazare, îndurând
groaznica urmare a vinovăţiei sângelui lui
Mesia pe care israeliţii L-au respins. Şi la
toate acestea se adaugă ce va veni în viitor,
când vor trece prin Necazul lui Iacov—acei
şapte ani de tribulaţie, de mare strâmtorare,
descrişi la Matei 24 şi Apocalipsa 6-19.
Blestemul va rămâne până când îl vor recu-
noaşte pe Isus, Cel pe care L-au respins, ca
Rege şi Mesia al lor!
27:26 Făcând pe placul mulţimii, Pilat 1-
a pus în libertate pe Baraba, şi de atunci
spiritul lui Baraba domină întreaga lume!
Ucigaşii continuă să fie ridicaţi pe tronuri, în
vreme ce Regele continuă să fie respins!
Apoi, conform obiceiului, Cel condamnat a
fost biciuit. Un bici mare din piele, care
avea, din loc în loc, inserate ţinte de metal, a
lovit spinarea Sa, fiecare lovitură sfâşiindu-I
carnea şi provocând şuvoaie de sânge. De
acum guvernatorul acesta fără coloană verte-
brală nu a mai avut nimic de făcut decât să-L
predea pe Isus soldaţilor, ca aceştia să-L
răstignească.
O. Soldaţii îl batjocoresc pe Isus
(27:27-31)
27:27,28 Atunci ostaşii guvernatorului
L-au dus pe Isus în pretoriu (palatul guver-
natorului) şi au adunat toată cohorta în
jurul Lui — formată, probabil, din câteva
sute de oameni. Ce a urmat este greu de

Matei

127

imaginat! Creatorul şi Susţinătorul universu-
lui a suferit înjosiri de nedescris din partea
unor soldaţi vulgari şi cruzi — creaturile
Sale nevrednice şi păcătoase! L-au dezbră-
cat de hainele Lui şi L-au îmbrăcat cu o
haină stacojie, negreşit în batjocură, ca să
imite veşmintele unui rege. Dar haina aceea
poartă o semnificaţie profundă pentru noi.
întrucât culoarea stacojie este asociată cu
păcatul (Isa. 1:18), eu înclin să cred că haina
aceea întruchipează păcatele mele aşezate
asupra lui Isus, pentru ca haina neprihănirii
lui Dumnezeu să poată fi aşezată asupra mea
(2 Cor. 5:21).
27:29, 30 Au împletit o cunună de
spini, pe care I-au pus-o pe cap. Dar din-
colo de gluma lor plină de cruzime, noi
înţelegem că El a purtat o cunună de spini,
pentru ca noi să purtăm o cunună de slavă.
Ei L-au batjocorit ca pe Regele Păcatului;
noi ne închinăm Lui ca Mântuitor al păcăto-
şilor.
...şi I-au pus o trestie în mâna dreaptă
— din nou, în semn de batjocură, trestia
ţinând loc de sceptru. Ei nu ştiau că mâna
care ţinea trestia este mâna care ţine şi stăpâ-
neşte întreg universul. Mâna străpunsă de
cuie a lui Isus ţine sceptrul domniei asupra
întregului univers.
Apoi îngenuncheau înaintea Lui, îşi
băteau joc de El şi ziceau: „Plecăciune,
împăratul Iudeilor!" Nici asta nu le-a fost
de ajuns, ci L-au scuipat în faţă pe singurul
Om desăvârşit care a trăit vreodată pe acest
pământ. Apoi I-au luat trestia şi L-au bătut
peste cap cu ea.
Isus a îndurat toate acestea cu răbdare.
N-a scos nici un cuvânt. „Uitaţi-vă bine la
Cel care a suferint din partea păcătoşilor o
împotrivire aşa de mare faţă de Sine, ca nu
cumva să vă pierdeţi inima şi să cădeţi de
oboseală în sufletele voastre" (Ev. 12:3).
27:31 în cele din urmă, L-au îmbrăcat
cu hainele Lui şi L-au dus să-L răstig-
nească.
P.  Răstignirea Regelui (27:32-44)
27:32 Domnul nostru Şi-a purtat crucea
o parte din drum (loan 19:17). Apoi soldaţii
l-au obligat pe un om, numit Simon (din
Cirena, localitate din nordul Africii) să o
ducă în locul Lui. Unii cred că acesta era
evreu. Alţii consideră că era negru. Impor-
tant este că a avut minunatul privilegiu de a
purta crucea lui Isus.
27:33 Golgota înseamnă „craniu" în
aramaică. „Calvar" este forma anglicizată a

termenului grec kranion. Poate că zona avea
forma unei cutii craniene sau a fost numită
aşa din pricina faptului că acolo se executau
condamnaţii la moarte. Nu s-a putut identi-
fica locul respectiv îi: actuala topografie.
27:33 înainte de a-L răstigni, soldaţii I-
au oferit lui Isus vin acru amestecat cu fiere,
băutură oferită condamnaţilor la moarte ca să
le atenueze durerea. Isus a refuzat băutura.
El trebuia să bea toată amărăciunea nediluată
a păcatelor omului, fără să I se atenueze
simţurile, fără să I se uşureze durerea.
27:35 Matei descrie răstignirea în ter-
meni simpli şi lipsiţi de încărcătură emotivă.
El nu recurge la procedee dramatice, la acel
gen de senzaţionalism care constituie apana-
jul ziaristului, după cum Matei nu se opreşte
asupra unor detalii sordide. El se mulţumeşte
să redea faptele, aşa cum s-au petrecut: Apoi
L-au răstignit. Dar nici eternitatea nu va
epuiza sensurile ascunse ale acestor cuvinte.
Cum se profeţise în Psalmul 22:18,
soldaţii I-au împărţit hainele între ei,
trăgând la sorţi pentru cămaşa fără cusă-
tură. Aceasta era toată averea Lui. Iată ce
spune Denney în această privinţă: „Singura
viaţă perfectă care a fost trăită pe acest
pământ a fost viaţa Acelui care nu a avut
nici o avere, care nu a lăsat nimic decât
hainele pe care le-a purtat."
27:36 Soldaţii au fost reprezentanţii unei
lumi de oameni meschini. Nu reiese că
aceştia şi-ar fi dat seama că înaintea lor se
înscrie cel mai solemn moment al istoriei. O,
dacă ar fi ştiut, n-ar fi stat jos să-L păzească!
Ci ar fi îngenuncheat şi I s-ar fi închinat!
27:37 Deasupra capului lui Cristos au
aşezat titlul: ACESTA ESTE ISUS, RE-
GELE IUDEILOR. Titlul diferă întrucâtva
la celelalte evanghelii.52 Marcu spune: „Re-
gele iudeilor" (15:26); Luca: „Acesta este
Regele iudeilor" (23:38); iar loan: „Isus din
Nazaret, Regele iudeilor" (19:19). Preoţii cei
mai de seamă au protestat împotriva titlului,
afirmând că în felul în care era formulat
constituia o afirmaţie a realităţii. Şi astfel, [ei
care nu credeau în aceată afirmaţie], au cerut
să se specifice că aceasta era doar pretenţia
Acuzatului. Dar Pilat nu le-a admis argu-
mentul şi astfel a rămas adevărul, limpede
pentru toată lumea, scris în ebraică, latină şi
greacă (loan 19:19-22).
27:38 Fiul fără păcat al lui Dumnezeu a
fost încadrat de doi tâlhari, căci aşa prezi-
sese Isaia cu 700 de ani mai înainte, că El va
fi numărat la un loc cu cei fărădelege
(52:12). La început, ambii tâlhari L-au îm-

128

Matei

proşcat cu insulte şi invective (v. 44). Dar
unul s-a pocăit şi a fost salvat în ultima
clipă. Peste numai câteva clipe a fost cu
Cristos în Paradis (Luca 23:42, 43).
27:39,40 Pe cât este de adevărat că cru-
cea ne descopere dragostea lui Dumnezeu,
pe atât de adevărat este că ea ne dezvăluie
depravarea omului. Trecătorii s-au oprit să-şi
bată joc de Păstorul, care murea pentru oi:
„Tu, care distrugi templul şi îl zideşti Ia
loc în trei zile, mântuieşte-Te pe Tine
însuţi! Dacă eşti Tu Fiul lui Dumnezeu,
coboară-Te de pe cruce!" Acesta este
limbajul necredinţei, al omului care nu se
bazează decât pe raţiune, care afirmă: „Nu
cred până nu văd." Totodată, este şi limbajul
liberalismului. „Coboară de pe cruce — cu
alte cuvinte, renunţă la cruce şi vom crede."
E pertinent aici comentariul lui William
Booth: „Ei au susţinut că ar fi crezut, dacă El
s-ar fi coborât de pe cruce; în schimb, noi
am crezut pentru că El a rămas pe cruce."
27:41-44 Preoţii cei mai de seamă,
împreună cu cărturarii şi bătrânii s-au
unit în această sarabandă. Fără să realizeze
ce au spus, au rostit un mare adevăr: „Pe
alţii i-a mântuit, iar pe Sine nu Se poate
mântui! Deşi ei au rostit aceste cuvinte ca o
insultă, noi le adaptăm, făcând din ele un
imn de laudă:
Pe El nu S-a putut mântui,
El pe cruce a trebuit să moară,
Căci altfel nu primeau îndurare
Păcătoşii de aproape şi de departe;
Da, Cristos Fiul lui Dumnezeu
a trebuit să sângereze
Pentru ca păcătoşii
de păcate să fie eliberaţi!
- Albert Mid lane
Da, afirmaţia a fost valabilă în viaţa
Domnului şi e la fel de valabilă şi în a noas-
tră. Nu-i putem salva pe alţii căutând să ne
salvăm pe noi înşine.
Liderii religioşi au luat în batjocură afir-
maţia Sa că este Mântuitorul, declaraţia Sa
că este Regele Israelului, declaraţia Sa că
este Fiul lui Dumnezeu. Tâlharii care erau
răstigniţi împreună cu El îi aruncau
aceleaşi batjocuri. Liderii religioşi s-au unit
cu criminalii, hulindu-L pe Dumnezeu!
Q. Cele trei ore de întuneric (27:45-50)
27:45 Toate suferinţele şi înjosirile pe
care le-a îndurat din partea oamenilor au
pălit în comparaţie cu ceea ce îl confrunta
acum. De la ceasul al şaselea (adică amiază)

până la ceasul al nouălea (ora 15) s-a făcut
întuneric peste toată ţara Palestinei, dar şi
în sufletul Său. în timpul acesta a purtat El
blestemul de nedescris al păcatelor noastre,
în aceste trei ore au fost comprimate: iadul
pe care-1 meritam noi, mânia lui Dumnezeu
împotriva tuturor fărădelegilor noastre. Noi
vedem acest lucru ca prin ceaţă. Pur şi sim-
plu nu putem înţelege ce a însemnat pentru
El să satisfacă toate cerinţele neprihănirii lui
Dumnezeu împotriva păcatului. Ştim doar
atât că în acele trei ore El a plătit preţul, a
achitat datoria şi a isprăvit lucrarea ce se
cerea îndeplinită pentru răscumpărarea omu-
lui.
27:46 Şi pe la ceasul al nouălea (deci
pe la 3 după masă) Isus a strigat cu glas
tare, zicând: „Dumnezeul Meu, Dumne-
zeul Meu, pentru ce M-ai părăsit?" Răs-
punsul îl găsim în Psalmul 22:3: „...Tu eşti
Cel Sfânt, care locuieşti în mijlocul laudelor
lui Israel." întrucât Dumnezeu este sfânt, El
nu poate trece cu vederea păcatul. Dimpotri-
vă, El trebuie să-1 pedepsească. Domnul Isus
nu a avut nici un păcat al Său, propriu, dar
El şi-a luat asupra Sa păcatele noastre. Când
Dumnezeu, Judecătorul, a privit jos pe pă-
mânt şi a văzut păcatele noastre asupra
înlocuitorului fără păcat propriu, El Şi-a
retras dragostea de la Fiul. Tocmai această
despărţire a fost aceea care a smuls din
inima lui Isus ceea ce poeta Elizabeth Barret
Browning a definit drept „strigătul de orfan
al lui Emanuel":
Părăsit! Dumnezeu S-a putut separa de
esenţa Lui proprie;
Şi păcatele lui Adam au năvălit
între Fiul neprihănit şi Tatăl:
Da, o dată, strigătul de orfan al lui Emanuel,
universul Său 1-a zguduit —
S-a ridicat strigătul singuratic, fără ecou:
„Dumnezeule! Sunt părăsit!"
— Elizabeth Bănet Browning
27:47, 48 Când Isus a strigat: „Eli,
Eli...", unii din cei ce stăteau acolo au zis
că îl strigă pe Ilie. Dacă a fost vorba de o
confuzie de nume sau dacă au rostit aceste
cuvinte în batjocură — textul nu precizează.
Unul din ei s-a folosit de o trestie lungă
pentru a-I aduce la buze un burete înmuiat în
vin acru. Judecând după Psalmul 69:21,
acesta nu era un gest de îndurare, ci avea
scopul de a-i mări suferinţele.
27:49 Atitudinea generală a mulţimii era
de aşteptare, să vadă dacă Ilie va împlini

Matei

129

rolul pe care i 1-a atribuit tradiţia iudaică —
să vină în ajutorul celor neprihăniţi. Dar nu
era vremea să vină Ilie (Mal. 4:5); era vre-
mea să moară Isus.
27:50 După ce Isus a strigat iarăşi cu
glas tare, Şi-a dat duhul. Strigătul cu glas
tare demonstrează că El a murit în tărie, nu
în slăbiciune. Faptul că Şi-a dat duhul distin-
ge moartea Sa de aceea a oricăror alte per-
soane. Noi murim pentru că trebuie să mu-
rim, dar El a murit din proprie opţiune. Oare
nu spusese El: „...îmi dau viaţa, ca iarăşi s-o
iau. Nimeni nu Mi-o ia, ci o dau Eu de la
Mine însumi. Am putere s-o dau şi am
putere s-o iau iarăşi..." (loan 10:17, 18).
(Nota traducătorului: în locul versurilor
din engleză oferite de autorul comentariului
în acest punct, am găsit de cuviinţă să redau
versuri din opera regretatului poet român
creştin Costache Ioanid:)
Priveam la Golgota. Era
în gândul meu un svon de gloate...
Treceau trei cruci... şi-n urma lor,
preoţi şi demoni din cetate.
Veneau stăpânii în convoi.
Şi le-auzeam pe cale paşii.
Şi-am întrebat: „Aceştia cine-s?"
iar Duhul mi-a răspuns: „Vrăjmaşii..."
Priveam la Golgota în Duh.
Şi-mi era plin de taine gândul.
Vedeam un nour de bătrâni
văzduhul culmii străbătându-1.
Ei cercetau din semn în semn
cum se-mplinea Cuvântul Vieţii.
Şi-am întrebat: „Aceştia cine-s?"
Iar Duhul mi-a răspuns: „Profeţii..."
Priveam la Golgota. Vedeam
minuni din ce în ce mai grele.
Vedeam cum se strângeau cei mulţi
Prin grohotişul din vâlcele.
Lovindu-se cu pumni-n piept,
plângeau trudiţii Ia răscruce.
Şi-am întrebat: „Aceştia cine-s?"
„Sunt cei ce văd doar om şi cruce."
Priveam la Golgota uimit.
Căci sus pe cruce, plin de sânge,
murea Isus... Şi-n depărtări
vedeam cum lanţ de lanţ se frânge.

Priveam la Golgota. Dar vai...
deodată, prin stihii silhue,
veni în trupul lui Isus
al doilea trup s-atârne pe cue...
Toţi îngerii înmărmurind,
îl arătau prin nouri: „Iată-L!"
Şi-am întrebat: „Acesta cine-i?"
Şi mi-a răspuns tot cerul: „Tatăl!..."
Costache Ioanid
R. Perdeaua templului se rupe
(27:51-52)
27:51 Când Şi-a dat Domnul duhul,
perdeaua grea, împletită, care separa încă-
perile principale ale templului, a fost ruptă
de o Mână Nevăzută, de sus până jos.
Până atunci vălul acela împiedica intrarea
în Sfânta Sfintelor a oricărei persoane, în
afară de marele preot. Numai un singur om
putea intra în sanctuarul dinăuntru, şi acela
doar într-o singură zi din an.
Din cartea Evrei aflăm că vălul repre-
zenta trupul lui Isus. Ruperea sa a simboli-
zat darea la moarte a trupului Său. Prin
moartea Sa, noi avem „îndrăzneala să intră
în Sfânta Sfintelor, prin sângele lui Isus,
printr-o cale nouă şi vie, pe care El a con-
sacrat-o pentru noi, prin văl, adică prin
trupul Său" (Ev. 10:19,20). Acum, până şi
cel mai umil credincios poate intra în pre-
zenţa lui Dumnezeu, prin rugăciune şi
laudă, în orice clipă. Dar să nu uităm nicio-
dată că privilegiul acesta a fost cumpărat
pentru noi cu un preţ nespus de mare: cu
însuşi sângele lui Isus.
Moartea Fiului lui Dumnezeu a produs,
de asemenea, extraordinare zguduiri în
natură — ca şi când ar fi fost o empatie
între creaţia neînsufleţită şi Creatorul ei. S-
a produs un cutremur de pământ, care a
despicat stâncile şi a deschis multe mor-
minte.
27:52, 53 Dar observaţi că abia după
învierea lui Isus au fost înviaţi ocupanţii
mormintelor acestora, care au pătruns apoi
în Ierusalim şi s-au arătat multora. Biblia
nu spune dacă aceşti sfinţi înviaţi au murit
din nou sau s-au dus în cer, cu Domnul
Isus.
27:54 Convulsiile stranii ale naturii l-au
convins pe sutaşul roman şi pe oamenii
acestuuia că Isus este cu adevărat Fiul lui
Dumnezeu (deşi în textul grec nu este nici
un articol hotărât înaintea Fiului lui Dum-
nezeu, topica frazei presupune articolul
hotărât53). Ce a vrut să spună sutaşul? A

130

Matei

fost aceasta o mărturie deplină a lui Isus
Cristos, ca Domn şi Mântuitor al său, sau o
recunoaştere a faptului că Isus era mai mult
decât un simplu om? Nu putem fi siguri de
semnificaţia adevărată a cuvintelor sutaşu-
lui, dar ştim că acesta a fost cuprins de
uimire şi teamă, realizând că tulburările din
natură erau legate, cumva, de moartea lui
Isus, şi nu de moartea celor doi tâlhari care
au fost răstigniţi împreună cu El.
S. Femeile credincioase (27:55, 56)
Se acordă un spaţiu special în evan-
ghelia lui Matei femeilor care îl slujiseră cu
credincioşie pe Domnul şi-L însoţiseră din
Galileea până la Ierusalim. S-au aflat acolo
Maria Magdalena, Maria mama lui
Iacov şi a lui lose, precum şi Salomeea,
soţia lui Zebedei. Devotamentul neînfricat
al acestor femei iese în evidenţă, cu deose-
bită strălucire. Ele au rămas nedespărţite de
Cristos, când bărbaţii, ucenicii Domnului,
au fugit cu toţii să-şi scape viaţa!
T. îngroparea în mormântul lui Iosif
(27:57-61)
27:57,58 Iosif din Arimateea, un om
bogat şi membru al Sinedriului, nu fusese
de acord şi nu luase parte la decizia Consi-
liului de a-L da pe Isus în mâna lui Pilat
(Luca 23:51). Dacă până în acest punct
fusese doar un ucenic secret al Domnului,
acum nu s-a mai temut, ci a ieşit la supra-
faţă. Cu mult curaj, el s-a dus la Pilat şi i-a
cenrt permisiunea să-L înhumeze pe Dom-
nul, încercăm să ne imaginăm cât de sur-
prins va fi fost Pilat şi cât de înciudaţi vor
fi fost iudeii, să constate că un membru al
Sinedriului a luat o poziţie publică de ataşa-
ment faţă de Cel Răstignit. într-un sens
real, Iosif s-a îngropat pe sine, din punct de
vedere economic, social şi religios, atunci
când a îngropat trupul lui Isus. Acest act 1-a
separat pe vecie de mai marii zilei, de
reprezentanţii puterii, care L-au ucis pe
Isus.
27:59, 60 Pilat i-a dat permisiunea şi
Iosif, pătruns de iubire sfântă, a îmbălsămat
trupul lui Isus, înfaşurându-1 într-o pănză
curată de in şi punând mirodenii între fese.
Apoi 1-a aşezat în propriul său mormânt
nou, săpat în stânca solidă. Iar la gura
mormântului a aşezat o piatră mare, sub
formă de piatră de moară, aşezată în cant
de-a lungul unui canal, săpat şi el din stân-
că.
Cu multe secole înainte, Isaia prezisese:

„Groapa Lui a fost rânduită împreună cu
cei răi, dar mormântul Lui a fost cu cel
bogat" (Isa. 53:9). Negreşit, duşmanii Lui
intenţionaseră să-I arunce trupul în Valea
Hinnom, ca să fie mistuit de focurile ce
incinerau gunoaiele sau să-L mănânce
vulpile. Dar Dumnezeu a intervenit în
planurile lor, contramandându-le şi folo-
sindu-se de Iosif, pentru a Se asigura că El
va fi îngropat cu cel bogat.
27:61 După ce a plecat Iosif, Maria
Magdalena şi mama lui Iosif şi lose, au
stat de veghe în faţa mormântului.
U. Păzirea mormântului (27:62-66)
27:62-64 Prima zi a Pastelor, numită
Ziua Pregătirii, a fost ziua răstignirii. A
doua zi, preoţii cei mai de seamă şi fari-
seii au fost cuprinşi de nelinişte. Amintin-
du-şi afirmaţia lui Isus că va învia, ei s-au
dus la Pilat şi l-au rugat să posteze o santi-
nelă specială la mormânt. Asta, chipurile,
pentru a-i împiedica pe ucenici să fure
trupul şi să creeze astfel impresia că El ar fi
înviat! Or, dacă s-ar fi întâmplat aşa, ei se
temeau că înşelăciunea acesta din urmă
ar fi fost mai rea decât cea dintâi. Cu alte
cuvinte, vestea despre învierea Lui ar fi fost
mai rea decât afirmaţia Sa că este Mesia şi
Fiul lui Dumnezeu!
27:65, 66 Pilat a răspuns: „Aveţi o
strajă; duceţi-vă şi păziţi cum ştiţi." Asta
ar putea însemna că deja fusese postată o
santinelă romană. Sau ar mai putea însem-
na următoarele: „Cererea va fost acordată.
Iată, vă repartizez acum o strajă." Oare nu
cumva am putea desprinde accente ironice
în afirmaţia lui Pilat: „...păziţi cum ştiţi"?
Ei au făcut cum au crezut că e mai bine.
Au sigilat piatra şi au postat paznici, dar
până şi cele mai straşnice măsuri de sigu-
ranţă pe care le-au luat ei, n-au avut nici un
efect. Iată ce spune Unger, în această pri-
vinţă:
Precauţiile pe care şi le-au luat duşmanii Lui „ca
mormântul să fie păzit bine,... sigilând piatra şi
punând strajă" (62-64) nu a făcut altceva decât
să pună şi mai mult în evidenţă atotputernicia lui
Dumnezeu, care le-a dejucat planurile şi a oferit
o dovadă incontestabilă a învierii Regelui.54
XV. TRIUMFUL REGELUI (cap. 28)
A. Mormântul gol — Domnul a înviat!
(28:1-10)
28:1-4  înainte de venirea zorilor, în

Matei

131

dimineaţa zilei de duminică, cele două Marii
au venit să vadă mormântul. De îndată ce
au sosit ele, a fost un mare cutremur de
pământ. Un înger al Domnului a coborât
din cer, a venit şi a prăvălit piatra de la
uşa mormântului şi a stat pe ea. Străjile
romane, îngrozite de fiinţa aceasta de o
luminozitate orbitoare, îmbrăcaţi în alb
strălucitor, au leşinat.
28:5, 6 îngerul le-a asigurat pe femei că
n-au de ce să se teamă. Cel pe care-L căutau
a înviat, aşa cum promisese. „Veniţi şi
vedeţi locul unde zăcea Domnul!" Piatra a
fost rostogolită la o parte, nu pentru ca să-I
permită Domnului să iasă afară, ci ca să le
dea prilejul femeilor să vadă că El înviase!
28:7-10 îngerul le-a delegat apoi pe
femei să se ducă repede şi să aducă slăvită
veste ucenicilor Lui. Domnul era din nou în
viaţă şi avea să-i întâlnească în Galileea. Pe
când se duceau să le spună ucenicilor, li S-a
arătat Isus, salutându-le cu un singur cuvânt:
„Bucuraţi-vă!"55 Ele au răspuns prin a-I
cădea la picioare, închinându-I-se. Apoi El
le-a încredinţat personal sarcina de a-i anun-
ţa pe ucenici că îl vor vedea în Galileea.
B. Mituirea soldaţilor, pentru a-i
determina să mintă (28:11-15)
28:11 De îndată ce şi-au revenit din
leşin, unii dintre paznici s-au dus ruşinaţi la
preoţii cei mai de seamă, să le spună vestea,
să le comunice că eforturile lor au eşuat, că
mormântul este gol!
28:12, 13 Este uşor să ne imaginăm
consternarea liderilor religioşi. Preoţii au
ţinut sfat cu bătrânii, să stabilească ce aveau
de făcut. în disperarea lor, i-au mituit pe
soldaţi, ca aceştia să răspândească povestea
fantastică potrivit căreia, în timp ce dormeau
soldaţii, ucenicii Domnului ar fi venit şi ar fi
furat trupul lui Isus!
Această explicaţie, în loc să rezolve
problemele cu care erau confruntaţi, nu a
făcut altceva decât să dea naştere la şi mai
multe semne de întrebare. De ce au dormit
soldaţii, când trebuiau să stea de pază? Cum
ar fi putut ucenicii să rostogolească piatra,
fără să-i trezească pe soldaţi? Cum de a fost
posibil ca toţi soldaţii să adoarmă în acelaşi
timp? Dacă au dormit, de unde au ştiut că
ucenicii au furat trupul? Dacă povestea era
adevărată, de ce a trebuit să fie mituiţi sol-
daţii pentru a o răspândi? Dacă ucenicii au
furat trupul, cum de au avut timp să-1 dez-
brace de fâşiile cu care fusese învelit în

mormânt şi să fi împăturit şi pus în alt loc,
singur, ştergarul cu care fusese înfăşurat
capul lui Işus? (Luca 24:12; loan 20:6, 7).
28:14 în realitate, soldaţii au fost mituiţi
să spună o poveste, prin care se puneau pe ei
înşişi în situaţia de a fi incriminaţi. Sub
legislaţia romană, dormitul în post se pedep-
sea cu moartea. Şi astfel liderii iudeilor au
fost nevoiţi să le promită că vor interveni în
favoarea lor, dacă se va întâmpla ca istoria
să ajungă la urechile guvernatorului.
Sinedriul era obligat acum să înveţe
lecţia amară, că în timp ce adevărul se con-
firmă de la sine, o minciună trebuie întotdea-
una proptită cu nenumărate alte minciuni.
28:15 Totuşi mitul acesta persistă prin-
tre mulţi iudei (şi neiudei!) până în ziua de
astăzi. Dar nu e singurul mit; mai sunt şi
altele. Wilbur Smith rezumă două dintre ele:
1.	Mai întâi de toate, s-a avansat sugestia că
femeile s-au dus, din greşeală, la alt mormânt.
Să examinăm enormitatea acestei afirmaţii. Oare
ai putea să nu nimereşti mormântul celei mai
dragi fiinţe din viaţa ta, în intervalul dintre
vineri după-masă şi duminică dimineaţă? Mai
mult, acesta nu era cimitirul lui Iosif din Arima-
teea, ci grădina lui particulară, în care nu se mai
aflau alte morminte.
Dar să admitem că ar fi putut să existe şi
alte morminte acolo (deşi ştim că nu erau); şi să
zicem că femeile, cu privirea înlăcrimată, au
nimerit din greşeală la alt mormânt. Bun! Să
zicem că femeile ar fi putut greşi. Dar impe-
tuosul Petru, cel cu pumnii tari, însoţit de loan
— amândoi pescari pricepuţi, care nu aveau
privirea înceţoşată de lacrimi — s-au dus şi ei la
mormânt şi l-au găsit gol. Vă puteţi imagina ca
şi ei să fi greşit mormântul? Dar mai mult, când
au ajuns la mormânt şi l-au găsit gol, acolo se
afla un înger, care a spus: „El nu este aici. A
înviat. Veniţi şi vedeţi unde zăcea Domnul."
Puteţi crede că nici îngerul nu a reuşit să se ducă
la mormântul care trebuia? Cu toate acestea, s-
au găsit destui „deştepţi", care să susţină aceste
teorii! Dar această teorie este total lipsită de
sens!
2.	Alţii au sugerat că Isus nu a murit, ci doar
a leşinat şi că a fost resuscitat, cumva, în mor-
mântul acela umed, după care a ieşit din mor-
mânt. Dar piatra cea mare fusese sigilată cu
peceţile guvernului roman. Nici un om din
interiorul acelui mormânt nu putea da la o parte
piatra care glisase în jos, pe canalul ce i se
săpase, până când a acoperit intrarea mormân-
tului. El nu a ieşit din acel mormânt ca un inva-
lid anemic.

132

Matei

Adevărul simplu este că învierea Domnului
Isus este un fapt bine atestat al istoriei. El S-a
înfăţişat viu ucenicilor Săi după patimile Sale,
prin numeroase probe infailibile. Gândiţi-vă la
cazurile specifice când S-a arătat alor Lui:
1.	Măriei Magdalena (Marcu 16:9-11).
2.	Femeilor (Mat. 28:8-10).
3.	Lui Petru (Luca 24:34).
4.	Celor doi ucenici ce mergeau pe drumul
spre Emaus (Luca 24:13-32).
5.	Ucenicilor, cu excepţia lui Toma (loan
20:19-25).
6.	Ucenicilor, între care se afla acum şi
Toma (loan 20:26-31).
7.	Celor şapte ucenici la Marea Galileii
(loan 21).
8.	La peste 500 de credincioşi (1 Cor. 15:7).
9.	Lui Iacov(l Cor. 15:7).
10.	Ucenicilor pe Muntele Măslinilor (Fapte
1:3-12).
Una din pietrele mari — de nezdruncinat şi
imposibil de înlocuit — care stau la temelia
credinţei creştine este dovada istorică a învierii
Domnului Isus Cristos. Asta ne conferă — ţie,
drag cititor, şi mie — tăria de a rămâne victo-
rioşi pe baricadele credinţei, întrucât avem o
situaţie care nu poate fi contrazisă, e imposibil
de combătut. Da, poate fi respinsă sau negată,
dar nu poate fi contestată.56
C. Marea Poruncă (28:16-20)
28:16,17 în Galileea Domnul înviat S-a
arătat ucenicilor pe un munte nespecificat.
Este aceeaşi apariţie pe care o găsim con-
semnată la Marcu 16:15-18 şi la 1 Corinteni
15:6. Ce revedere minunată! De acum,
suferinţele Sale au trecut, pe veci. El trăia şi,
prin urmare, şi ei vor trăi! El a stat înaintea
lor în splendoarea trupului Său înviat. Ei s-
au închinat Domnului lor viu şi iubitor —
deşi în minţile unora dintre ei mai stăruia o
umbră de îndoială.
28:18 Apoi Domnul le-a explicat că
toată autoritatea 1-a fost dată în cer şi pe
pământ. într-o anumită privinţă, desigur, El
avusese tot timpul toată autoritatea. Dar aici
El s-a referit la autoritatea de Cap al noii
creaţii. De la moartea şi învierea Sa, El are
autoritatea de a da viaţă veşnică tuturor celor
pe care I i-a dat Dumnezeu (loan 17:2). El
avusese întotdeauna putere, ca întâiul născut
din toată creaţia. Dar acum, după ce a înche-
iat lucrarea de răscumpărare, El are autori-
tate ca întâiul născut din morţi — „pentru ca
în toate lucrurile El să aibă pre-eminenţa
(întâietatea)" (Col. 1:15, 18).
28:19, 20 Ca şi Căpetenie a noii creaţii,

El a emis apoi Marea Poruncă (sau însărci-
nare), care cuprinde „ordinele de lucru"
pentru toţi credincioşii din actuala etapă a
împărăţiei — adică perioada cuprinsă între
respingerea Regelui şi a doua Sa venire.
Porunca cuprinde trei ordine, şi nu doar
sugestii:
1.	Duceţi-vă şi faceţi ucenici din toate
popoarele." Asta nu presupune convertirea
întregii lumi. Prin predicarea evangheliei,
ucenicii aveau să se îngrijească ca şi alţii să
devină învăţăcei sau adepţi ai Mântuitorului
— aceştia provenind din toate naţiunile,
popoarele, triburile, seminţiile şi limbile
pământului.
2.	„Botezaţi-i în Numele Tatălui şi al
Fiului şi al Sfântului Duh" Este responsa-
bilitatea trimişilor lui Cristos de a propo-
vădui botezul şi de a face demersuri pentru
ca acesta să fie acceptat ca o poruncă ce
trebuie îndeplinită. în cadrul botezului cre-
dinciosului, creştinii se identifică public cu
Dumnezeirea trinitară. Ei recunosc că Dum-
nezeu este Tatăl lor, că Isus Cristos este
Domnul şi Mântuitorul lor şi că Duhul Sfânt
este cel care locuieşte în lăuntrul lor, le dă
putere şi-i învaţă. în versetul 19 substantivul
numele este la singular. Deci un singur
nume sau esenţă, dar trei Persoane—Tatăl,
Fiul şi Duhul Sfânt.
3.	„învăţaţi-i să păzească tot ce v-am
poruncit Eu." Marea Poruncă depăşeşte
cadrul strict al evanghelizării, căci nu e de
ajuns doar să faci convertiţi şi apoi să-i laşi
să se hrănească singuri, să se descurce cum
pot. Aceştia trebuie să fie învăţaţi să asculte
de poruncile lui Cristos, aşa cum se găsesc
acestea în Noul Testament. Esenţa uceniciei
constă în nevoia de a deveni asemenea
învăţătorului şi Stăpânului Cristos, or, lucrul
acesta se realizează prin predarea sistematică
a Cuvântului şi ascultarea de el.
Apoi Mântuitorul adaugă făgăduinţa că
El va fi cu ucenicii Săi până la împlinirea
(sfârşitul sau consumarea) veacului. Ei nu
vor merge singuri sau lipsiţi de ajutor. în
toată slujirea lor, în toate călătoriile pe care
le vor întreprinde, ei vor fi conştienţi de
prezenţa şi părtăşia Fiului lui Dumnezeu,
care va fi cu ei.
Observaţi că toate cele patru elemente
care încep cu „tot" sunt corelate cu Marea
Poruncă: toată autoritatea; toate naţiunile
(popoarele); toate lucrurile; totdeauna.
Astfel evanghelia după Matei se încheie
cu porunca şi mângâierea din partea slăvitu-
lui nostru Domn. După aproape douăzeci de

Matei

133

veacuri, cuvintele Sale au aceeaşi relevanţă,
aceeaşi acuitate, aceeaşi aplicaţie. Sarcina nu
a fost dusă încă la bun sfârşit.
Ce vom face pentru a duce la îndeplinire
ultima dintre poruncile Sale?
NOTE EXPLICATIVE
'(1:1) Iehova este forma latinizată a
numelui ebraic Yahveh, care a fost tradus de
obicei prin „Domnul". La fel, Isus este
forma latinizată a termenului ebraic Ieşua.
2(4:2, 3) Condiţie de gradul întâi, în care
se utilizează particula ei la indicativ. Ar
putea fi parafrazată în felul următor: „Dacă
— şi eu admit că e aşa — Tu eşti Fiul lui
Dumnezeu" ori „întrucât Tu eşti Fiul lui
Dumnezeu".
3(Digresiunea) O „dispensaţie" este o
administraţie sau o isprăvnicie. Ea descrie
metodele de lucru folosite de Dumnezeu în
cazul omenirii într-o anumită perioadă a
istoriei. Termenul nu înseamnă timp sau
perioadă ca atare, ci mai degrabă programul
divin utilizat în orice epocă. O situaţie simi-
lară ar fi utilizarea expresiei: „administraţia
Reagan", prin care se indică politicile urmate
de preşedintele Reagan în timpul anilor cât a
fost preşedinte.
(5:13) Albert Barnes, Notes on the New
Testament, Matthew and Mark, pg. 47.
5(5:22) Textul critic (notat cu „NU" în
notele de subsol din versiunea NKJV) omite
cuvintele without a cause (fără nici o prici-
nă, n.tn), care ar exclude chiar şi indignarea
de factură neprihănită.
6(5:44_47) Textul critic (NU) conţine
termenul Neamuri în loc de vameşi sau
perceptori ai impozitului.
7(5:44-47) Textul majoritar (bazat pe
majoritatea manuscriselor) conţine termenul
prieteni în loc de fraţi.
8(6:13) Unii învăţaţi susţin că doxologia
este o adaptare a textului de la 1 Cronici
29:11, pentru a putea fi folosit în scopuri
liturgice. Dar asta e doar o speculaţie. Forma
tradiţională protestantă a rugăciunii (ca în
versiunea KJV) rămâne valabilă şi nu are
nevoie să fie apărată.
9(7:13, 14) Atât textul critic, cât şi cel
majoritar redau textul de aici sub formă de
exclamaţie: „Cât de strâmtă este poarta şi cât
de dificilă este calea ce duce la viaţă şi ce
puţini sunt cei ce o găsesc!" Când cele mai
vechi manuscrise (de obicei NU) şi majorita-
tea manuscriselor (M) sunt în consens de
respingere a textului tradiţional (TR), în
aceste cazuri ele sunt aproape întotdeauna

corecte. în asemenea cazuri, tradiţia versiunii
KJ are un suport textual şubred.
10(7:28,29) Jamieson, Fausset & Brown,
Critical and Explanatory Commentary on
the New Testament, V:50.
"(8:2) Anumite forme de lepră men-
ţionate în Biblie nu sunt identice cu maladia
numită „Boala lui Hansen". De pildă, la
Levitic, se includ condiţiile potrivit cărora ea
poate infecta o casă sau o haină.
12(8:16, 17) Arno C. Gaebelein, The
Gospel of Matthew, p. 193.
f3(8:28) Textul NU conţine termenul
Gadareni. Numele oraşului şi al regiunii se
suprapun întrucâtva.
l4(9:16) Gaebelein, Matthew, pg. 193.
15(9:17) W. L. Pettingill, Simple Studies
in Matthew, pg. Ill, 112.
l6(10:8) Majoritatea manuscriselor omit
aici textul „înviaţi morţii" (care apare în
litere cursive în versiunea GBV, 1990, n.tr.).
17( 10:21) J.C. Macaulay, Obedient Unto
Death: Devotional Studies in John s Gospel,
11:59.
l8( 10:41) Arthur T. Pierson, „The Work
of Christ for the Believer", The Ministry of
Keswick, First Series, pg. 114.
l9(ll:27) Alva J. Gospel McClain, The
Greatness of the Kingdom, pg. 311.
20( 11:30) J.H. Jowett, citat în broşura:
Out Daily Bread.
2I(12:8) E. W. Rogers, Jesus the Christ,
pg. 65, 66.
22( 12:19) McClain, Kingdom, pg. 283.
23( 12:21) Kleist şi Lilly, The New Testa-
ment rendered from the Original Greek with
Expanded Notes, p. 45
24( 12:27) Ella E. Pohle, C.I. Scofield's
Question Box, pg. 97.
25( 12:34, 35) Deşi atât textul critic, cât
cel majoritar omit cuvintele: „din inima sa",
sensul nu ar suferi nici o modificare.
26(13:13) H. Chester Woodring, note de
la curs, nepublicate, asupra evangheliei după
Matei, Şcoala biblică „Emmaus Bible
School", 1961.
27( 13:22) G. H. Lang, The Parabolic
Teaching of Scripture, pg. 68.
28( 13:24-26) Merril F. Unger, Unger's
Bible Dictionary, pg. 1145.
29(13:33) J.H. Brookes, IAm Coming, pg.
65.
30( 13:49, 50) Gaebelein, Matthew, pg.
302.
3'(14:4, 5) Nu se cunoaşte sursa.
32(16:2, 3) Desigur aceste amănunte
legate de vreme sunt valabile pentru Israel,

134

Matei

nu pentru America de Nord sau Marea Bri-
tanie! (nici pentru România, n.tr.).
33( 16:7-10) Cele douăsprezece kophinoi
pentru cei 5 000 aveau probabil o capacitate
mai mică decât cele şapte spurides pentru cei
4 000.
34(I6:17, 18) G. Campbell Morgan, The
Gospel According to Matthew, pg. 211.
f5( 16:19) Charles C. Ryrie, ed., The Ryrie
Study Bible, New King James Version, pg.
1506.
36(16:20) James S. Stewart, The Life and
Teaching of Jesus Christ, pg. 106.
37( 16:26) Donald G. Barnhouse, Words
Fitly Spoken, p. 53.
3x(18.il) Este omis de textul NU, dar
cuprins în majoritatea manuscriselor. (M).
39(20:15) James S. Stewart, A Man in
Christ, pg. 252.
40(20:31-34) Gaebelein, Matthew, pg.
420.
4I(21:6) J.P. Lange, A Commentary on
the Holy Scriptures, 25 de volume, nu se
cunoaşte paginaţia.
42(23:9, 10) H. G. Weston, Matthew, the
Genesis of the New Testament, pg. 110.
43(23:14) Textul critic (NU) omite al
doilea vai.
^(23:25, 26) Textul majoritar conţine
termenul adikia (prihană), în loc de akrasia
(neînfrânare).
45(24:29) I. Velikovsky, Earth in Up-
heaval, pg. 136.
46(24:30) F. W. Grant, „Matthew", în
Numerical Bible, The Gospels, pg. 230.
48(24:36) Textul NU adaugă: „nici Fiul".
49(25:28, 29) Arthur T. Pierson, altă
documentaţie nedisponibilă.
50(26:64) Pronumele grec singular sw este
ortografiat în scopul sublinierii. în a doua
propoziţie Domnul se adresează la persoana
a doua plural humin iar la sfârşit se redă
terminaţia verbului opsesthe.
51(26:64) R. C. H. Lenski, The Inter-
pretation of St. Matthew, pg. 1064.
52(27:37) Dacă părţile citate sunt adunate
la un loc, se obţine textul: „Acesta este Isus
din Nazaret, Regele iudeilor". O altă posibi-
litate ar fi că fiecare evanghelist e complet,
dar citează limbi diferite, de unde şi deosebi-
rile dintre evanghelii la acest verset.

53(27:54) în greacă substantivele predica-
tive articulate care preced verbul sunt redate
de obicei fără articol (această trăsătură fă-
când parte din „Regula lui Colwell").
54(27:65, 66) Merril F. Unger, Unger's
Bible Handbook, pg. 491.
55(28:8) „Bucuraţi-vă" era salutul obiş-
nuit în greacă. Aici, în dimineaţa învierii,
traducerea literală a versiunii NKJV pare cea
mai adecvată.
56(28:15) Wilbur Smith, „In the Study",
Moody Monthly, aprilie 1969.
BIBLIOGRAFIE
Barnhouse, Donald Grey. Words Fitly Spo-
ken. Wheaton: Tyndale House Publish-
ers, 1969.
Gaebelein, A. C. The Gospel of Matthew.
New York: Loizeaux Bros., 1910.
Kelly, William. Lectures on Matthew.
New York: Loizeaux Bros., 1910.
Lenski, R.C.H. The Interpretation of Saint
Matthews Gospel. Minneapolis:
Augsburg Publishing House, 1933.
Macaulay, J.C. Behold Your King. Chica-
go: The Moody Bible Institute, 1982.
Morgan, G. Campbell. The Gospel Ac-
cordingto Matthew. New York:
Fleming H. Revell Company, 1929.
Pettingill, W. L. Simple Studies in Mat-
thew. Harrisburg: Fred Kelker, 1990.
Tasker, R. V. G. The Gospel According to
St. Matthew, TBC. Grand Rapids:
Wm. B. Eerdmans Publishing
Company, 1961.
Thomas, W. H. Griffith. Outline Studies in
Matthew. Grand Rapids: Wm. B.
Eerdmans Publishing Company,
1961.
Weston, H. G. Matthew, the Genesis of the
New Testament. Philadelphia: Ameri-
can Baptist Publication Society, n.d.
Periodice şi materiale nepublicate
Smith, Wilbur. „In the Study", Moody
Monthly, aprilie 1969.
Woodring, H. Chester. Note de la curs,
asupra evangheliei după Matei, 1961,
Şcoala biblică: Emmaus Bible School,
Oak Park, Illinois (actualmente
Emmaus Bible College).

EVANGHELIA
DUPĂ MARCU
Introducere
„Evanghelia după Marcu are o vigoare şi o prospeţime care-l captivează pe
cititorul creştin, Jacându-l să dorească să slujească şi el, cât de cât, după pilda
lăsată de binecuvântatul nostru Domn."	— August Van Ryn

I. Locul unic în Canon
întrucât evanghelia după Marcu este cea
mai scurtă şi circa 90 la sută din materialul
cuprins în ea apare şi în Matei, Luca sau în
ambele din aceste evanghelii, ce contribuţii
indispensabile aduce ea?
Mai întâi, scurtimea ei şi stilul concis,
jurnalistic, îi conferă acestei evanghelii
rolul de introducere ideală a credinţei creş-
tine. Astfel, pe câmpul de misiune, de cele
mai multe ori, programele de traducere a
Bibliei în limbile care nu s-a tradus până
acum Scriptura încep cu evanghelia după
Marcu.
Dar nu numai stilul ei direct, activ —
stil deosebit de adecvat pentru romani şi
corespondenţii lor din vremea noastră—ci
şi conţinutul evangheliei după Marcu îi
conferă un loc aparte între celelalte evan-
ghelii.
Deşi Marcu parcurge, în mare, aceleaşi
evenimente de care se ocupă şi Matei şi
Luca — abordând însă şi unele evenimente
ce nu apar decât în această evanghelie —
evanghelistul ne oferă detalii pline de un
colorit specific, nemaiîntâlnit la ceilalţi
evanghelişti. De pildă, Marcu ne înfăţişează
modul în care i-a privit Isus pe ucenici,
ni-L arată pe Isus când era indignat sau
când a parcurs drumul spre Ierusalim. Fără
îndoială el va fi obţinut aceste aspecte
detaliate din relatările lui Petru, cu care a
întreţinut relaţii apropiate către sfârşitul
vieţii acestuia. Potrivit tradiţiei, care pare să
fie corectă în această privinţă, evanghelia
lui Marcu ar fi, în esenţă, alcătuită din
amintirile lui Petru, ceea ce ar fi în măsură
să explice detaliile de natură personală,
locul proeminent acordat acţiunilor în
această evanghelie, precum şi multor pasaje

în care ne este prezentată mărturia unor
martori oculari.
Cercetătorii biblici sunt aproape cu toţii
de acord asupra faptului că Marcu a fost
tânărul de la 14:51, care a fugit gol şi că
relatarea acestui incident ar constitui modul
său modest de a-şi pune semnătura pe
lucrarea ce-i poartă numele. (Subtitlurile
actuale din Evanghelii nu au făcut iniţial
parte din textul propriu-zis al acestor cărţi.)
întrucât loan Marcu a locuit la Ierusalim, şi
întrucât singura explicaţie raţională pentru
includerea incidentului cu tânărul care a
fugit gol ar fi că acesta a avut o oarecare
legătură cu evanghelia ce ne stă în faţă
constituie două elemente în măsură să
acorde credibilitate tradiţiei amintite.
II.   Autorul evangheliei după Marcu
Majoritatea autorilor sunt de acord cu
opinia unanimă a bisericii, exprimată încă
de timpuriu, potrivit căreia a doua evan-
ghelie a fost scrisă de loan Marcu, fiul
Măriei din Ierusalim, a cărei locuinţă era
folosită adesea ca loc de întâlnire a creşti-
nilor.
Dovezile externe în sprijinul acestei
opinii sunt puternice, ele fiind exprimate de
timpuriu şi din diverse părţi ale imperiului
roman. Papias (circa 110 d.Cr.) citează
declaraţia lui loan Bătrânul (probabil apos-
tolul loan, deşi ar fi putut fi şi un alt ucenic
din perioada primară a bisericii) potrivit
căreia Marcu, asociatul lui Petru, a scris
evanghelia ce-i poartă numele. Iustin Marti-
rul, Irineu, Tertullian, Clement din Alexan-
dria, Origen şi Prologul Anti-Marcionit la
Marcu — toate sunt în deplină armonie în
în susţinerea acestei opinii.

135

136

Marcu

Dovezile interne în sprijinul paternităţii
lui Marcu asupra evangheliei acesteia, deşi
nu sunt foarte numeroase, concordă cu tradi-
ţia universală a creştinismului primar.
E limpede că autorul evangheliei cu-
noştea bine Palestina şi mai ales Ierusalimul.
(Relatările privitoare la odaia de sus sunt
mai detaliate la el decât la ceilalţi evanghe-
lişti — ceea ce nu trebuie să surprindă, dacă
avem în vedere că şi-a petrecut copilăria în
această casă!) Evanghelia după Marcu con-
ţine suficiente indicii cu privire la un fond
aramaic (aramaica fiind limba vorbită în
Palestina acelor timpuri). Apoi textul relevă
cunoaşterea obiceiurilor iudaice iar dinamis-
mul naraţiunii sugerează o mare apropiere de
martorii oculari. Liniile mari ale conţinutului
cărţii urmează în paralel predica lui Petru din
Fapte 10.
Tradiţia potrivit căreia Marcu şi-a redac-
tat evanghelia la Roma este sprijinită de
prezenţa unui număr mai mare de termeni
latini în evanghelia sa decât în celelalte trei
(de exemplu, centurion, recensământ, dinar,
legiune şi pretoriu).
De zece ori în Noul Testament autorul
acestei evanghelii este menţionat cu numele
său de neevreu (în latină), respectiv Marcu,
şi de trei ori cu un alt nume, care combină
forma iudaică cu cea neiudaică, adică loan
Marcu. Marcu, „robul" (slujitorul) sau însoţi-
torul — mai întâi, al lui Pavel, apoi al văru-
lui său Barnaba şi, potrivit unor tradiţii
demne de crezare, al lui Petru, înainte de
moartea acestuia — a fost persoana ideală
care să scrie Evanghelia Robului Desăvârşit.
III. Data
Data evangheliei lui Marcu este subiect
de dezbateri, chiar în rândurile cercetătorilor
conservatori, care cred în Biblie. Deşi nu se
poate stabili cu certitudine data apariţiei
evangheliei, se poate presupune că ea a fost
redactată înainte de distrugerea Ierusalimu-
lui.
Tradiţia este împărţită cu privire la faptul
dacă Marcu a consemnat în scris propovădu-
irea lui Petru privitoare la viaţa Domnului
nostru înainte de moartea apostolului Petru
(înainte de 64-68) sau după trecerea sa la
cele_ veşnice.
în mod necesar, dacă Marcu este prima

evanghelie, în ordinea redactării, aşa cum se
suţine tot mai frecvent în zilele noastre,
atunci ea va fi fost redactată la o dată timpu-
rie, pentru ca Luca să se fi putut folosi de
materialul cuprins în ea. Unii cercetători sunt
de părere că Marcu a fost redactată la înce-
putul anilor 50, deşi se poate susţine şi o
dată mai târzie, cuprinsă între anii 57 şi 60
d.Cr.
IV.  Fondul şi tema evangheliei
în evanghelia aceasta ne este înfăţişată
minunata istorie a Robului Desăvârşit al lui
Dumnezeu: Domnul nostru Isus Cristos. Este
istoria Aceluia care S-a dezbrăcat de mani-
festarea exterioară a slavei Sale, în cer, luând
chip de Rob pe pământ (Fii. 2:7). Este istoria
neasemuit de frumoasă a Aceluia care „nu a
venit să I se slujească, ci să slujească şi să-Şi
dea viaţa ca preţ de răscumpărare pentru
mulţi" (Marcu 10:45).
Dacă ne amintim că acest Rob Desăvârşit
nu a fost altul decât Dumnezeu Fiul, şi că El
S-a încins de bună voie cu ştergarul unui
sclav, devenind Slujitorul oamenilor, atunci
evanghelia aceasta va străluci mereu înain-
tea noastră, cu o slavă necontenită. îl vedem
aici pe Fiul întrupat al lui Dumnezeu trăind
ca Om dependent pe pământ. Tot ce a făcut
El a fost în deplină ascultare de voia Tatălui
Său iar faptele Sale măreţe au fost săvârşite
toate în puterea Duhului Sfânt.
Autorul, loan Marcu, a fost un slujitor al
Domnului care a cunoscut un început bun,
apoi a intrat într-o eclipsă temporară (Fapte
15:38), fiind, în cele din urmă, reabilitat la o
viaţă de utilitate şi slujire (II Tim. 4:11).
Stilul lui Marcu este rapid, energic şi
concis. El subliniază faptele săvârşite de
Domnul, mai degrabă decât cuvintele pe care
le-a rostit El, fapt demonstrat prin consemna-
rea a nouăsprezece minuni, dar numai a
patru parabole.
Pe măsură ce vom înainta în studierea
evangheliei lui Marcu, vom descoperi răs-
punsul la trei întrebări: (1) Ce spune ea? (2)
Ce înseamnă? (3) Ce lecţie se desprinde din
ea pentru mine? Pentru toţi cei care doresc
să fie slujitori credincioşi ai Domnului,
această evanghelie se va dovedi, negreşit, un
preţios manual de viaţă şi slujire.

Marcu

137

SCHIŢA CĂRŢII
I.	PREGĂTIREA ROBULUI (1:1-13)
II.	SLUJIREA TIMPURIE A ROBULUI ÎN GALILEEA (1:14-3:12)
III.	CHEMAREA ROBULUI ŞI INSTRUIREA UCENICILOR SĂI (3:13-8:38)
IV.	CĂLĂTORIA ROBULUI LA IERUSALIM (CAPITOLELE 9, 10)
V.	LUCRAREA ROBULUI ÎN IERUSALIM (CAPITOLELE 11, 12)
VI.	DISCURSUL ROBULUI DE PE MUNTELE MĂSLINILOR (CAP. 13)
VII.	PATIMILE ŞI MOARTEA ROBULUI (CAPITOLELE 14, 15)
VIII.	TRIUMFUL ROBULUI (CAP. 16)
Comentariu

I. PREGĂTIREA ROBULUI (1:1-13)
A. Predecesorul Robului pregăteşte calea
(1:1-8)
1:1 Tema lui Marcu este vestea bună
despre Isus Cristos, Fiul lui Dumnezeu.
întrucât scopul urmărit de autor este de a
scoate în evidenţă rolul de rob al Domnului
Isus, el nu începe cu o genealogie, ci cu
lucrarea publică a Mântuitorului. Aceasta a
fost vestită de loan Botezătorul, crainicul
veştii bune.
1:2,3 Atât Maleahi, cât şi Isaia1 au pre-
zis că Mesia va fi precedat de un sol şi că
va chema poporul la o pregătire morală şi
spirituală în vederea venirii Sale (Mal. 3:1;
Isa. 40:3). loan Botezătorul a împlinit
aceste profeţii. El a fost „solul... glasul
celui ce strigă în pustie."
1:4 Mesajul lui a constat în faptul că
oamenii trebuie să se pocăiască (să-şi
schimbe mintea şi să se lase de păcatele
lor), pentru a primi iertarea păcatelor.
Altfel nu puteau să-L primească pe Dom-
nul. Numai oamenii sfinţi pot să-L apre-
cieze pe Fiul Sfânt al lui Dumnezeu.
1:5 Când receptorii mesajului lui loan
Botezătorul s-au pocăit, el i-a botezat, ca
expresie exterioară a schimbării radicale de
o sută optzeci de grade care s-a petrecut în
viaţa lor. Botezul i-a delimitat astfel în mod
public de restul poporului Israel, care îl
părăsise pe Domnul. Botezul i-a reunit cu
rămăşiţa care era gata să-L primească pe
Cristos. S-ar părea din versetul 5 că răspun-
sul la propovăduirea lui loan a fost unanim.
Dar nu aşa s-au petrecut lucrurile în realita-
te. Chiar dacă va fi existat o explozie iniţia-
lă de entuziasm, când mulţimile au ieşit în
pustiu să-1 audă pe înfiăcăratul predicator,
cei mai mulţi însă nu şi-au mărturisit cu
sinceritate păcatele şi nu s-au lăsat de ele
— fapt care se va dovedi cu prisosinţă, pe

măsură ce înaintăm pe firul naraţiunii.
1:6 Cel fel de om a fost loan? Astăzi un
asemenea om ar fi etichetat drept un fanatic
sau, în cel mai bun caz, un ascetic. El lo-
cuia în pustiu şi, asemenea lui Ilie, era
îmbrăcat cu hainele cele mai simple şi mai
aspre. Hrana lui era limitată la strictul
necesar pentru întreţinerea şi menţinerea
tăriei sale, fără să fie gustoasă. El a fost un
om care a subordonat toate aceste lucruri
sarcinii de a-L face pe Cristos cunoscut.
Poate că ar fi putut deveni bogat, dar a
optat pentru o viaţă de sărăcie. Astfel a
devenit un vestitor adecvat al Celui care n-a
avut unde să-Şi plece capul. Desprindem de
aici învăţătura că toţi cei care doresc să fie
slujitorii Domnului trebuie să trăiască o
viaţă simplă.
1:7 Mesajul lui a constat în evidenţierea
superiorităţii Domnului Isus. Astfel loan a
arătat că Isus este mai mare în putere, în
strălucirea caracterului Său şi în lucrarea pe
care o va desfăşura. loan nu s-a considerat
vrednic nici măcar să lege cureaua de la
sandala Mântuitorului — treabă destul de
lipsită de importanţă, efectuată de obicei de
un sclav. Propovăduitorul plin de Duhul
întotdeauna îl va preamări pe Domnul Isus,
detronându-se pe sine însuşi.
1:8 loan boteza cu apă. Era un simbol
extern, dar nu producea nici o schimbare
reală în viaţa omului. Isus avea să boteze cu
Duhul Sfânt. Acest botez avea să producă o
mare revărsare de putere spirituală (Fapte
1:8). De asemenea, avea să-i cuprindă pe
toţi credincioşii din cadrul bisericii, trupul
lui Cristos (1 Cor. 12:13).
B. Predecesorul îl botează pe Rob
(1:9-11)
1:9 Cei treizeci de ani de aşa-numită
tăcere, petrecuţi la Nazaret, s-au sfârşit
acum. Domnul Isus era gata să-Şi înceapă

138

Marcu

lucrarea publică. Mai întâi, El a străbătut
distanţa de circa 100 de km ce despărţea
Nazaretul de Iordan, în apropiere de Ieri-
hon. Acolo El a fost botezat de loan. în
cazul acesta, desigur, nu a fost vorba de
nici o pocăinţă, deoarece El nu a avut nici
un păcat de mărturisit. Botezul a însemnat
pentru Domnul o acţiune simbolică, înfăţi-
şând botezul prin care avea să treacă la
moartea Sa pe Golgota şi învierea Sa din
morţi. Astfel chiar de la începutul lucrării
Sale publice avem această prefigurare
foarte vie a crucii şi a mormântului gol.
1:10, 11 De îndată ce a ieşit din apă, a
văzut cerurile deschise şi pe Duhul cobo-
rând asupra Sa în chip de porumbel. Şi din
cer s-a auzit glasul lui Dumnezeu, care a
confirmat că Isus este Fiul Său preaiubit.
Nu a existat nici un moment în viaţa lui
Isus în care El să nu fi fost umplut cu
Duhul Sfanţ. Dar acum Duhul Sfânt a venit
asupra Sa, ungându-L pentru slujire şi
dotându-L cu putere. Era o misiune specială
a Duhului, pregătitoare pentru cei trei ani
de slujire care aveau să urmeze. Puterea
Duhului Sfanţ este indispensabilă. Oricât de
educat, talentat sau înzestrat ar fi cineva,
dacă nu are acea calitate tainică pe care o
numim „ungerea", slujirea sa este lipsită de
viaţă şi eficacitate. Prin urmare, trebuie să
ne punem această întrebare de căpetenie:
„Am cunoscut eu experienţa Duhului
Sfânt? M-a umplut El cu putere, în vederea
slujirii pentru Domnul?"
C. Robul este ispitit de Satan
(1:12,13)
Robul Domnului a fost ispitit de Satan
în pustiu, timp de patruzeci de zile. Duhul
lui Dumnezeu L-a condus la această întâlni-
re — nu pentru a vedea dacă Domnul va
păcătui, ci pentru a demonstra că nu poate
păcătui. Dacă Isus ar fi putut păcătui ca Om
pe pământ, ce asigurare am mai avea noi că
acum El nu ar putea păcătui ca Om în cer?
De ce afirmă Marcu că El a fost cu
fiarele sălbatice? Au fost oare aceste ani-
male aţâţate de Satan să încerce să-L distru-
gă pe Domnul? Sau, dimpotrivă, au fost
docile în prezenţa creatorului Lor? Textul
nu ne oferă răspunsuri la aceste întrebări.
îngerii I-au slujit la sfârşitul celor pa-
truzeci de zile (vezi Mat. 4:11); în timpul
ispitirii El nu a mâncat nimic (Luca 4:2).
Credinciosul nu va putea evita situaţiile
în care va fi pus la încercare. Cu cât se va
apropia mai mult de Domnul, cu atât mai

intense vor fi încercările. Satan nu-şi iro-
seşte muniţiile cu creştinii fireşti (creştini
doar cu numele). Dar va pune la bătaie
toate armele sale împotriva celor care au
început să câştige biruinţe în bătălia spiri-
tuală. Nu este un păcat a fi ispitit. Păcatul
intervine abia atunci când cedezi ispitei.
Dar nu ne vom putea împotrivi ispitei
bizuindu-ne doar pe puterea noastră, ci
Duhul Sfânt—care locuieşte în credincios
— El este Acela care îi dă credinciosului
puterea să înfrângă patimile întunecate din
viaţa sa.
II.   LUCRAREA TIMPURIE A
ROBULUI ÎN GALILEEA
(1:14-3:12)
A.	Robul îşi începe lucrarea (1:14,15)
Marcu sare peste lucrarea Domnului în
Iudeea (vezi loan 1:1-4:54) şi începe cu
măreaţa lucrare înfăptuită de El în Galileea,
pe parcursul unui an şi nouă luni (1:14-
9:50). Apoi el se ocupă pe scurt de ultima
parte a lucrării în Pereea (10:1-10:45), după
care trece la ultima săptămână la Ierusalim.
Isus a venit în Galileea, predicând
vestea bună a împărăţiei lui Dumnezeu.
Mesajul Lui concret a fost următorul:
1.	S-a împlinit timpul. Conform progra-
mului calendaristic al profeţiilor, fusese
fixată o dată pentru apariţia publică a
Regelui. Acum sosise acel moment.
2.	împărăţia lui Dumnezeu era aproape.
Regele era de faţă, sosise, şi-i făcea
poporului Israel o ofertă autentică a
împărăţiei. împărăţia s-a apropiat, în
sensul că Regele a apărut pe scenă.
3.	Oamenii au fost chemaţi să se pocăi ască
şi să creadă în evanghelie. Pentru a
putea fi admişi în împărăţie, ei trebuiau
să facă o schimbare radicală, de o sută
optzeci de grade, în viaţa lor, cu privire
la păcat şi să creadă vestea bună privi-
toare la Domnul Isus.
B.	Chemarea celor patru pescari
(1:16-20)
1:16-18 Mergând pe ţărmul Mării Gali-
leii, Isus i-a văzut pe Simon şi pe Andrei,
care pescuiau. El îi întâlnise deja cu altă
ocazie; de fapt, ei deveniseră ucenicii Lui la
începutul lucrării Sale (loan 1:40-41).
Acum El i-a chemat să fie cu El, promiţân-
du-le că-i va face pescari de oameni. Ime-
diat ei au renunţat la mica lor întreprindere
de pescuit, urmându-L pe El. Ascultarea lor
a fost promptă, jertfitoare şi  integrală.

Marcu

139

MINUNEA	IZBĂVIREA DE:	
1. Vindecarea unui om cu duh necurat
(1:23-26)	1. Necurăţia păcatului.	
2. Vindecarea soacrei lui Simon (1:29-
31).	2. Febra şi neastâmpărul păcatului.	
3. Vindecarea leprosului (1:40-45).	3. Caracterul respingător al păcatului.	
4. Vindecarea ologului (2:1-12).	4. Păcatul provoacă neputinţă.	
5. Vindecarea unui om cu mâna uscată
(3:1-5).	5. Păcatul provoacă inutilitate.	
6. Izbăvirea îndrăcitului (5:1 -20).	6. Mizeria, violenţa şi teroarea
păcatului.	
7. Femeia cu scurgere de sânge (5:25-34).	7. Puterea păcatului de a secătui
vitalitatea vieţii.	
8. învierea fiicei lui Iair (5:21-24; 35-30).	8. Păcatul provoacă moartea spirituală.	
9. Vindecarea fiicei siro-fenicienei
(7:24-30).	9. Robia păcatului şi a Satanei.	
10. Vindecarea surdului cu defect de
vorbire (7:31-37).	10. Neputinţa de a auzi Cuvântul lui
Dumnezeu şi de a rosti lucruri
spirituale.	
11. Vindecarea unui orb (8:22-26).	11. Orbirea faţă de lumina evangheliei.	
12. Vindecarea unui băiat îndrăcit
(9:14-29).	12. Cruzimea stăpânirii lui Satan.	
13. Vindecarea orbului Bartimeu (10:46-
52).	13. Starea de orbire şi cerşire la care îi
aduce păcatul pe oameni.	

Pescuitul e o artă. Tot aşa este şi câşti-
garea de suflete.
1.	Pescuitul necesită răbdare. Adesea tre-
buie să aştepţi ore îndelungate, în singu-
rătate.
2.	Pescuitul necesită îndemânare în folosi-
rea undiţei, a momelii sau a plasei de
pescuit.
3.	Pescuitul necesită discernământ şi simţ
practic, pentru a alege locul potrivit
unde vin peştii.
4.	El mai necesită şi persistenţă. Un pescar
bun nu se dă bătut cu una cu două.
5.	Pescuitul mai necesită şi linişte. Pesca-
rul bun va evita zgomotele. Se va eclip-
sa pe sine însuşi.
Noi devenim pescari de oameni ur-
mându-L pe Cristos. Cu cât devenim mai
mult asemenea Lui, cu atât mai multe sufle-
te vom putea câştiga pentru El. Responsabi-
litatea noastră este de a-L urma pe El. De
celelalte lucruri se va ocupa El!

1:19, 20 Mergând puţin mai departe,
Domnul Isus i-a întâlnit pe lacov şi pe
loan, fiii lui Zebedei, care îşi dregeau
plasele. De îndată ce i-a chemat, ei şi-au
luat rămas bun de la tatăl lor şi s-au dus
după Domnul.
Cristos continuă să-i cheme pe oameni şi
astăzi să părăsească totul pentru a-L urma
pe El (Luca 14:33). Nici averile, nici părin-
ţii nu trebuie lăsaţi să împiedice ascultarea
noastră.
C. Scoaterea unui duh necurat
(1:21-28)
Versetele 21-34 descriu o zi obişnuită
din viaţa Domnului. Minunile s-au succedat
una după alta, în timp ce Marele Medic îi
vindeca pe cei posedaţi şi doborâţi de boli.
Minunile de vindecare săvârşite de Mân-
tuitorul ilustrează modul în care îi eliberea-
ză El pe oameni de rezultatele groaznice ale
păcatului—fapt ilustrat în planşa de mai sus.

140

Marcu

Deşi predicatorul de azi nu este chemat să
înfăptuiască aceste acte de vindecare fizică,
el este însă chemat în permanenţă să se
ocupe de echivalentul pe plan spiritual al
acestora. Oare nu sunt acestea minunile mai
mari la care S-a referit Domnul Isus la loan
14:12: „Cine crede în Mine va face şi el
lucrările pe care le fac Eu, ba încă va face
altele mai mari decât acestea..."?
1:21, 22 Dar să revenim la firul nara-
ţiunii. La Capernaum Isus intrase în sina-
gogă şi începuse să-i înveţe pe oameni în
sabat. Oamenii şi-au dat seama că Cel ce le
stătea în faţă nu era un învăţător obişnuit.
Cuvintele Sale erau pline de o putere de
netăgăduit, spre deosebire de cărturari, care
repetau mecanic unele învăţături. Frazele lui
Isus erau nişte săgeţi venite din partea Celui
Atotputernic. Lecţiile Sale erau captivante,
convingătoare, mişcătoare. în schimb, cărtu-
rarii propagau o religie de mâna a doua. în
învăţătura lui Isus nu exista nici un element
ireal. El avea dreptul să afirme ceea ce
afirma, deoarece El trăia în practică ceea ce
propovăduia.
Oricine propovăduieşte Cuvântul lui
Dumnezeu are datoria de a vorbi cu auto-
ritate. Altminteri să nu vorbească deloc. Iată
ce spune psalmistul în această privinţă: „Am
crezut, de aceea am vorbit" (Ps. 116:10).
Pavel atinge aceeaşi idee la 2 Corinteni 4:13.
Mesajul lor s-a născut dintr-o profundă
convingere.
1:23 în sinagoga lor era un om posedat
sau locuit de un demon. Demonul este defi-
nit drept un duh necurat. Asta înseamnă
probabil că duhul îşi manifesta prezenţa
facându-1 pe omul respectiv necurat din
punct de vedere fizic sau spiritual. Să nu
facem confuzie între posesiunea demonică şi
diversele forme de alienare mintală, căci
avem de-a face cu două categorii distincte de
probleme. O persoană posedată de demon
este realmente „locuită" sau controlată de un
duh rău. Persoana în cauză este adesea capa-
bilă de a săvârşi fapte supranaturale şi ade-
sea se manifestă violent sau rosteşte blasfe-
mii, când este confruntată cu Persoana şi
lucrarea Domnului Isus Cristos.
1:24 Observaţi că duhul rău L-a recu-
noscut pe Isus şi L-a numit Nazarineanul şi
Sfântul lui Dumnezeu. Se remarcă de ase-
menea schimbarea de pronume de la plural
la singular: Ce avem noi a face cu tine,
Isuse Nazarinene? Ai venit să ne pierzi?
Te ştiu eu cine eşti..." Mai întâi demonul
vorbeşte ca unul care face corp comun cu

persoana posedată. Apoi vorbeşte în numele
său propriu.
1:25,26 Isus nu a voit să accepte mărtu-
ria unui demon, deşi era adevărată. Prin
urmare, i-a spus duhului rău să tacă, porun-
cindu-i apoi să iasă din om. Ce privelişte
înfiorătoare trebuie să fi fost să-1 vezi pe
omul convulsionat şi să auzi şuieratul straniu
pe care l-a scos demonul, în timp ce a ieşit
din victima pe care o ţinuse în stăpânire!
1:27, 28 Miracolul acesta a produs o
mare uimire, căci oamenii nu mai văzuseră
aşa ceva, cum, la simpla poruncă a Cuiva, un
demon să fie alungat! Poate se vor fi întrebat
dacă nu cumva asistă la înfiinţarea unei noi
religii. Cum era şi firesc, vestea despre
minunea săvârşită de Isus s-a răspândit
îndată în toate împrejurimile Galileii.
înainte de a trece la pasajul următor, să ne
oprim asupra a trei aspecte legate de acest
subiect:
1.	Prima venire a lui Cristos a generat, după
câte se pare, o izbucnire neobişnuit de
mare de activitate demonică pe pământ.
2.	Puterea lui Cristos asupra acestor duhuri
rele a prefigurat biruinţa Sa finală asupra
Satanei şi a tuturor agenţilor săi.
3.	Oriunde va săvârşi Dumnezeu o lucrare
se va manifesta opoziţia Satanei. Toţi cei
care pornesc la drum, hotărâţi să-L slu-
jească pe Domnul, trebuie să se aştepte
să întâmpine împotriviri la tot pasul.
„Căci noi nu luptăm împotriva cărnii şi a
sângelui, ci împotriva căpeteniilor, împo-
triva domniilor, împotriva stăpânitorilor
întunericului  acestui   veac,   împotriva
oştilor spirituale ale răutăţii, care sunt în
locurile cereşti." (Ef. 6:12, tradus după
versiunea NKJ, din textul comentariului,
n.tr.)
D. Vindecarea soacrei lui Petru
(1:29-31)
Termeni ca: „îndată" sau „imediat"
apar din abundenţă în această evanghelie,
fiind deosebit de adecvaţi pentru evanghelia
ce subliniază caracterul de rob, de slujitor
manifestat de Domnul Isus.
1:29,30 De la sinagogă Isus s-a dus în
casa lui Petru. De îndată ce a sosit, a aflat că
soacra lui Petru suferea de febră. Versetul 30
afirmă că ei I-au vorbit îndată despre ea.
Nu au pierdut nici un minut, ci au adus
numaidecât nevoia lor la cunoştinţa Medicu-
lui Celui Bun.
1:31 Fără să rostească nici un cuvânt,

Marcu

141

Isus a ridicat-o, apucând-o de mână şi ea s-a
vindecat imediat. în mod obişnuit, febra
produce o stare de slăbiciune în organism. în
cazul acesta, Domnul nu numai că a vinde-
cat-o pe soacra lui Petru de febră, ci i-a
dăruit imediat şi tăria necesară pentru a
putea sluji. Şi ea Ie-a slujit. Iată ce spune
J.R. Miller în această privinţă:
Orice persoană bolnavă care a fost vindecată, fie
în manieră obişnuită, fie în mod extraordinar,
trebuie să se grăbească să-I consacre lui Dumne-
zeu viaţa restaurată... Mulţi oameni ar dori să
aibă prilejul de a-L sluji pe Cristos, imaginându-
şi un serviciu aparte, minunat, pe care l-ar putea
aduce, neglijând, între timp, chiar lucrurile apa-
rent obişnuite prin care Cristos aşteaptă să-L
slujească aceştia. Adevărata slujire dăruită lui
Cristos constă din a-ţi împlini, în primul rând şi
în maniera cea mai conştiincioasă, îndatoririle
zilnice!3
Se remarcă faptul că în fiecare din minu-
nile de vindecare fizică Domnul a recurs la
o altă procedură. Asta indică faptul că nici o
convertire nu este identică cu cealaltă. Cu
fiecare trebuie să tratăm pe baza caracteristi-
cilor specifice acelei persoane.
Faptul că Petru avea soacră relevă că pe
vremea aceea nu se practica doctrina celi-
batului preoţilor. învăţătura actuală potrivit
căreia preoţii trebuie să fie necăsătoriţi este
tributară tradiţiei, fără să se bucure de nici
un sprijin din Cuvântul lui Dumnezeu. Dim-
potrivă, ea poate conduce la o sumedenie de
rele.
E.	Vindecarea de Ia asfinţitul soarelui
(1:32-34)
Vestea despre prezenţa Mântuitorului se
răspândise în cursul zilei. Dar întrucât era
sabat, oamenii nu au îndrăznit să-I aducă pe
cei nevoiaşi. Dar de îndată ce a apus soarele,
încheindu-se astfel ziua de sabat, oamenii au
dat buluc la uşa casei lui Petru. Acolo bolna-
vii şi posedaţii demonici au trăit puterea
izbăvitoare de orice fază şi formă a păcatu-
lui.
F.	Propovăduirea din toată Galileea
(1:35-39)
1:35-39) Isus S-a trezit cu mult înainte
de a se face ziuă şi S-a dus într-un loc pus-
tiu, unde să poată fi scutit de orice întreru-
peri, putând petrece timpul integral în rugă-
ciune. Slujitorul lui Iehova îşi deschidea în
fiecare  dimineaţă urechile  să primească

instrucţiuni pentru ziua în curs, de la Dum-
nezeu Tatăl (Isa. 50:4,5). Dacă Domnul Isus
resimţea nevoia acestui timp zilnic, petrecut
dis-de-dimineaţă în prezenţa lui Dumnezeu
Tatăl, cu cât mai mult ar trebui s-o resimţim
noi! Observaţi şi faptul că S-a rugat într-un
context în care L-a costat acest lucru, căci a
trebuit să se scoale de dimineaţă, cu mult
înainte de a se face ziuă. Rugăciunea nu
trebuie să fie o chestiune de comoditate, ci
trebuie să se bazeze pe disciplină autoimpusă
şi pe sacrificiu. Prin urmare, ne mai mirăm
de ce este slujirea noastră atât de lipsită de
eficienţă, în atâtea ocazii?
1:36, 37 Până când s-au sculat Petru şi
ceilalţi, iarăşi s-a adunat o mare mulţime în
faţa casei. Ucenicii s-au dus să-I spună
Domnului despre sentimentul de popularitate
crescândă de care Se bucura El în rândurile
oamenilor.
1:38 Surprinde faptul că Isus nu a revenit
în oraş, ci i-a luat cu El pe ucenici în oraşele
din împrejurimi, explicând că trebuie să
predice şi acolo. De ce nu S-a întors la Ca-
pernaum?
1.	Mai întâi, pentru că tocmai petrecuse
timp în rugăciune şi aflase ce dorea
Dumnezeu de la El în ziua respectivă.
2.	în al doilea rând, El Şi-a dat seama că
popularitatea de care Se bucura la Ca-
pernaum era superficială. Mântuitorul
n-a fost niciodată atras de prezenţa unor
mulţimi mari.  El privea întotdeauna
dincolo de aspectele de la suprafaţă,
căutând să vadă ce se ascunde în inima
oamenilor.
3.	Domnul era conştient de pericolul popu-
larităţii şi, prin urmare, a ţinut să impri-
me în ucenicii Săi, prin exemplul Său
propriu, necesitatea de a fi cu luare a-
minte atunci când oamenii începeau să-i
vorbească de bine.
4.	Domnul Isus a evitat în mod consecvent
orice demonstraţie superficială, bazată pe
emoţii, care ar fi aşezat coroana înaintea
crucii.
5.	El a pus mereu accentul suprem pe pro-
povăduirea  Cuvântului.   Minunile  de
vindecare, deşi aveau menirea să-i izbă-
vească pe oameni de suferinţă şi mizerie,
urmăreau un scop şi mai profund: acela
de a le atrage oamenilor atenţia la propo-
văduirea Cuvântului.
1:39 Astfel Isus S-a dus predicând în
sinagogile din toată Galileea şi scoţând de-
monii. El a îmbinat propovăduirea Cuvântu-

142

Marcu

lui cu punerea sa în practică, stabilind o
legătură vie între vorbă şi faptă. Este intere-
sant să observăm cât de multe au fost cazu-
rile de scoatere a demonilor săvârşite de El
în sinagogi. Nu cumva bisericile liberale de
astăzi ar fi echivalentul sinagogilor din
vremea aceea?!
G. Curăţirea unui lepros (1:40-45)
Relatarea vindecării leprosului ne dă
prilejul să cunoaştem genul de rugăciune pe
care o ascultă Dumnezeu, răspunzându-i:
1.	A fost o rugăciune serioasă, rostită din
toată inima, cu disperare, implorân-
du-L, cum se spune în textul original.
2.	A fost o rugăciune rostită cu un senti-
ment de reverenţă — îngenunchind
înaintea Lui.
3.	Persoana care s-a rugat a fost smerită şi
supusă — „Dacă vrei..."
4.	A fost pătrunsă de credinţă — „poţi"
5.	A recunoscut nevoia — „să mă cureţi"
6.	A fost la obiect (concretă, specifică) —
cel care s-a rugat nu a spus „binecuvân-
tează-mă!", ci „curăţă-mă!"
7.	A fost personală — „curăţă-mă!"
8.	A fost scurtă — rezumându-se, în textul
original, la cinci cuvinte.
Observaţi acum ce s-a întâmplat:
Lui Isus i S-a făcut milă. Să nu citim
niciodată aceste cuvinte fără să fim pătrunşi
de un sentiment de înălţare şi recunoştinţă!
„...a întins mâna" Gândiţi-vă! Mâna lui
Dumnezeu S-a întins ca răspuns la rugă-
ciunea rostită cu smerenie şi credinţă!
„...1-a atins" Conform prevederilor legii,
persoana care se atingea de un lepros deve-
nea necurată din punct de vedere ceremonial,
în plus, desigur, mai era şi pericolul conta-
minării de lepră. Dar Fiul Sfânt al Omului
S-a identificat cu mizeriile omenirii, îndepăr-
tând ravagiile provocate de păcat, fără ca El
însuşi să fie întinat de ele.
El a zis: „Vreau!" Cu mult mai mult
este dispus El să vindece, decât suntem noi
dispuşi să ne lăsăm vindecaţi! Apoi a zis:
„Fii curăţit!" într-o clipită pielea leprosului
s-a vindeat de toate efectele leprei.
Domnul Isus a interzis să se facă publi-
citate vindecării respective, omul trebuind să
se înfăţişeze mai întâi înaintea preotului şi
să aducă ofranda cerută (Lev. 14:2). Scopul
urmărit, în primul rând, a fost acela de a-1
pune la probă pe omul vindecat, în privinţa
ascultării sale. A făcut el ceea ce i s-a cerut?
Nu a făcut, ci a popularizat cazul, făcând
greutăţi lucrării Domnului (v. 45). Dar şi

preotul era supus la un test, verificându-i-se
discernământul. Oare avea să priceapă el că
îndelung-aşteptatul Mesia a venit deja şi a
început să săvârşească lucrările Sale minu-
nate de vindecare? Dacă era la fel ca majori-
tatea israeliţilor, atunci însemna că nu avea
să-L recunoască pe Mesia.
Din nou observăm că Isus S-a retras din
calea mulţimilor, slujind în locuri pustii. La
Domnul succesul nu se măsura în funcţie de
numărul persoanelor.
H. Videcarea unui paralitic (2:1-12)
2:1-4 Curând după ce Domnul a intrat în
Capernaum... s-au adunat mulţi în jurul
casei unde Se afla. Vestea sosirii Lui s-a
răspândit cu iuţeală iar oamenii au venit
îndată, dornici să-L vadă în acţiune pe Să-
vârşitorul de Minuni. Oriunde Dumnezeu lu-
crează cu putere, oamenii vor fi atraşi. Mân-
tuitorul le-a propovăduit cu credincioşie
Cuvântul, în timp ce ei stăteau înghesuiţi în
jurul uşii. Mai la coadă se afla un paralitic,
ce fusese adus de patru oameni pe o targa
improvizată, dar nu se putea apropia de
Domnul Isus din pricina mulţimii. De obicei,
mulţimea este o piedică în calea aducerii
oamenilor la Isus. Dar credinţa e plină de
ingeniozitate! Cei patru cărăuşi au urcat pe
acoperişul casei, făcând o gaură în el şi
coborându-1 pe paralitic în interiorul a ceea
ce va fi fost probabil o curte interioară, unde
acesta să poată fi adus în faţa Fiului lui
Dumnezeu. Cineva i-a numit pe aceşti prie-
teni de nădejde ai paraliticului: Compasiune,
Cooperare, Originalitate şi Persistenţă. Fie-
care din noi trebuie să ne străduim să mani-
festăm aceste calităţi.
2:5 Impresionat de credinţa lor, Isus i-a
zis paraliticului: „Fiule, păcatele îţi sunt
iertate!" La prima vedere cuvintele ni se par
ciudate. în fond, era vorba de paralizie, nu
de păcat, nu-i aşa? Da, dar Isus a mers mai
departe, trecând de simptomele păcatului şi
ţintind în cauza bolii. El nu putea să neglije-
ze sufletul, mărginindu-Se la vindecarea
trupului. El nu putea să-Şi îngăduie să reme-
dieze condiţia temporară, lăsând neatinsă
starea veşnică a omului. Prin urmare i-a zis
omului: „Păcatele îţi sunt iertate!" Ce
anunţ minunat! Chiar în clipa aceea, pe când
se afla încă pe pământ, păcatele omului au
fost iertate, el nemaifiind nevoit să aştepte
până în Ziua Judecăţii. El a posedat chiar din
clipa aceea siguranţa imediată a iertării de
păcate. Tot aşa se întâmplă cu cei ce-şi pun
încrederea în Domnul Isus, crezând în El.

Marcu

143

2:6, 7 Cărturarii au priceput imediat
semnificaţia afirmaţiei. Ei cunoaşteau sufi-
cient de bine doctrinele biblice pentru a-şi da
seama că numai Dumnezeu poate ierta
păcatele. Prin urmare, oricine susţinea că
iartă păcatele se făcea egal cu Dumnezeu.
Până în acest punct logica lor a fost corectă.
Dar în loc să-L recunoască pe Domnul Isus
ca Dumnezeu, ei L-au acuzat în inimile lor
de blasfemie.
2:8, 9 Isus le-a citit gândurile — faptul
în sine fiind o dovadă a puterii Sale supra-
naturale. Domnul Isus le-a pus o întrebare
răscolitoare: „Este mai uşor să declari păca-
tele cuiva iertate sau să-1 vindeci de paralizia
sa?" De fapt, este la fel de uşor să spui şi
una, şi alta. Dar este la fel de imposibil, din
punct de vedere omenesc, să săvârşeşti atât
una, cât şi cealaltă!
2:10-12 Domnul deja declarase păcatele
omului iertate. Da, dar oare s-a întâmplat
întocmai? Cărturarii nu puteau vedea păca-
tele omului iertate, prin urmare, ei n-au
crezut că acestea au fost iertate. Pentru a
demonstra că păcatele omului au fost cu
adevărat iertate, Mântuitorul le-a dat cărtu-
rarilor un obiect tangibil, care să-i ajute să
vadă înfăptuirea iertării. Astfel El i-a spus
paraliticului să se ridice, să-şi ia patul de
paie şi să umble. Omul a răspuns imediat.
Oamenii au rămas uimiţi. Niciodată nu mai
văzuseră aşa ceva. Dar cărturarii n-au crezut,
nici de data aceasta, în pofida celor mai
copleşitoare dovezi. Credinţa implică voinţă,
or, ei nu voiau să creadă.
I.   Chemarea Iui Levi (2:13-17)
2:13,14 Pe când îi învăţa pe oameni pe
malul mării, Isus 1-a văzut pe Levi colectând
impozitul. Pe Levi îl cunoaştem sub numele
de Matei, cel care avea să scrie evanghelia
după Matei. Levi era evreu, dar profesia lui
era în contradicţie cu spiritul şi obiceiurile
iudeilor, având în vedere faptul că se ocupa
cu strângerea impozitelor pentru stăpânirea
romană atât de urâtă de evrei! Cei care
ocupau acest post nu aveau reputaţia de
oameni cinstiţi — mai degrabă, ei erau
priviţi cu dispreţ, fiind puşi pe picior de
egalitate cu prostituatele şi cu declasaţii
societăţii. Dar Levi are meritul că răspunde
la chemarea lui Cristos, când El îl strigă, lasă
totul şi-L urmează. Dea Domnul ca şi noi să
fim ca Levi, ascultând imediat şi fără mur-
mur de chemarea Domnului. La prima ve-
dere s-ar părea că a fost un sacrificiu foarte
mare din partea lui Levi, dar în veşnicie se

va vedea că nu a fost deloc un sacrificiu.
După cum s-a exprimat misionarul martir
Jim Elliot: „Nu e nechibzuit cel care dăru-
ieşte tot ceea ce, oricum, nu poate păstra,
pentru a câştiga ceea ce nu poate pierde."
2:15 în casa lui Levi s-a organizat un
banchet, menit să-i dea prilejul să le facă
cunoştinţă prietenilor săi cu Domnul Isus.
Cei mai mulţi prieteni ai lui Levi aparţineau
aceluiaşi grup social: erau vameşi şi păcă-
toşi. Isus a acceptat invitaţia de a petrece cu
ei.
2:16 Cărturarii şi fariseii au crezut că
L-au prins într-un delict flagrant. în loc să I
se adreseze însă direct Lui, ei s-au dus la
ucenicii Lui şi au încercat să le submineze
încrederea şi loialitatea. „Cum se face că
învăţătorul vostru mănâncă şi bea cu vameşii
şi păcătoşii?"
2:17 Isus a auzit aceasta şi le-a reamintit
că nu sănătoşii au trebuinţă de medic, ci
bolnavii. Cărturarii se credeau sănătoşi, prin
urmare, nu au recunoscut că aveau nevoie de
Marele Medic. Vameşii şi păcătoşii şi-au
recunoscut vinovăţia şi nevoia de ajutor. Isus
a venit să-i cheme pe păcătoşii de genul lor
— nu pe oamenii neprihăniţi.
Găsim aici încă o învăţătură. Nu este
bine să ne izolăm în interiorul comunităţilor
noastre creştinizate. Mai degrabă, e bine să
ne împrietenim cu cei nemântuiţi, pentru a-i
putea aduce la Domnul şi Mântuitorul nos-
tru, împrietenindu-ne cu păcătoşii, trebuie să
avem însă grijă să nu facem nici un lucru
care ar putea compromite mărturia noastră,
după cum nu trebuie să îngăduim ca cei
nemântuiţi să ne coboare la nivelul lor. Noi
trebuie să luăm iniţiativa de a călăuzi mersul
prieteniei spre canale pozitive de utilitate
spirituală. Ar fi mult mai uşor să ne izolăm
de lumea rea, dar Isus n-a procedat aşa, şi
nici noi nu avem voie să facem acest lucru.
Cărturarii au crezut că îi vor păta repu-
taţia Domnului, numindu-L „prieten" al
păcătoşilor. Dar insulta îndreptată asupra Lui
s-a transformat într:un omagiu neintenţionat.
Toţi răscumpăraţii îl recunosc, cu bucurie, ca
prieten al păcătoşilor— motiv pentru care-I
poartă recunoştinţă eternă.
J.  Controversa despre post (2:18-22)
2:18 Ucenicii Iui loan şi fariseii prac-
ticau postul, ca formă de exerciţiu religios.
Postul a fost instituit în Vechiul Testament,
ca mod de expresie a unei dureri profunde,
între timp însă postul şi-a pierdut o mare
parte din semnificaţie, devenind un ritual

144

Marcu

lipsit de conţinut. Ei au observat că ucenicii
lui Isus nu posteau şi poate că va fi fost o
umbră de autocompătimire şi invidie în
inimile lor, când I-au cerut Domnului o
explicaţie.
2:19, 20 Drept răspuns, El i-a comparat
pe ucenici cu prietenii mirelui. El însuşi era
Mirele. Atâta timp cât era cu ei, nu era loc
pentru o demonstraţie exterioară a întristării.
Dar aveau să vină zilele când El avea să fie
luat de la ei. Atunci ei aveau să aibă prilej să
postească.
2:21 Imediat Domnul a adăugat două
ilustraţii, menite să vestească sosirea Noii
Ere, de o factură cu totul deosebită de cea
precedentă. Prima ilustraţie s-a referit la
petecul nou adăugat la un material neintrat la
apă. Dacă se încerca repararea hainei vechi,
petecul nou ar fi intrat la apă şi ar fi produs
o ruptură inevitabilă. Haina, confecţionată
dintr-un material mai vechi, va fi mai slabă
decât petecul şi se va rupe din nou, ori de
câte ori se va coase un nou petec pe ea. Isus
făcea astfel o comparaţie a Vechii Dispen-
saţii cu haina veche. Dumnezeu nu a dorit
niciodată peticirea iudaismului cu doctrina
nouă a creştinismului. Mai degrabăj creşti-
nismul era un nou punct de plecare. întrista-
rea Vechii Ere, exprimată prin post, trebuia
să cedeze acum loc bucuriei Noii Ere.
2:22 A doua ilustraţie privea vinul nou
în burdufuri vechi. Burdufurile din piele şi-
au pierdut elasticitatea. Dacă se turna în ele
must („vinul nou"), presiunea crescândă din
interiorul lor, rezultată în urma fermentării,
ducea în mod inevitabil la ruperea burdufuri-
lor. Burdufurile vechi reprezintă formele şi
ritualurile iudaismului. Vinul nou are nevoie
de vase noi. Nu avea nici un rost ca ucenicii
lui Isus şi fariseii să-i oblige pe adepţii lui
Isus la robia postului întristat, aşa cum fuse-
se practicat acesta până atunci. Bucuria şi
efervescenţa noii vieţi trebuie să fie lăsate să
se manifeste liber. Creştinismul a suferit
dintotdeauna de pe urma încercărilor omului
de a-1 combina cu legalismul. Domnul Isus
ne-a învăţat că cele două aspecte sunt incom-
patibile. Legea şi harul sunt principii diame-
tral opuse.
K. Controversa despre sabat (2:23-28)
2:23, 24 Incidentul acesta ilustrează
conflictul la care s-a referit Isus în învăţă-
turile Sale, dintre tradiţiile iudaismului şi
libertatea evangheliei.
Trecând printre lanurile de grâne, în ziua
de sabat, ucenicii Săi au cules spice, ca să

mănânce. Aceasta nu era o încălcare a legii
lui Dumnezeu. Dar, după tradiţiile minu-
ţioase ale bătrânilor, care tăiau firul în patru
cu argumentele lor, ucenicii au călcat legea
sabatului, prin faptul că „au cules" ba chiar
„au secerat" în această zi (adică au frecat
spicele în mână, pentru a elibera boabele de
pleavă)!
2:25, 26 Domnul le-a răspuns printr-o
referire la un incident din Vechiul Testa-
ment, în care David, deşi fusese uns ca rege,
a fost respins şi, în loc să domnească, era în
momentul respectiv urmărit ca o prepeliţă,
într-o zi, când s-au terminat proviziile, el s-a
dus în casa lui Dumnezeu şi atât el, cât şi
oamenii care erau cu el, s-au hrănit din
pâinile punerii înainte, ce se aflau în templu.
In mod obişnuit, această pâine a punerii
înainte era rezervată exclusiv preoţilor, dar
David nu a fost mustrat de Dumnezeu pentru
că a consumat pâinea menţionată. De ce?
Pentru că în Israel situaţia nu era cea norma-
lă. Atâta timp cât lui David nu i se acorda
locul ce-1 merita, de rege, Dumnezeu i-a
permis să facă o faptă ce în alte condiţii ar fi
fost considerată ilegală.
Era exact situaţia în care se găsea acum
Domnul Isus. Deşi uns, El nu domnea. însuşi
faptul că ucenicii Săi au fost nevoiţi să
culeagă spice de grâu dovedea că în Israel nu
domnea o stare normală de lucruri. Fariseii
înşişi ar fi trebuit să-I ofere Domnului Isus şi
ucenicilor Săi ospitalitate, iar nu să-i critice.
Dacă David a călcat realmente legea,
mâncând din pâinea punerii înainte, şi totuşi
nu a fost mustrat de Dumnezeu, cu atât mai
lipsiţi de vinovăţie erau ucenicii, care, în
împrejurări similare, nu au călcat, în realita-
te, nici o lege, decât datinile bătrânilor.
Versetul 26 afirmă că David a mâncat
pâinea punerii înainte, pe când Abiatar era
mare preot. Potrivit textului de la I Samuel
21:1, Abimelec era preot în vremea aceea.
Abiatar a fost tatăl său. E posibil ca loiali-
tatea marelui preot faţă de David să-1 fi
influenţat, în aşa fel încât să permită această
îndepărtare neobişnuită de la prevederile
legii.
2:27, 28 Domnul nostru Şi-a încheiat
discursul reamintindu-le fariseilor că sabatul
a fost instituit de Dumnezeu în folosul omu-
lui, iar nu spre robia lui. El a adăugat apoi că
Fiul Omului este Domn şi al sabatului —
în fond, El este cel care a dat sabatul, din
capul locului. Prin urmare, El avea autoritate
să decidă ce era îngăduit şi ce era interzis să
se facă în acea zi. Negreşit sabatul nu fusese

Marcu

145

niciodată dat cu intenţia de a interzice efec-
tuarea unor lucrări de strictă necesitate sau a
unor fapte de îndurare. Creştinii nu sunt
obligaţi să ţină sabatul. Ziua aceasta a fost
dată poporului Israel. Ziua distinctivă a
creştinismului este Ziua Domnului, respec-
tiv, prima zi a săptămânii. Dar ziua aceasta
nu trebuie împovărată cu o serie de porunci
privitoare la ceea ce trebuie şi ce nu trebuie
înfăptuit în ea. Mai degrabă, ea este o zi de
privilegiu, în care credincioşii, eliberaţi de
obligativitatea prestării muncii obişnuite de
peste săptămână, se pot închina, pot sluji şi
pot frecventa lăcaşurile de închinăciune, în
care îşi pot hrăni sufletul. Pentru noi nu se
pune problema: „Este greşit să faci cutare
sau cutare lucru în Ziua Domnului?", ci, mai
degrabă, „Cum voi putea eu folosi în modul
cel mai optim această zi, spre slava lui Dum-
nezeu, pentru binecuvântarea semenilor mei
şi spre edificarea mea spirituală?"
L. Robul vindecă în ziua de sabat
(3:1-6)
3:1-6 In această zi de sabat a intervenit o
nouă punere la probă. Pe când intra Isus din
nou în sinagogă, a întâlnit un om cu mâna
uscată. Asta i-a făcut pe oameni să se întrebe
dacă Isus îl va vindeca în ziua de sabat. Dacă
îl va vindeca, fariseii vor avea pricină împo-
triva Lui — cel puţin aşa gândeau ei. Imagi-
naţi-vă ipocrizia şi nesinceritatea lor. Ei erau
total neputincioşi de a-1 ajuta pe omul acesta,
dar nici altora nu le dădeau voie să-1 ajute.
Prin urmare, au căutat prilej de a-1 condamna
pe Domnul vieţii. Dacă va vindeca în ziua de
sabat, ei se vor năpusti asupra Lui, ca o haită
de lupi.
3:3, 4 Domnul i-a spus omului să se
apropie. Atmosfera era încărcată cu un
sentiment de aşteptare. Apoi le-a spus farise-
ilor: „Este legal în ziua de sabat să faci bine
sau să faci rău, să salvezi viaţa, sau să o-
mori?" întrebarea Lui a evidenţiat răutatea
fariseilor. Ei considerau că este greşit ca El
să săvârşească o minune de vindecare în
sabat, în schimb, în cazul lor nu vedeau
nimic greşit în a urzi planuri pentru nimici-
rea lui, în aceeaşi zi de sabat!	?
3:5 Nu e de mirare că fariseii nu l-au
răspuns. După această tăcere ruşinoasă,
Mântuitorul i-a poruncit omului să întindă
mâna. Pe când făcea el aşa, i-a fost redată
tăria deplină, carnea a revenit la normal şi au
dispărut cutele.
3:6 Asta a fost prea mult pentru farisei.
Ei au ieşit afară şi i-au contactat pe irodieni,

duşmanii lor tradiţionali, complotând cu
aceştia cum să-L piardă pe Isus. Toate aces-
tea s-au petrecut pe când era încă sabat. Irod
pusese la cale moartea lui loan Botezătorul.
Poate că partidul său va reuşi să-1 piardă şi
pe Isus. Cel puţin, aşa sperau fariseii.
M. Mulţimi mari de oameni se înghesuie
în jurul Robului (3:7-12)
3:7-10 Părăsind sinagoga, Isus s-a retras
la Marea Galileii. Marea în Biblie adesea
simbolizează Neamurile. Prin urmare, acţiu-
nea Domnului ar putea fi interpretată în
sensul schimbării de direcţie a lucrării Sale,
de la iudei, către Neamuri. O mare mulţime
s-a adunat, nu numai din Galileea, ci şi din
alte părţi îndepărtate. S-au adunat atât de
mulţi oameni, încât Isus a cerut să I se pună
la dispoziţie o barcă, pentru ca să le poată
vorbi oamenilor de pe apă, ca să nu fie strivit
de mulţimea celor care veniseră să fie vinde-
caţi.
3:11, 12 Când au strigat duhurile necu-
rate din oameni că El este Fiul lui Dumne-
zeu, El le-a admonestat cu asprime să nu mai
spună acest lucru. După cum s-a remarcat
deja, El nu voia să primească mărturia duhu-
rilor rele. El n-a negat că este Fiul lui Dum-
nezeu, dar a dorit să aibă controlul asupra
alegerii momentului şi manierei în care să se
descopere acest adevăr. Isus avea puterea de
a vindeca, dar minunile Sale au fost săvârşite
numai asupra celor care au cerut ajutor. Tot
aşa este şi cu mântuirea. Puterea Sa de mân-
tuire este suficientă pentru toţi, dar devine
eficientă doar pentru cei care îşi pun încre-
derea în El.
Constatăm din lucrarea Mântuitorului că
nevoia în sine nu constuie o chemare, un
strigăt după ajutor. Pretutindeni puteau fi
întâlniţi oameni, cu mari nevoi în viaţa lor.
Isus a depins de instrucţiuni din partea lui
Dumnezeu, Tatăl, cu privire la locul şi tim-
pul în care să slujească. Tot aşa trebuie să
procedăm şi noi.
III. ROBUL ÎŞI CHEAMĂ ŞI ÎŞI CA-
LIFICĂ UCENICII (3:13-8:38)
A. Alegerea  celor  doisprezece   ucenici
(3:13-19)
3:13-18 Confruntat cu sarcina evanghe-
lizării lumii, Isus a rânduit doisprezece
ucenici. Oamenii nu aveau nici o trăsătură
deosebită, care să-i scoată în evidenţă. Doar
legătura lor cu Isus le-a conferit măreţia lor.
Erau cu toţii oameni tineri. Redăm, mai
jos, splendidul comentariu al lui James E.

146

Marcu

Stewart, referitor la vârsta fragedă a uceni-
cilor:
Creştinismul a început ca o mişcare de tineret...
Din nefericire, acest fapt a fost învăluit în tăcere
de arta şi propovăduirea creştină. Dar este
absolut cert că grupul iniţial de ucenici a fost
format din tineri. Prin urmare, nu trebuie să ne
mire că creştinismul a pătruns în lume ca o
mişcare a tineretului. Cei mai mulţi dintre
ucenici erau încă în prima tinereţe, nedepăşind
vârsta de treizeci de ani, când au pornit după
Isus... Isus însuşi — şi acest lucru nu trebuie
scăpat niciodată din vedere -— Şi-a început
lucrarea pământească pe când „rouă tinereţii
Sale" era încă asupra lui (Ps. 110:3 — acest
psalm a fost aplicat la Isus mai întâi de către El
însuşi iar apoi de biserica apostolică). A fost
întru totul corect instinctul de mai târziu al
creştinilor, care au redat artistic chipul învăţă-
torului şi stăpânului lor pe zidurile Catacom-
belor, înfaţişându-L nu ca pe un om bătrân,
istovit şi răpus de durere, ci ca un tânăr păstor,
care a ieşit în zorii zilei pe dealuri. Versiunea
originală a măreţului imn al lui Isaac Watts a
corespuns realităţii:
When I survey the wondrous cross
Where the young Prince of Glory died.
(Când privesc crucea minunată,
pe care a murit Prinţul tânăr al Slavei,
traducere textuală, n.tr.)
Nimeni nu a reuşit încă să înţeleagă inima plină
de elan, de veselie şi generozitate, de nobleţe şi
speranţă, dar şi ne neaşteptată tristeţe, singurăta-
te, înfricoşătoare visuri şi ascuţite conflicte, de
puternice ispite a unei fiinţe omeneşti tinere, aşa
cum a înţeles-o Isus. Şi nimeni nu a putut să
înţeleagă cu mai multă profunzime decât şi-a dat
seama Isus că anii adolescenţei, când încep să
iasă din amorţire tot felul de gânduri ciudate,
când întreaga fiinţă începe să se deschidă plenar
spre viaţă, sunt anii cei mai potriviţi în care să-
Şi desfăşoare Dumnezeu lucrarea în viaţa cui-
va... Când studiem istoria celor doisprezece
ucenici, avem în faţă aventura plină de farmec
pe care au trăit-o aceşti tineri. Astfel, vedem
cum ei Şi-au urmat conducătorul, păşind pe un
drum total necunoscut, fără să-şi fi dat bine
seama cine este Acesta, de ce s-au angajat în
această aventură sau unde va sfârşi ea. Atraşi
însă de magnetismul personalităţii Sale, de
farmecul irezistibil al sufletului Său, au păşit pe
urmele Sale, chiar atunci când au fost luaţi în râs
de prieteni, când au devenit ţinta uneltirilor vrăj-

maşilor lor, şi când, în propria lor inimă, s-au
născut îndoieli, care îi ispiteau să renunţe la
această aventură. Ei au rămas însă alipiţi de El,
chiar atunci când le-au fost năruite speranţele
omeneşti, din această înfrângere născându-se în
ei o mult mai trainică loialitate, câştigându-şi, în
cele din urmă, triumfătorul titlu pe care II—1
acordă Te Deum-u\: „Glorioasa ceată a ucenici-
lor". Să-i privim, dar, cu luare aminte, căci
poate vom putea fi animaţi şi noi de irezistibila
lor bucurie spirituală, putând, astfel, păşi şi noi
pe urmele lui Isus.4
Chemarea celor doisprezece a avut un
scop triplu: (1) ca ei să fie cu El; (2) ca El
să-i poată trimite să predice; şi (3) ca ei să
poată avea puterea de a vindeca boli şi de a
scoate demoni.
Mai întâi însă se impunea un curs de
calificare, în cadrul căruia ei să poată fi
instruiţi cu privire la predicarea în public.
Găsim aici principiul care stă la temelia
slujirii publice. Noi trebuie să petrecem timp
cu El, înainte de a ieşi în lume, ca reprezen-
tanţi ai lui Dumnezeu.
în al doilea rând, ei au fost trimişi să
predice. Propovăduirea Cuvântului lui Dum-
nezeu— metoda lor esenţială de evangheli-
zare — trebuie să ocupe un loc central în
activitatea noastră. Nimic nu are voie să
pună această acţiune pe planul doi în lucra-
rea noastră.
Şi, în final, ei au fost dotaţi cu putere
supranaturală. Scoaterea demonilor avea să
le ateste omenilor faptul că Dumnezeu vor-
bea prin intermediul apostolilor. în contextul
în care nu se redactase încă textul integral al
Bibliei, minunile erau acelea care îi acreditau
pe ucenici ca trimişi ai lui Dumnezeu. în
schimb, astăzi oamenii au acces la Cuvântul
lui Dumnezeu integral şi, prin urmare, au
datoria de a-1 crede föra ca acesta să trebu-
iască să fie însoţit de dovada minunilor.
3:19 între numele apostolilor, se remarcă
cel al lui Iuda Iscarioteanul. Astfel cel care
a fost ales apostol, pentru ca mai apoi să se
dovedească a fi trădătorul Domnului, este
învăluit în mister. Una dintre cele mai dure-
roase experienţe pe care le poate trăi un
creştin în slujirea sa este să-1 vadă pe cineva
care s-a dovedit un om foarte înzestrat, plin
de râvnă şi devotament aparent, întorcându-I
mai târziu spatele Mântuitorului şi revenind
în mijlocul lumii, care L-a răstignit pe Dom-
nul.
Unsprezece s-au dovedit loiali Domnului
şi prin ei El a întors lumea pe dos. Ei s-au

Marcu

147

reprodus şi înmulţit, în număr tot mai mare,
pe măsură ce înainta lucrarea lor, care a
ajuns până la noi cei de azi, ce culegem, într-
un sens, roadele strădaniilor lor. învăţătura
pe care o desprindem de aici este că nimeni
nu poate şti cât de cuprinzător poate fi efec-
tul influenţei exercitate de noi, atunci când îl
slujim pe Cristos.
B. Păcatul care nu se iartă (3:20-30)
3:20,21 Revenind de pe muntele pe care
i-a chemat pe ucenici, Işus a tras în casa unei
familii din Galileea. îndată s-a adunat o
mulţime atât de mare, încât El şi ucenicii nu
au prididit nici să mănânce. Auzind despre
activităţile Domnului, membrii propriei Sale
familii au considerat că Şi-a ieşit din minţi şi
au încercat să-L ia cu ei. Probabil vor fi
considerat o mare ruşine, ca familia lor să
aibă în mijlocul ei un fanatic, cuprins de
acest zel înflăcărat.
Iată ce scrie comentatorul J.R. Miller în
această privinţă:
Singura explicaţie pe care o puteau găsi ei
cu privire la zelul Său nestăpânit a fost să-L
considere alienat mintal. Tot aşa şi în zilele
noastre auzim cum este etichetat la fel câte un
urmaş plin de râvnă al lui Cristos, care uită cu
desăvârşire de sine, topindu-se de iubire pentru
Domnul său. „E nebun", afirmă oamenii, cre-
zând că orice om a cărui religie se înfierbântă,
, îmbrăcând forma unei fervori neobişnuite, sau a
cărui slujire devine mai pătrunsă de devotament
pentru Stăpânul şi învăţătorul decât cea a majo-
rităţii credincioşilor, trebuie neapărat să fie într-
0	ureche...
Dar dacă asta înseamnă nebunie, atunci e o
formă recomandabilă de nebunie. Ce păcat că nu
se întâlneşte mai des! Căci dacă ar exista mai
multă aşa-zisă „nebunie", n-ar mai muri atâtea
suflete nemântuite, chiar în umbra bisericilor
noastre; atunci nu ne-ar fi atât de greu să avem
misionari dedicaţi şi fondurile necesare pentru a-
1	trimite să vestească evanghelia în colţurile
întunecate ale pământului; iar bisericile noastre
nu ar avea atâtea locuri neocupate; nu ar fi
atâtea pauze îndelungi în serviciile noastre de
rugăciune; nu am asista la lipsa de personal
dispus şi calificat să ţină şcoala duminicală. Ce
slăvită ar fi situaţia în care toţi creştinii ar fi
cuprinşi de un freamăt sfânt, de o neobosită
râvnă, cum era învăţătorul sau apostolul Pavel.
Este mult mai gravă forma de nebunie prezentă
în lumea actuală, care nu se gândeşte deloc la
altă lume; care, petrecându-şi tot timpul în
mijlocul oamenilor pierduţi, niciodată nu i se

face milă de ei, nici nu cugetă la condiţia lor de
oameni care se îndreaptă spre pierzare, nici nu
depune nici un efort în direcţia mântuirii lor.
Este mult mai lesne să ai „un cap şi o inimă
rece" şi să nu te preocupi deloc de sufletele care
pier; dar noi suntem păzitorii fraţilor noştri şi
nici o neândeplinire a datoriei noastre nu poate
fi mai gravă decât aceea, în virtutea căreia, noi
nu acordăm nici o importanţă mântuirii lor
veşnice.5
Prin urmare, întotdeauna se vor găsi
oameni din generaţia celui cu adevărat înflă-
cărat pentru Dumnezeu, care să-1 considere
„deplasat", „excentric" şi de-a dreptul scrân-
tit la minte. Cu cât vom semăna mai mult cu
Cristos, cu atât vom trăi mai intens experien-
ţa dureroasă de a fi neânţeleşi sau greşit
interpretaţi de prietenii şi chiar de rudele
noastre. Dacă ne hotărâm să ne îmbogăţim,
prietenii noştri ne vor ura succes, dar dacă
devenim fanatici pentru Isus Cristos, vom fi
batjocoriţi de ei.
3:22 Cărturarii nu credeau că Isus este
nebun. Ei L-au acuzat că scoate demonii prin
puterea lui Beelzebub, nume care înseamnă
„domnul muştelor" sau „domnul murdăriei".
A fost o acuzaţie serioasă, murdară şi blasfe-
miatorie!
3:23 Mai întâi, Isus a infirmat-o, apoi a
rostit judecată asupra celor care au făcut
acuzaţia. Dacă El scotea demoni prin Beel-
zebub, atunci asta însemna că Satan ar acţio-
na împotriva lui însuşi, zădărnicindu-şi
propriile sale planuri. Scopul urmărit de el
este să-i stăpânească pe oameni, prin inter-
mediul demonilor, şi nu să-i elibereze de
demoni!
3:24-26 O împărăţie, o casă sau o per-
soană dezbinată împotriva ei însăşi nu poate
dăinui. Pentru a continua să supravieţuiască,
oamenii trebuie să coopereze între ei, nu să
aibă relaţii de antagonism.
3:27 Acuzaţia cărturarilor a fost lipsită
de sens, sub trei aspecte. De fapt, Domnul
Isus acţiona în sens diametral opus acuzaţiei
lor. Minunile Sale semnificau căderea Sata-
nei, mai degrabă decât puterea sa. Asta a
vrut Mântuitorul să spună când a afirmat:
„Nimeni nu poate să intre în casa celui
tare şi să-i jefuiască averea dacă n-a legat
mai întâi pe cel tare; şi atunci îi va jefui
casa."
Satan este omul tare. Casa este dome-
niul său, stăpânirea sa. El este zeul acestui
veac. Averea sa e alcătuită din oamenii
asupra cărora are stăpânire. Isus este Cel

148

Marcu

care îl leagă pe Satan şi-i jefuieşte casa. La
a doua venire a lui Cristos, Satan va fi legat
şi aruncat în groapa fără fund, pe o perioadă
de o mie de ani. Scoaterea demonilor de
către Mântuitorul în timpul lucrării Sale
pământeşti a fost o anticipare a legării totale
a diavolului.
3:28-30 în versetele 28-30 Domnul a
rostit judecata veşnică asupra cărturarilor
care s-au făcut vinovaţi de păcatul de neier-
tat. Acuzându-L pe Isus că scoate demonii
prin puterea demonică, când, în realitate, El
făcea aceasta prin puterea Duhului Sfânt, în
esenţă ei L-au numit pe Duhul Sfânt un
demon. Aceasta este hula sau blasfemia
împotriva Duhului Sfânt. Toate felurile de
păcat pot fi iertate, dar păcatul acesta deose-
bit nu are iertare. Este un păcat veşnic.
Pot oamenii comite acest păcat în ziua de
astăzi? Probabil că nu. A fost un păcat comis
pe vremea când Isus Se afla pe pământ,
săvârşind minuni. întrucât El nu se află fizic
pe pământ astăzi, scoţând demoni, nu există
aceeaşi posibilitate de a huli împotriva Du-
hului Sfânt. Oamenii care se îngrijorează că
au comis păcatul de neiertat în mod expres
nu au comis acest păcat. însuşi faptul că ei
sunt îngrijoraţi cu privire la acest lucru
demonsrează că nu s-au făcut vinovaţi de
blasfemie împotriva Duhului Sfânt.
C. Adevărata mamă şi adevăraţii fraţi ai
Robului (3:31-35)
Maria, mama lui Isus, a venit împreună
cu fraţii Lui, ca să stea de vorbă cu El.
Mulţimea i-a împiedicat să ajungă la El, şi
astfel ei I-au trimis vorbă că-L aşteaptă
afară. Când I-a spus mesagerul că mama şi
fraţii Lui6 vor să stea de vorbă cu El, El a
privit în jur şi a declarat că mama şi fraţii
Lui sunt toţi cei ce fac voia lui Dumnezeu.
Mai multe învăţăminte se desprind de
aici:
1.	Mai întâi de toate, cuvintele Domnului
Isus au fost rostite ca o formă de mus-
trare la adresa mariolatriei sau a închi-
nării la Maria. El nu a dezonorat-o, ca
mamă a Lui naturală, ci a spus că relaţia
spirituală ocupă un rol superior relaţiilor
naturale, de sânge. Pentru Maria este mai
important să facă voia lui Dumnezeu,
decât să fie mama Lui.
2.	în al doilea rând, se infirmă dogma potri-
vit căreia Maria ar fi rămas permanent
fecioară. Isus a avut fraţi. El a fost pri-
mul născut dintre copiii Măriei, dar ea a

mai avut alţi fii şi fiice, care i s-au născut
după aceea (vezi Matt. 13:55; Marcu 6:3;
loan 2:12; 7:3,10; Fapte 1:14; I Cor. 9:5;
Gal. 1:19. Vezi şi Psalmul 69:8).
3.	Isus a aşezat interesele lui Dumnezeu
mai presus de legăturile de rudenie.
Urmaşilor Săi El le spune şi astăzi:
„Dacă vine cineva la Mine şi nu-şi urăşte
tatăl şi mama, soţia şi copiii, fraţii şi
surorile, ba chiar şi propria sa viaţă, nu
poate fi ucenicul Meu" (Luca 14:26).
4.	Textul acesta ne reaminteşte că credin-
cioşii sunt legaţi între ei de legături mai
puternice decât cele de rudenie, atunci
când acele rude nu sunt mântuite.
5.	Şi, în fine, textul subliniază importanţa
pe care a acordat-o Isus asupra facerii
voii lui Dumnezeu. Mă ridic eu oare la
înălţimea chemării? Sunt eu mama sau
fratele Său?
D. Parabola semănătorului (4:1-20)
4:1,2 Din nou Isus a început să-i înveţe
pe oameni la mare. Din nou mulţimea L-a
obligat să facă dintr-o barcă amvonul Său, la
scurtă distanţă de malul mării. Şi din nou El
a predat lecţii spirituale din lumea naturii din
jurul Lui. El putea vedea adevăr spiritual în
domeniul natural. Adevărul spiritual este
vizibil pentru noi toţi.
4:3, 4 Parabola aceasta se referă la un
semănător, la sămânţă şi la sol. Solul de la
marginea drumului a fost prea bătătorit
pentru ca sămânţa să pătrundă în el. Au venit
păsările şi au mâncat sămânţa.
4:5, 6 Pământul pietros a fost acoperit
doar cu un strat subţire de sol, peste stratul
de piatră. Solul neadânc a împiedicat să-
mânţa să se înfigă adânc şi să prindă rădă-
cini.
4:7 Pământul plin de spini avea tufişuri
de spini, care furau lumina soarelui de care
avea nevoie sămânţa ca să prindă rădăcini şi
să rodească.
4:8,9 Pământul bun a fost adânc şi fertil,
având condiţiile favorabile dezvoltării se-
minţei. Unele seminţe au produs de treizeci
de ori, altele de şaizeci iar altele de o sută de
ori cantitatea însămânţată.
4:10-12 Când ucenicii au fost singuri cu
Domnul Isus, L-au întrebat de ce vorbeşte în
parabole. El le-a explicat că numai cei dotaţi
cu o inimă receptivă aveau voie să cunoască
tainele împărăţiei lui Dumnezeu. O taină în
Noul Testament este un adevăr până atunci
necunoscut, nedescoperit, care poate fi făcut
cunoscut doar prin intermediul unei revelaţii

Marcu

149

speciale. Taina împărăţiei lui Dumnezeu
constă în faptul că:
1.	Domnul Isus a fost respins când S-a
oferit pe Sine ca Rege al Israelului.
2.	înainte ca împărăţia să devină o realitate,
fiind realmente întemeiată pe pământ,
trebuia să intervină o perioadă prealabilă.
3.	în timpul acestei perioade interimare, ea
există sub formă spirituală. Toţi cei care
îl recunosc pe Cristos ca Rege vor face
parte din împărăţie, se află în ea, chiar
dacă Regele însuşi lipseşte.
4.	Cuvântul lui Dumnezeu avea să fie se-
mănat în perioada interimară, cu diverse
grade de succes. Unii oameni vor fi cu
adevărat convertiţi, dar alţii vor fi doar
creştini cu numele. Toţi creştinii care au
mărturisit vor fi în împărăţie, în forma ei
exterioară, dar numai cei autentici vor
intra în împărăţia aflată sub forma reali-
tăţii ei lăuntrice.
Versetele 11 şi 12 explică de ce adevărul
acesta a fost prezentat în parabole. Dumne-
zeu le descoperă secretele familiei Sale doar
celor ale căror inimi sunt deschise, receptive
şi ascultătoare, ascunzând, în mod intenţio-
nat, adevărul de cei care resping lumina ce
le-a fost dăruită. Aceştia sunt oamenii despre
care Isus spune că sunt afară. Cuvintele din
versetul 12 ar putea părea aspre şi inechitabi-
le unui cititor neavizat: „.»ca, văzând, să
vadă şi să nu zărească, şi auzind, să audă
şi să nu înţeleagă, ca nu cumva să se
întoarcă şi să li se ierte (păcatele)."
Dar să nu uităm privilegiul extraordinar
de mare pe care l-au avut aceşti oameni,
însuşi Fiul lui Dumnezeu îi învăţase pe
oameni în mijlocul Jor şi făcuse minuni
măreţe înaintea lor. în loc să-L recunoască
pe El, ca adevăratul Mesia, ei îl respingeau
de pe atunci. Datorită faptului că L-au res-
pins, lor nu avea să li se mai dea lumina
învăţăturilor Sale. Din acel moment ei vor
vedea minunile Sale, dar nu le vor înţelege
semnificaţia spirituală. Vor auzi cuvintele
Sale, dar nu le vor putea aprecia lecţiile
profund spirituale pentru ei înşişi.
Există acea situaţie în care cineva a auzit
evanghelia pentru ultima oară. Este posibil
să te îndepărtezi, prin păcat, de ziua harului.
Da, unii ajung într-adevăr să se rătăcească
dincolo de punctul de a mai putea fi răscum-
păraţi. Sunt fiinţe omeneşti care L-au refuzat
pe Mântuitorul şi nu vor mai avea niciodată
prilejul să se pocăiască şi să fie iertaţi. S-ar
putea ca ei să audă în continuare evanghelia,
dar urechile lor vor rămâne împietrite iar

inimile închise. în limba engleză există
proverbul: „Where there's life, there's
hope", sau, „cât mai este viaţă mai este şi
nădejde", dar Biblia îi menţionează pe unii
care sunt încă în viaţă, dar au trecut de punc-
tul oricărei nădejdi de pocăinţă (vezi, de
pildă, Evr. 6:4-6).
4:13 Revenind la parabola semănătoru-
lui, Domnul Isus i-a întrebat pe ucenici cum
s-ar putea ei să se aştepte să înţeleagă para-
bole mai complexe, dacă nu puteau înţelege
parabola aceasta simplă.
4:14 Mântuitorul nu 1-a identificat pe
semănător. E posibil ca El să fie semănătorul
sau cei care predică în calitate de reprezen-
tanţi ai Săi. Sămânţa însă El a afirmat că este
Cuvântul.
4:15-20 Diversele tipuri de sol reprezintă
inima omenească şi receptivitatea acesteia la
Cuvânt, după cum urmează:
Solul de pe marginea drumului (v. 15).
Această inimă este împietrită. Persoana,
încăpăţânată şi nezdrobită, nefrântă, îi spune
un „nu" categoric Mântuitorului. Satan,
înfăţişat prin păsări, smulge Cuvântul. Păcă-
tosul rămâne nemişcat şi netulburat când
aude mesajul. Este indiferent şi insensibil la
mesaj şi după audierea lui.
Pământul pietros (v. 16, 17). Persoana
din această categorie răspunde, în mod super-
ficial la Cuvânt. Poate cuprins de emoţia
unui îndemn fierbinte, face o mărturisire de
credinţă în Cristos. Dar este doar o recunoaş-
tere intelectuală, fără ca persoana respectivă
să se fi predat pe de-a-ntregul lui Cristos. El
primeşte Cuvântul cu bucurie; dar mult mai
bine ar fi dacă l-ar primi cu pocăinţă adâncă
şi cu căinţă. Un timp, omul nostru pare să
meargă înainte, dar când vin necazuile şi
prigoanele datorate mărturisirii lui, el se
decide că preţul este prea mare şi astfel
renunţă la toată situaţia. El se declară creştin
atâta timp cât este la modă să fie creştin, dar
de îndată ce vin persecuţiile, i se dă pe faţă
creştinismul neautentic.
Pământul spinos (v. 18, 19). Şi cei din
categoria aceasta au un început promiţător.
După toate aparenţele, ei par a fi credincioşi
adevăraţi. Dar mai apoi ei încep să se preo-
cupe de afaceri, de grijile lumii, fiind animaţi
de dorinţa de îmbogăţire. Ei îşi pierd intere-
sul pentru lucrurile spirituale, până când, în
cele din urmă, renunţă la orice pretenţie de a
mai fi creştini.
Pământul bun (v. 20). Aici avem de a
face cu o acceptare certă a Cuvântului,
indiferent de preţul pe care trebuie să-1

150

Marcu

plătească. Aceştia sunt oamenii născuţi cu
adevărat din nou. Ei sunt supuşi loiali ai lui
Cristos, Regele. Nici lumea, nici firea veche,
nici diavolul nu le poate zdruncina încrede-
rea în El.
Chiar printre ascultătorii din categoria
terenului bun, există o gamă mare de rodni-
cie. Unii aduc rod de treizeci de ori, alţii de
şaizeci de ori iar alţii o sută. Ce determină
gradul productivităţii? Viaţa cea mai pro-
ductivă este aceea care ascultă de Cuvânt cu
promptitudine, fără să-1 pună la îndoială, fără
murmur, ci cu bucurie în suflet.
E. Responsabilitatea celor care aud
(4:21-25)
4:21 Lampa de aici reprezintă adevăru-
rile pe care Domnul le-a împărtăşit uceni-
cilor Săi. Aceste adevăruri nu trebuiau puse
sub un coş sau sub un pat, ci expuse la
vedere, ca toţi oamenii să le vadă. Obrocul
ar putea reprezenta afacerile, care, dacă li se
permite, le fură oamenilor timpul pe care ar
trebui să-1 acorde lucrurilor Domnului. Patul
ar putea însemna comoditatea sau lenea,
ambele duşmane ale evanghelismului.
4:22 Isus le-a vorbit mulţimilor în para-
bole. Adevărul dindărătul lor era ascuns. Dar
intenţia divină a fost ca ucenicii să explice
aceste adevăruri ascunse celor cu inima
doritoare să cunoască. Versetul 22 ar putea
însemna însă şi faptul că ucenicii trebuie să
slujească cu gândul mereu îndreptat la faptul
că va veni o zi când se va da pe faţă dacă
afacerile sau satisfacerea plăcerilor proprii au
fost lăsate să ia locul ce trebuia acordat
mărturiei aduse pentru Mântuitorul.
4:23 Gravitatea acestor cuvinte este
indicată prin îndemnul lui Isus: „Dacă are
cineva urechi de auzit, să audă!"
4:24 Atunci Mântuitorul a rostit un alt
avertisment grav: „Luaţi seama la ce au-
ziţi!" Dacă aud o poruncă din Cuvântul lui
Dumnezeu, şi nu o pun în practică, nu pot s-
o transmit altora. Ceea ce conferă putere şi
eficacitate învăţăturii propovăduite este
posibilitatea oamenilor de a vedea adevărul
exemplificat în viaţa propovăduitorului.
Tot ce măsurăm prin împărtăşirea adevă-
rului la alţii se va întoarce la noi cu dobândă
sporită. De cele mai multe ori, profesorul
învaţă mai mult din pregătirea lecţiei decât
învaţă elevii lui, iar răsplata viitoare va fi
mai mare decât micile noastre sacrificii.
4:25 De fiecare dată când ne însuşim un
adevăr nou şi-i dăm acestuia prilejul de a
deveni o realitate în viaţa noastră, putem fi

siguri că vom primi şi alte adevăruri. Pe de
altă parte, eşecul de a da răspuns la adevăr
va duce la o pierdere până şi a ceea ce ago-
nisisem anterior.
F.	Parabola seminţei care creşte
(4:26-29)
Această parabolă se găseşte numai la
Marcu. Ea poate fi interpretată în cel puţin
două feluri. Omul ar putea să-L reprezinte pe
Domnul Isus, care aruncă sămânţa pe pă-
mânt în timpul lucrării Sale publice, întor-
cându-se apoi în cer. Sămânţa începe să
crească — în chip tainic, imperceptibil, dar
invincibil. De la acest început mic, se dez-
voltă o recoltă de adevăraţi credincioşi.
Când este coaptă roadă... secerişul va fi
dus în hambarul ceresc.
Sau, parabola ar putea avea drept scop
să-i încurajeze pe ucenici. Datoria lor este să
semene sămânţa. Ei s-ar putea să doarmă
noaptea şi să se scoale ziua, ştiind că Cuvân-
tul lui Dumnezeu nu se va întoarce fără rod,
ci va înfăptui tot ceea ce a intenţionat El să
înfăptuiască. Prin intermediul unui proces
tainic şi miraculos, fără intervenţia tăriei şi
priceperii omeneşti, Cuvântul lucrează în
inimile oamenilor, producând roadă pentru
Dumnezeu. Omul sădeşte şi udă, dar Dum-
nezeu face să crească. Dificultatea acestei
interpretări se află însă în versetul 29. Numai
Dumnezeu poate să trimită sau să intre cu
secera la vremea secerişului. Dar în parabo-
lă, acelaşi om care seamănă sămânţa intro-
duce secera când s-au copt grânele.
G.	Parabola seminţei de muştar
(4:30-34)
4:30-32 Această parabolă înfăţişează
creşterea împărăţiei, de la un început mic ca
o sămânţă de muştar, până la un pom sau un
arbore suficient de mare pentru a adăposti în
el păsările. împărăţia a început cu o mică
minoritate, persecutată. Apoi a devenit mai
populară, fiind îmbrăţişată de guverne ca
religie de stat. Această dezvoltare a fost
spectaculoasă, dar nesănătoasă, întrucât o
mare parte din cei care au mărturisit cu
buzele loialitate Regelui nu au fost convertiţi
cu adevărat.
După cum s-a exprimat în privinţa a-
ceasta Vance Havner:
Atâta timp cât biserica a purtat cicatrici, ea a
înaintat. Când a început să poarte medalii, cauza
ei a lâncezit. Pentru creştini a fost mai măreaţă
ziua când erau aruncaţi de vii la lei, decât atunci

Marcu

151

când au cumpărat abonamente şi au putut urmări
spectacolul de la tribuna mare.7
Arborele de muştar înfăţişează, prin
urmare, creştinismul oficial, care a devenit
un cuib în care s-au născut tot felul de învă-
ţători falşi. Este forma exterioară a împără-
ţiei, aşa cum există ea astăzi.
4:33, 34 Versetele 33 şi 34 ne familia-
rizează cu un important principiu în munca
de predare. Isus i-a învăţat pe oameni după
cum puteau ei să înţeleagă. El a clădit pe
cunoştinţele predate anterior, dându-le timp
să asimileze lecţia precedentă, înainte de a
trece la una nouă. Conştient de capacitatea
ascultătorilor Săi, El a avut grijă să nu-i
aglomereze cu mai multe învăţături decât
puteau absorbi ei (vezi şi loan 16:12; I Cor.
3:2; Ev. 5:12). Metoda folosită însă de unii
predicatori din vremea noastră ne-ar putea
determina să credem că Isus ar fi spus:
„Hrăniţi girafele Mele", şi nu „Hrăniţi oile
Mele", cum a spus El în realitate!
Deşi învăţătura Sa generală a fost în
pilde, El le-a explicat ucenicilor Săi, în
particular. El le dăruieşte lumină celor care
o doresc cu sinceritate.
H. Vântul şi Valurile îl slujesc pe Robul,
fiindu-I supuse (4:35-41)
4:35-37 în seara aceleiaşi zile, Isus şi
ucenicii au pornit să traverseze Marea Gali-
leii, spre malul de răsărit. Ei nu au făcut însă
pregătiri în vederea acestei călătorii. Alte
bărci mai mici au venit după ei. Apoi deoda-
tă s-a stârnit o furtună năpraznică. Valuri
mari ameninţau să scufunde barca.
4:38-41 Isus dormea în partea din spate
a corăbiei. Disperaţi, ucenicii L-au trezit,
mustrându-L pentru aparenta Sa lipsă de
preocupare pentru siguranţa lor. Domnul S-a
trezit, a certat vântul şi a zis mării: „Taci! Fii
tăcută!" Vântul a încetat şi s-a făcut o linişte
mare." Apoi Isus i-a certat puţin pe adepţii
Lui, pentru faptul că s-au temut şi nu au avut
încredere. Ei au rămas înmărmuriţi de minu-
nea săvârşită. Deşi ei ştiau cine este Isus, ei
au fost impresionaţi din nou de puterea
Aceluia care avea stăpânire asupra elemente-
lor naturii.
Incidentul ne relevă umanitatea şi dum-
nezeirea Domnului Isus. El dormea la pupa
corăbiei — acest fapt i-a dezvăluit umanita-
tea. El a rostit un cuvânt, şi marea s-a liniştit
— prin aceasta s-a revelat dumnezeirea Sa!
A fost demonstrată puterea Sa asupra
naturii, după cum minunile Sale anterioare

au dezvăluit puterea Sa asupra bolilor şi
demonilor.
în cele din urmă, faptul ne încurajează şi
pe noi să alergăm la Isus în toate furtunile
vieţii, ştiind că barca nu se poate scufunda
niciodată atunci când El se află în ea.
I.   Vindecarea demonizatului din Gadara
(5:1-20)
5:1-5 Ţinutul Gadarenilor se afla pe
malul de răsărit al Mării Galileii. Acolo Isus
a întâlnit un om neobişnuit de violent, pose-
dat de un demon, care constituia un pericol
pentru societate. Toate eforturile de a-1
supune eşuaseră. Omul locuia printre mor-
minte şi în munţi, ţipând încontinuu şi tăin-
du-se cu pietre ascuţite.
5:6-13 Când demonizatul L-a văzut pe
Isus, mai întâi s-a purtat respectuos, dar apoi
s-a plâns cu amar. „Ce imagine veridică şi
groaznică în acelaşi timp avem în faţă: un
om aplecat în adoraţie, cu cerere şi cu cre-
dinţă, iar apoi plin de ură, sfidător şi zguduit
de spaimă; o personalitate dublă, care tânjeş-
te după libertate, nerenunţând însă la patimă"
(Scripture Union Notes, Notiţe de la Uniu-
nea Scripturală).
Nu se poate stabili ordinea exactă în care
s-au petrecut lucrurile, doar un scenariu
probabil:
1.	Demonizatul a săvârşit un act de reve-
renţă în faţa Domnului Isus (v. 6).
2.	Isus i-a poruncit duhului necurat să iasă
afară din el (v. 8).
3.	Duhul, vorbind prin gura omului, a recu-
noscut Cine este Isus, i-a contestat drep-
tul de a interveni şi L-a rugat pe Isus cu
un jurământ să înceteze de a-1 mai chinui
(v.7).
4.	Isus i-a cerut omului să-şi spună numele,
care a fost Legiune, semnificând faptul
că era stăpânit sau locuit de mulţi de-
moni (v. 9). Acest fapt nu contrazice
versetul 2, unde se spune că avea un duh
necurat (la singular).

5.	Poate că acel duh era purtătorul de cu-
vânt pentru demonii care au cerut permi-
siunea să intre în turma de porci (v. 10-
12).
6.	Li s-a dat permisiunea, urmarea fiind
faptul că două mii de porci au năvălit pe
panta muntelui, înecându-se în mare (v.
13).
Domnul a fost adesea criticat că a pro-
vocat distrugerea acelor porci. Se pot face
însă următoarele observaţii:
1.  Nu El a provocat nimicirea lor. Ci doar a

152

Marcu

îngăduit-o. Puterea distrugătoare a Sata-
nei a fost aceea care a distrus porcii.
2.	Nu se consemnează nicăieri că proprie-
tarii porcilor ar fi făcut vreo reclamaţie.
Poate că erau evrei, pentru care oricum
era interzisă creşterea porcilor.
3.	Sufletul omului a valorat mai mult decât
toţi porcii din lume.
4.	Dacă am cunoaşte tot ce cunoştea Isus, şi
noi am fi procedat exact la fel ca El.
5:14-17 Cei care au asistat la distrugerea
porcilor au alergat înapoi în oraş să dea de
veste cele întâmplate. O mulţime a venit
apoi şi 1-a găsit pe fostul demonizat stând la
picioarele lui Isus, îmbrăcat şi în toate min-
ţile. Oamenii s-au umplut de spaimă. Cineva
a spus: „Ei s-au temut când El a potolit
furtuna de pe mare şi cea de acum, din
sufletul unui om". Martorii au povestit tot ce
s-a întâmplat celor proaspăt sosiţi. Pentru
populaţia acelei localităţi asta a fost prea
mult. L-au rugat pe Isus să plece din regiune.
Acest aspect, şi nu distrugerea porcilor, este
partea şocantă a incidentului! Cristos a
devenit un oaspete prea costisitor!
„Mulţimi fără număr încă insistă şi acum
ca Cristos să stea cât mai departe de ei, de
teamă ca nu cumva părtăşia Lui să prileju-
iască vreo pierdere pe plan social, financiar
sau personal. Căutând să-şi salveze averile,
ei îşi pierd sufletele" (Scrieri alese).
5:18-20 Pe când se pregătea Isus să
părăsească regiunea, la bordul corăbiei, omul
L-a rugat fierbinte să-i dea voie să-L înso-
ţească. A fost o cerere demnă, evidenţiind
noua sa viaţă, dar Isus l-a trimis acasă, ca să
fie martor viu al marii puteri şi îndurări a lui
Dumnezeu. Omul s-a supus, şi astfel a răs-
pândit vestea bună în Decapolis, regiunea ce
cuprindea zece oraşe.
Acesta este ordinul de înaintare pentru
toţi cei care au trăit experienţa harului salva-
tor al lui Dumnezeu: „Du-te în casa ta, Ia
ai tăi, şi vesteşte-Ie tot ce a făcut Domnul
pentru tine, şi cum a avut milă de tine."
Evanghelizarea începe de la casa cuiva!
J.  Vindecarea incurabililor şi învierea
morţilor (5:21-43)
5:21-23 Revenit pe malul de vest al
Galileii de azur, Domnul Isus S-a aflat în
curând în centrul unei mari mulţimi. Un tată
disperat a alergat la El. Era lair, unul din
fruntaşii sinagogii. Fiica mică a acestuia era
pe moarte. L-a rugat îndată pe Isus să se
ducă şi să-Şi pună mâinile peste ea, ca să fie
vindecată.

5:24 Domnul a răspuns şi a pornit spre
casa acestuia. O mulţime de oameni venea
după El, foarte aproape. Este interesant de
observat că imediat după afirmaţia despre
mulţimea care se îmbulzea după El, avem
relatarea despre femeia plină de credinţă,
care s-a atins de El pentru a fi vindecată.
5:25-29 O femeie disperată L-a inter-
ceptat pe Isus, în timp ce El se îndrepta spre
casa lui lair. Domnul nostru n-a fost nici
agasat, nici deranjat şi nici şifonat de această
aparentă întrerupere. Cum reacţionăm noi la
întreruperi?
Cred că-mi este de folos să încerc să privesc
toate întreruperile şi piedicile în calea lucrării pe
care mi-am propus s-o îndeplinesc ca o formă de
disciplină, ca încercări trimise de Dumnezeu,
pentru a mă ajuta să nu devin egoist faţă de
propria-mi lucrare... Ea nu este pierdere de timp,
cum ar fi ispitit cineva să creadă, ci constituie
cea mai importantă parte a lucrării din ziua
respectivă—acea parte pe care i-o pot oferi cu
cea mai mare libertate lui Dumnezeu (din cule-
gerea de meditaţii Choice Gleanings Calendar).
Femeia aceasta suferise de o cronică
scurgere de sânge timp de doisprezece ani.
Toţi doctorii numeroşi pe la care fusese se
pare că folosiseră forme drastice de trata-
ment, o ruinaseră financiar şi o lăsaseră într-
o stare mai rea decât fusese înainte. Când
nu-i mai rămăsese aproape nici o speranţă de
vindecare, cineva i-a vorbit despre Isus.
Femeia nu a pierdut nici o clipă, pornind
imediat în căutarea Lui. Iar Domnul a simţit
că s-a scurs din El putere divină, când s-a
atins femeia de poala hainei Lui. Imediat
scurgerea de sânge a încetat şi femeia s-a
simţit complet vindecată.
5:30 Ea îşi făsuse planul să se retragă
neobservată, dar Domnul n-a vrut s-o lase să
piardă binecuvântarea de a-L recunoaşte
public pe Mântuitorul. El îşi dăduse seama
că se scursese putere divină, când ea s-a
atins de El. Deci, L-a costat ceva ca s-o
vindece. Aşadar, El a întrebat: „Cine M-a
atins?" El cunoştea răspunsul, dar a pus
întrebarea pentru a o aduce pe femeie în faţa
mulţimii.
5:31 Ucenicii Lui au crezut că întrebarea
e fără rost. Mulţi oameni se înghesuiau
încontinuu în jurul Lui. Prin urmare, ce rost
mai avea să întrebe: „Cine S-a atins de
Mine?" Dar există o deosebire între atin-
gerea apropierii fizice şi atingerea credinţei
disperate. Este posibil ca cineva să fie atât de

Marcu

153

aproape de El, fără însă să se încreadă în El,
dar este imposibil să-L atingi prin credinţă,
fără ca El să ştie lucrul acesta şi fără ca
persoana respectivă să fie vindecată.
5:32,33 Femeia a venit în faţă, plină de
teamă şi cutremur, şi a căzut cu faţa în jos,
înaintea Lui, făcând prima ei mărturisire
publică a lui Isus.
5:34 Apoi El a rostit cuvinte de asigurare
pentru sufletul ei. Mărturisirea deschisă a lui
Cristos este de o extraordinară importanţă.
Fără ea prea puţină creştere se va manifesta
în viaţa creştină. Pe măsură ce luăm o poziţie
îndrăzneaţă pentru El, El ne inundă sufletul
cu deplina asigurare a credinţei. Cuvintele
Domnului Isus nu numai că au confirmat
vindecarea ei fizică, ci fără îndoială au inclus
şi marea binecuvântare a mântuirii sufletului
ei.
5:35-38 între timp, au sosit solii, anun-
ţând că fiica lui lair a murit şi, prin urmare,
nu mai e nevoie să-L aducă pe învăţătorul.
Domnul 1-a încurajat, călduros, pe Iair, apoi
i-a luat pe Petru, pe Iacov şi pe loan cu El şi
S-a dus în casa lui Iair. Acolo au fost întîm-
pinaţi de bocetele caracteristice culturii
estice în asemenea împrejurări de doliu, când
uneori sunt angajate serviciile unor bocitoare
de profesie.
5:39-42 Când Isus i-a asigurat că fetiţa
nu e moartă, ci doar adormită, lacrimile lor
s-au transformat în batjocuri. Neluând în
seamă batjocurile lor. Domnul i-a luat pe
membrii imediaţi ai familiei la căpătâiul
copilei nemişcate şi apoi, apucând-o de
mână, i-a zis în aramaică: „Fetiţă, scoală-te!"
Imediat fetiţa de doisprezece ani s-a ridicat
şi a umblat. Rudele ei au rămas înmărmurite,
fiind cuprinse de o bucurie fără margini.
5:43 Domnul le-a interzis însă să facă
publicitate acestei minuni. Pe El nu-L intere-
sau aclamaţiile mulţimii. El trebuia să mear-
gă fără şovăire pe drumul spre cruce.
Dacă fetiţa murise cu adevărat, atunci
acest capitol ilustrează puterea lui Isus asu-
pra demonilor, a bolii şi a morţii. Nu toţi
învăţaţii Bibliei sunt de acord cu privire la
faptul că fata a murit cu adevărat. Isus a spus
că nu e moartă, ci doar adormită. Poate că
era într-o comă adâncă. Negreşit El ar fi
putut la fel de uşor s-o învie din morţi, dar
El n-a voit să-şi asume creditul pentru învie-
rea ei, când, în realitate, fetiţa nu era decât în
stare de inconştienţă.
Nu trebuie să trecem cu vederea peste
cuvintele cu care se încheie acest capitol:
„...şi a zis să dea de mâncare fetiţei." în

lucrarea de slujire spirituală, această acţiune
se înscrie în rândul lucrărilor ulterioare
convertirii. Sufletele care au simţit în ele
pulsul vieţii noi trebuie să fie hrănite. O
modalitate prin care un ucenic poate să-şi
manifeste dragostea pentru Mântuitorul său
este să hrănească oile Sale.
K. Respingerea Robului la Nazaret
(6:1-6)
6:1-3 Isus S-a întors la Nazaret cu uce-
nicii Lui. El Se afla acum în patria Sa,
unde lucrase ca tâmplar. în ziua de sabat, El
îi învăţa pe oameni în sinagogă. Uimiţi,
oamenii nu puteau tăgădui înţelepciunea
învăţăturilor Sale sau caracterul miraculos al
minunilor săvârşite de El. Cu toate acestea,
ei nu erau dispuşi să-L recunoască în capaci-
tatea Sa de Fiu al lui Dumnezeu. Mai degra-
bă, ei îl considerau drept tâmplarul, fiul
Măriei, ai Cărui fraţi şi surori locuiau acolo,
în schimb, dacă El ar fi revenit la Nazaret ca
Erou cuceritor, atunci poate L-ar fi acceptat
mai lesne. Dar El a venit îmbrăcat cu har,
umil şi smerit. Or, asta i-a făcut să se potic-
nească.
6:4-6 Cu acea ocazie a făcut Isus re-
marca potrivit căreia un profet este mai bine
primit în alte locuri decât în patria sa. Rudele
şi prietenii săi sunt mult prea apropiaţi de el
pentru a putea aprecia la justa valoare per-
soana sau lucrarea lui. „Nicăieri nu este mai
greu să-L slujeşti pe Domnul decât acasă"—
a spus cineva. Nazarinenii înşişi erau un
popor dispreţuit; în cazul lor se încetăţenise
expresia: „Poate proveni ceva bun din Naza-
ret?" Şi totuşi, aceşti declasaţi sociali au avut
cutezanţa de a-L dispreţui pe Domnul Isus,
ilustrând cât se poate de convingător arogan-
ţa şi necredinţa inimii omeneşti. în acest
context, Domnul Isus Şi-a pus mâinile peste
câţiva bolnavi şi i-a vindecat. Doar atât!
Căci necredinţa acestor oameni L-a uimit.
J.G. Miller ne previne asupra pericolului
acestui soi de necredinţă:
O atare necredinţă are consecinţe imense în rău,
deoarece blochează canalele harului şi îndurării,
nelăsând să mai curgă decât un fir subţire de
ajutor pentru vieţile umane atât de nevoiaşe.9
Din nou, Isus a gustat sentimentul de
singurătate încercat de cei înjosiţi şi greşit
înţeleşi de semenii lor. Mulţi dintre adepţii
Săi au împărtăşit aceeaşi durere de care a
avut parte Domnul. Adesea slujitorii Dom-
nului par îmbrăcaţi într-o alură foarte umilă.

154

Marcu

întrebarea care se pune este: vom reuşi noi
să pătrundem dincolo de înfăţişarea lor
exterioară, recunoscând adevărata lor valoare
spirituală? Nelăsându-Se înfricat de faptul că
cei din Nazaret L-au respins, Domnul a
străbătut satele din jur, predând Cuvântul lui
Dumnezeu.
L. Robul îşi trimite ucenicii (6:7-13)
6:7 A sosit apoi vremea lansării celor
doisprezece, care benefîciaseră de pregătirea
şi instruirea tară egal pe care le-o acordase
Mântuitorul. El i-a trimis doi câte doi. în
felul acesta, propovăduirea avea să fie con-
firmată prin mărturia a două persoane. în
pluSj se puteau ajuta reciproc, în călătoria
lor. In fine, prezenţa celor doi putea fi utilă,
în împrejurări delicate, datorate unei culturi
cu standarde morale foarte scăzute. Apoi El
le-a dat putere asupra duhurilor necurate.
Această afirmaţie este demnă de a fi remar-
cată. Una este să scoţi afară demoni; însă
numai Dumnezeu poate conferi această
putere altora.
6:8 Dacă împărăţia Domnului nostru ar
fi din lumea aceasta, El niciodată n-ar fi
emis instrucţiunile care urmează în versetele
8-11, întrucât acestea sunt diametral opuse
celor pe care le-ar emite un conducător din
lumea noastră. Ucenicii urmau să plece la
drum fără provizii — să nu ia nimic... decât
un toiag; nici pâine, nici traistă, nici bani*
la brâu [*„aramă", în original, dar, prin
metonimie, termenului i se atribuie sensul de
„bani", n.tr.]. Ucenicii trebuiau să se bizuie
întrutotul pe Domnul, pentru acoperirea
acestor nevoi.
6:9 Aveau însă voie să ia cu ei sandale
şi un toiag — acest element fiind, probabil,
necesar ca mijloc de apărare împotriva
animalelor sălbatice — şi o singură cămaşă!
Aşadar, efectele personale ale ucenicilor nu
erau deloc de invidiat, oamenii nefiind atraşi
la creştinism de perspectiva îmbogăţirii! In
aceste condiţii, singura putere aflată la dispo-
ziţia ucenicilor provenea exclusiv de la
Dumnezeu. Ei erau nevoiţi să depindă în
întregime de El. Şi totuşi, deşi au fost trimişi
în aceste condiţii de extremă frugalitate, ei
erau reprezentanţii Fiului lui Dumnezeu,
învestiţi cu puterea Lui.
6:10 Ei aveau datoria să accepte ospita-
litatea, ori de câte ori le era oferită, urmând
să rămână în casa respectivă până când
plecau din ţinutul respectiv — această in-
strucţiune având menirea expresă de a-i
împiedica să se mute din casă în casă, până

găseau condiţiile cele mai confortabile.
Misiunea lor era să predice despre Cel care
n-a venit să-Şi facă Sieşi pe plac şi nu a
urmărit împlinirea dorinţelor Eului Său. Prin
urmare, ei nu aveau voie să compromită
acest mesaj sacru, prin încercarea de a sta în
condiţii de lux sau chiar de comoditate.
6:11 Dacă oamenii dintr-un anumit loc îi
respingeau pe ucenici şi mesajul lor, ucenicii
erau dezlegaţi de obligaţia de a rămâne în
acel loc. A continua să rămână acolo ar fi
însemnat să arunce mărgăritarele în gura
porcilor. Dar la plecarea lor din acel loc,
ucenicii aveau datoria să-şi scuture praful de
pe tălpile picioarelor, ca simbol al faptului că
Dumnezeu îi respinge pe cei ce-L resping pe
preaiubitul Său Fiu.
Deşi unele dintre instrucţiunile date
ucenicilor au avut un caracter temporar, fiind
ulterior retrase de Domnul Isus (Luca 22:35,
36), în ele găsim însă întipărite principii cu
valabilitatea universală pentru slujitorii lui
Cristos din orice epocă.
6:12,13 Ucenicii au plecat şi au predi-
cat pocăinţa, scoţând mulţi demoni şi un-
gând cu untdelemn o seamă de bolnavi şi
vindecându-i. „Ungerea cu untdelemn",
credem noi, era un gest simbolic, înfăţişând
puterea binefăcătoare şi tămăduitoare a
Duhului Sfanţ, alinarea pe care o aduce El.
M. Tăierea capului predecesorului
Robului (6:14-29)
6:14-16 Când a ajuns la urechea lui Irod
vestea că făcătorul de minuni străbate ţinutul
acela, îndată a conchis că trebuie să fie
neapărat loan Botezătorul... înviat din
morţi. Alţii au afirmat că este Ilie sau unul
dintre ceilalţi profeţi. Dar Irod era convins că
este omul căruia îi tăiase capul. loan Boteză-
torul fusese glasul lui Dumnezeu, glas pe
care însă Irod îl redusese la tăcere. Acum
Irod a fost cuprins de cumplite remuşcări
pentru fapta săvârşită, învăţând pe propria lui
piele cât de cumplită poate să devină viaţa
pentru cei care calcă legea, al căror cuget
încărcat nu te dă nici o clipă de linişte!
6:17-20 în acest punct cititorul este
purtat în urmă, la momentul anterior, al
executării lui loan. Botezătorul îl mustrase
pe Irod, pentru faptul că acesta încheiase o
căsnicie ilegală cu soţia Iui Filip, fratele
său. Irodiada, care era acum soţia lui Irod, a
reacţionat cu furie la această mustrare şi a
jurat răzbunare. Dar Irod, care îl respecta pe
loan, considerându-L un om sfânt, i-a
zădărnicit eforturile.

Marcu

155

6:21-25 Iată însă că s-a ivit şi şansa
Irodiadei. Cu prilejul unei petreceri organi-
zate de ziua de naştere a lui Irod, la care au
participat notabilităţile din partea locului,
Irodiada a aranjat ca fiica ei să execute un
dans. Irod a fost atât de încântat de acest
dans, încât i-a promis fetei că-i va da tot ce-
şi va dori, până la jumătate din împărăţie. La
îndemnul mamei ei, fata i-a cerut lui Irod
capul lui loan Botezătorul pe o farfurie.
6:26-28 Regele s-a făcut dintr-odată
prins în capcană. Călcându-şi pe inimă, el i-a
acordat fetei cererea. Păcatul ţesuse o pânză
deasă în jurul regelui vasal, care a căzut
astfel victimă uneltirilor unei femei rele, prin
faptul că s-a lăsat ademenit de senzualitatea
acelui dans.
6:29 Când au auzit credincioşii ucenici ai
lui loan ce s-a întâmplat, au venit şi i-au luat
trupul neânsufleţit, înhumându-1, după care
s-au dus şi I-au spus lui Isus.
N. Hrănirea celor cinci mii (6:30-44)
6:30 Minunea aceasta, consemnată în
toate patru evangheliile, a avut loc la înce-
putul celui de-al treilea an al lucrării Sale
publice. Apostolii tocmai reveniseră la
Capernaum, din misiunea lor anterioară de
propovăduire (vezi versetele 7-13). Poate că
erau încântaţi de succesul dobândit, dar şi
epuizaţi fizic, cu dureri de picioare. Recu-
noscând nevoia ucenicilor de a se odihni şi
de a avea parte de linişte, Domnul i-a luat cu
El în corabie, ducându-i într-o zonă retrasă
de pe malul Mării Galileii.
6:31, 32 Adesea auzim afirmaţia: „Ve-
niţi Ia o parte, într-un loc pustiu, şi odih-
niţi-vă puţin" cu referire la concepţia unor
creştini, potrivit căreia, în lumina acestui
verset, îşi pot permite să se lăfăie, luându-şi
concedii prelungite, în condiţii de lux. Iată
însă ce spune Kelly în această privinţă:
Nu ar fi nici o problemă, dacă am avea nevoie
justificată de odihnă suplimentară de acest gen;
în cazul în care am lucrat din răsputeri, am
depus eforturi altruiste întru binecuvântarea
altora şi nu ne-a interesat propriul nostru con-
fort, atunci am putea, negreşit, considera că
îndemnul Domnului [din versetul amintit] se
referă cu adevărat la noi.10
6:33, 34 Domnul Isus şi ucencii Săi au
fost însă urmaţi de o mare mulţime de oa-
meni, care au venit după ei, pe malul lacului.
Lui Isus I S-a făcut milă de ei, căci rătă-
ceau fără nici un îndrumător spiritual, flă-

mânzi şi lipsiţi de apărare. Şi a început să-i
înveţe multe. ^
6:35, 36 întrucât ziua era pe sfârşite,
ucenicii au început să se îngrijoreze că toţi
oamenii aceia nu aveau cu ce se hrăni şi
astfel L-au rugat pe Isus să le dea drumul să
plece. E demn de remarcat că aceeaşi mulţi-
me de oameni care a stârnit mila Domnului
a produs în ucenici un sentiment de agasare.
Care este reacţia noastră faţă de oameni?
Sunt aceştia nişte intruşi, sau subiectul iubirii
noastre?
6:37,38 Isus S-a întors spre ucenici şi a
spus: „Daţi-Ie voi să mănânce!" Ucenicii au
rămas înmărmuriţi în faţa acestor cuvinte.
Cum adică, să hrănească cinci mii de bărbaţi,
plus femei şi copii, doar cu cinci pâini şi doi
peştişori? — evident, ei L-au lăsat pe Dum-
nezeu afară din ecuaţie!
6:39-44 în cadrul minunii ce a urmat,
ucenicii au asistat la o anticipare a hrănirii
mult mai mari, prin care Mântuitorul avea să
Se dăruiască pe Sine, ca pâine a vieţii pentru
o lume înfometată. Trupul Său avea să fie
frânt, pentru ca alţii să poată avea viaţa
veşnică. în realitate, succesiunea verbelor din
acest pasaj ne aminteşte foarte clar de Cina
Domnului, prin care comemorăm moartea
Sa: „...luând cele cinci pâini... a binecuvân-
tat şi a frânt pâinile şi le dădea ucenicilor
Săi, ca ei să le pună înaintea lor..."
Ucenicii au învăţat lecţii nepreţuite, cu
privire la slujirea lor pentru El:
1.	Ucenicii Domnului Isus nu trebuie să se
îndoiască niciodată de puterea Sa de a le
împlini nevoile. Dacă poate El să hră-
nească cinci mii de oameni cu cinci pâini
şi doi peşti, negreşit va putea să le asi-
gure cele necesare slujitorilor Săi încre-
zători, indiferent în ce împrejurări s-ar
găsi aceştia. Ei îşi pot desfăşura lucrarea
de slujire fără să se îngrijoreze deloc cu
privire la sursa de la care va proveni
hrana lor. Dacă ei vor căuta mai întâi de
toate împărăţia lui Dumnezeu şi neprihă-
nirea Lui, toate nevoile lor vor fi împli-
nite.
2.	Cum va putea fi evanghelizată o lume ce
se îndreaptă spre pieire? Isus spune:
„Daţi-Ie voi ceva să mănânce!" Dacă îi
vom pune la dispoziţie ceea ce avem —
indiferent cât de nesemnificativ ar părea
acest lucru — El îl poate înmulţi, ca să
aducă binecuvântare unui număr foarte
mare de oameni.
1.	
156

Marcu

3.	Domnul Şi-a desfăşurat activitatea în
mod sistematic, punând oamenii să şadă
în grupuri de câte o sută şi câte treizeci.
4.	El a binecuvântat şi a frânt pâinile şi
peştii. Nebinecuvântate de El, acestea nu
ar fi fost de nici un folos. Nefrânte, ele ar
fi fost total insuficiente. „Motivul pentru
care nu ni se dă cu mai multă generozita-
te este faptul că nu suntem frânţi cum se
cuvine" (citat anonim).
5.	Isus nu a distribuit hrana El însuşi, ci
le-a permis ucenicilor Săi să facă acest
lucru.  Planul  Său este să hrănească
lumea prin intermediul oamenilor Săi.
6.	Hrana a fost suficientă pentru toţi. Dacă
credincioşii de azi vor pune tot ce depă-
şeşte necesităţile lor actuale în slujba
lucrării lui Dumnezeu, întreaga lume va
putea auzi evanghelia în decursul actua-
lei generaţii.
7.	Rămăşiţele de la pâini şi peşti (două-
sprezece coşuri!) au depăşit cu mult
cantitatea iniţială, de la care a pornit
Domnul! Dumnezeu dă cu mână largă.
Observaţi însă că nu s-a făcut nici o
risipă. Tot surplusul a fost adunat. Risipa
este un păcat.
8.	Una din cele mai mari minuni nu ar fi
avut loc niciodată, dacă ucenicii ar fi
ţinut morţiş să se odihnească. Cât de
adevărate sunt aceste cuvinte şi în cazul
nostru!
O. Isus umblă pe mare (6:45-52)
6:45-50 Mântuitorul poate asigura împli-
nirea nu doar a nevoilor de întreţinere a
slujitorilor Săi, ci şi a celor referitoare la
siguranţa persoanei lor.
După ce i-a trimis pe ucenici înapoi pe
ţărmul lacului, cu barca, Isus S-a suit pe
munte să Se roage. Prin bezna nopţii, El i-a
văzut vâslind din răsputeri, luptându-se cu
vântul potrivnic. Atunci Domnul le-a venit
în ajutor, umblând pe mare. La început, ei s-
au îngrozit, crezând că este o fantomă. Dar
El le-a vorbit, liniştindu-i, şi a urcat în cora-
bie, îndată vântul a încetat să mai bată.
6:51,52 Episodul se încheie cu următo-
rul comentariu: „Ei erau nespus de uimiţi
de ei înşişi, căci nu înţeleseseră minunea
cu pâinile, ci inima le era împietrită."
Ideea care se desprinde de aici este că după
ce au văzut puterea Domnului, cu prilejul
minunii înmulţirii pâinilor, ei tot nu şi-au dat
seama că nimic nu-I era cu neputinţă Dom-
nului, în lumina celor întâmplate, ei n-ar fi
trebuit să se mire de faptul că L-au văzut

umblând pe apă, deoarece această minune nu
era cu nimic mai mare decât cea la care
tocmai asistaseră cu puţin timp înainte. Lipsa
lor de credinţă a dus la împietrirea inimii şi
la înceţoşarea percepţiei spirituale.
Biserica a văzut în această minune o
întruchipare a epocii în care trăim şi a sfârşi-
tului veacului. Isus pe munte este o întruchi-
pare a actualei lucrări desfăşurate de Cristos
în cer, de mijlocire pentru copiii Săi. Uceni-
cii îi reprezintă pe slujitorii Săi, loviţi de
furtunile şi încercările vieţii. Curând Mântui-
torul Se va întoarce la ai Săi, îi va izbăvi de
primejdie şi strâmtorare şi-i va călăuzi teferi
la limanul ceresc.
P.  Robul vindecă la Ghenesaret
(6:53-56)
Revenit pe malul de vest al lacului,
Domnul a fost împresurat de bolnavi. Ori-
unde mergea, oamenii îi aduceau pe tărgi
oamenii nevoiaşi. Ei nu doreau decât să se
apropie suficient pentru a se putea atinge de
poala hainei Lui. Şi toţi cei care îl atingeau
erau vindecaţi.
Q. Tradiţia faţă în faţă cu Cuvântul lui
Dumnezeu (7:1-23)
7:1 Fariseii şi... cărturarii erau condu-
cătorii religioşi ai evreilor, care clădiseră un
vast sistem de datini şi tradiţii impuse cu
forţa, care se întreţesuseră atât de strâns în
legea lui Dumnezeu, încât dobândiseră un
statut aproape egal cu cel de „text autorizat
al Scripturii". în unele cazuri, aceste tradiţii
se băteau cap în cap cu doctrina Scripturii
sau diluau legea lui Dumnezeu. Liderilor
religioşi le făcea o plăcere deosebită să pună
pe umerii oamenilor obligativitatea respectă-
rii unor reguli, pe care oamenii le respectau
fără murmur, împăcaţi cu gândul că şi-au
făcut datoria, satisfăcând cerinţele unui
sistem ritualistic ce era, însă, golit de adevă-
rata sa semnificaţie.
7:2-4 Aici îi vedem pe farisei şi pe cărtu-
rari criticându-L pe Isus pentru faptul că
ucenicii Lui au mâncat cu mâinile nespăla-
te. Asta nu înseamnă că ucenicii nu se spălau
înainte de a sta la masă, ci doar faptul că nu
se conformau unui ritual foarte complex,
prescris de datina fariseilor şi a cărturarilor.
De pildă, dacă nu-şi spălau şi coatele, erau
întinaţi din punct de vedere ceremonial.
Dacă s-au dus cumva la piaţă, trebuiau să
facă o baie ceremonială. Acest sistem com-
plicat de spălare se aplica până şi în cazul
cufundării în apă a oalelor şi cratiţelor. Iată

Marcu

157

ce spune E. Stanley Jones cu privire la fari-
sei:
Ei au venit tocmai de la Ierusalim, ca să-L
întâlnească, dar atitudinea adoptată de ei în viaţă
era atât de negativă, ei căutând mereu nod în
papură, încât n-au văzut decât mâinile aparent
nespălate. Ei au rămas orbi în faţa celei mai
măreţe lucrări de răscumpărare cu care fusese
binecuvântată vreodată planeta noastră —
mişcare ce consta în curăţirea minţilor, sufletelor
şi trupurilor oamenilor... Ei au făcut ochi mari la
nişte chestiuni mărunte şi lipsite de semnificaţie,
rămânând însă orbi cu privire la imaginea de
ansamblu a tabloului. Şi astfel, istoria îi dă
uitării pe aceşti negativişti, singurul rost pentru
care sunt totuşi amintiţi fiind acela al fundalului
pe care se prefigurează impactul extraordinar de
pozitiv pe care îl imprimă Cristos. Ei lasă în
urma lor numai critici; Domnul lasă convertiri!
Ei găsesc numai pricini de poticnire; Domnul
găseşte adepţi devotaţi."
7:5-8 Isus a scos imediat în evidenţă
ipocrizia unor atari comportări. Oamenii se
comportau exact aşa cum prezisese Isaia. Ei
mărturiseau cu gura presupusul lor devota-
ment faţă de Domnul, dar, în sinea lor, erau
stricaţi. Prin intermediul unor ritualuri com-
plicate, ei se făceau că se închină lui Dumne-
zeu, dar în realitate înlocuiseră învăţăturile
adevărate ale Bibliei cu propriile lor tradiţii,
în loc să recunoască în Cuvântul lui Dumne-
zeu singura autoritate în toate chestiunile
care ţin de credinţă şi morală, ei au evitat în
întregime sau, prin explicaţii bine ticluite şi
datini de provenienţă pur umană, ei s-au
eschivat de la ascultarea de poruncile lămuri-
te ale Scripturii.
7:9, 10 Isus S-a referit doar la unul din
cazurile prin care tradiţia lor anulase legea
lui Dumnezeu. Una din cele zece porunci ale
Decalogului obliga copiii să-şi cinstească
părinţii (cinste în care intra şi grija pentru
acoperirea nevoilor lor fizice). împotriva
oricui şi-ar fi vorbit de rău tatăl sau mama se
decretase pedeapsa cu moartea.
7:11-13 Dar, între timp, s-a ivit o tradiţie
iudaică, purtând denumirea de „Corban",
care însemna „dat" sau „dedicat". Să presu-
punem că nişte părinţi evrei se aflau la mare
strâmtoare, trecând prin lipsuri materiale.
Fiul lor dispunea de banii necesari pentru a
avea grijă de ei, dar refuza să-i ajute. Ei
bine, nu trebuia decât să spună: „Corban",
semnificând prin aceasta că banii lui au fost
dedicaţi lui Dumnezeu sau templului, şi era

absolvit de orice responsabilitate de a se mai
îngriji de întreţinerea părinţilor săi. Banii
astfel desemnaţi de el puteau fi păstraţi la
infinit sau puteau fi investiţi în afaceri. Nu
importa nici dacă aceştia erau ulterior vărsaţi
în vistieria templului. Iată ce spune Kelly în
această privinţă:
Liderii [religioşi ai evreilor] concepuseră această
stratagemă pentru a putea acapara proprietăţi în
scopuri religioase şi a linişti conştiinţa oameni-
lor, scutindu-i de remuşcarea izvorâtă din neîm-
plinirea Cuvântului lui Dumnezeu... Dar Dum-
nezeu a poruncit omului să-şi onoreze părinţii şi
a condamnat orice act de înjosire a acestora.
Aici avem însă oameni care, sub masca religiei,
călcau ambele porunci pe care le dăduse Dum-
nezeu! Domnul tratează datina aceasta de a
spune „Corban" nu doar ca un rău comis faţă de
părinţi, ci ca act de răzvrătire împotriva poruncii
exprese a lui Dumnezeu.12
7:14-16 începând cu versetul 14, Dom-
nul a rostit acea afirmaţie revoluţionantă,
potrivit căreia nu ceea ce pătrunde prin gura
unui om (de pildă, alimentele consumate de
el fără să se fi spălat pe mâini) îl pângăreşte,
ci ceea ce iese din om (cum ar fi, tradiţiile şi
datinile care, efectiv, înlătură Cuvântul lui
Dumnezeu).
7:17-19 Chiar şi ucenicii au rămas nedu-
meriţi în faţa acestei afirmaţii. Fiind educaţi
în învăţăturile Vechiului Testament, ei consi-
deraseră întotdeauna că anumite alimente,
cum ar fi carnea de porc, de iepure şi de
crevete, sunt necurate şi că se întinează dacă
le consumă. Isus afirmă acum pe faţă că
omul nu este întinat de ceea ce intră în el.
într-o anumită privinţă, această afirmaţie
marchează sfârşitul dispensaţiei legii.
7:20-23 Ceea ce iese din inima omului
îl întinează: gândurile rele, adulterele,
desfrânările, uciderile, furturile, lăcomiile,
răutăţile, înşelăciunile, faptele de ruşine,
ochiul rău, hula, orgoliul şi nebunia." în
acest context, ar trebui adăugată şi tradiţia
sau datina omenească. Datina Corbanului
echivala cu uciderea, căci părinţii puteau
muri de foame, până să se hotărască fiul lor
să-şi calce jurământul „Corbanului" şi să le
dea totuşi o mână de ajutor!
Una din învăţămintele foarte importante
care se desprind din acest pasaj este faptul că
trebuie să verificăm mereu orice învăţătură,
datină sau tradiţie cu care suntem confrun-
taţi, aducându-le la lumina Cuvântului lui
Dumnezeu. Iar apoi, după ce am văzut cum

158

Marcu

stau lucrurile faţă de ce ni spune acolo, să
transpunem în practică tot ceea ce vine de la
Dumnezeu şi să respingem tot ceea ce provi-
ne de la oameni. S-ar putea ca la început
cineva să aducă o învăţătură sănătoasă şi să
predice un mesaj biblic, curat, câştigând
încrederea credincioşilor fideli Bibliei. Dar,
de îndată ce şi-a asigurat încrederea acestora,
s-ar putea ca el să înceapă să adauge elemen-
te de provenienţă umană la învăţătura propo-
văduită de el. între timp, adepţii săi devotaţi,
care nu pot concepe ca liderul lor să poată
greşi cu ceva, îl vor urma orbeşte, chiar
atunci când mesajul propagat de el atenuează
tăişul ascuţit al Cuvântului lui Dumnezeu
sau îi diluează sensul lămurit.
Exact aşa au dobândit cărturarii şi fariseii
autoritatea de dascăli ai Cuvântului. Numai
că la data la care s-au petrecut evenimentele
descrise în evanghelia după Marcu, ei erau
antrenaţi în anularea adevăratului mesaj al
Cuvântului lui Dumnezeu. Domnul Isus a
trebuit să le atragă atenţia oamenilor asupra
principiului potrivit căruia Cuvântul este
acela care îi acreditează pe oameni, nu oa-
menii acreditează Cuvântul! Prin urmare,
totdeauna piatra de încercare să fie: „Ce
spune Cuvântul?"
R. O femeie dintre Neamuri e binecu-
vântată pentru credinţa ei (7:24-30)
7:24, 25 în incidentul precedent, Isus a
arătat că toate alimentele sunt curate. Aici El
demonstrează că Neamurile nu mai sunt
necurate sau lipsite de importanţă. Isus S-a
deplasat spre nord-vest, în ţinutul Tirului şi
al Sidonului, cunoscut şi sub denumirea de
Siro-Fenicia. El a încercat să pătrundă într-o
casă nebăgat în seamă, dar faima Sa I-o
luase înainte şi astfel vestea sosirii Lui s-a
răspândit cu iuţeală. O femeie a venit la El
să-L roage s-o ajute cu privire la fetiţa ei, ce
era posedată de un demon.
7:26 Subliniem faptul că femeia era o
grecoaică, nu o evreică. Evreii, poporul ales
al lui Dumnezeu, ocupau un loc privilegiat
în ochii lui Dumnezeu. El încheiase cu ei o
seamă de legăminte, le încredinţase Scriptu-
rile şi locuise cu ei, în tabernacolul din
pustiu iar mai târziu în templu. în schimb,
Neamurile erau străine de moştenirea Israe-
lului, străine de legămintele făgăduinţei, fără
Cristos, fără nădejde şi fără Dumnezeu în
lume (Ef. 2:11, 12). Domnul Isus a venit în
primul rând pentru poporul Israel. El S-a
înfăţişat naţiunii Israel ca Rege al ei. Evan-
ghelia a fost mai întâi propovăduită casei lui

Israel. Este important să reţinem acest lucru,
pentru a putea înţelege modul în care S-a
ocupat Domnul de femeia siro-feniciană.
Când ea L-a rugat să scoată demonul din
fiica ei, la prima vedere s-ar părea că Dom-
nul a mustrat-o.
7:27 Isus a zis că mai întâi trebuie hră-
niţi copiii (israeliţii) şi că nu se cuvine să fie
luată pâinea de la copii şi să fie dată căţeilor
(adică păgânilor, neevreilor). Răspunsul Lui
nu a constituit un refuz, căci El a spus: „Să
se sature mai întâi copiii". Această afirma-
ţie s-ar putea totuşi să ni se pară cam aspră.
Dar, în realitate, prin ea este pusă la încer-
care pocăinţa şi credinţa femeii. Lucrarea
Domnului în această etapă se adresa în
principal evreilor. Or, siro-feniciana, nefiind
evreică, nu putea pretinde nici un acces la El.
întrebarea se punea: Va accepta ea acest
adevăr?
7:28 Slavă Domnului că ea l-a acceptat,
deoarece, parafrazând, ea a spus cam aşa:
„Da, Doamne. Eu nu sunt decât unul din
căţeii neevrei, de sub masă, dar am observat
că şi aceştia se hrănesc, din firimiturile care
cad de la copii. Nu cer decât nişte firimituri
rămase de pe urma slujirii Tale către evrei!"
7:29,30 Credinţa demonstrată de această
femeie a fost cu totul ieşită din comun.
Domnul a răsplătit-o pe loc, vindecându-i
fiica de la distanţă. Când femeia s-a întors
acasă, fiica ei era complet însănătoşită.
S. Vindecarea unui surdo-mut (7:31-37)
7:31, 32 De pe coasta Mediteranei,
Domnul nostru S-a întors pe malul de răsărit
al Mării Galileii — în zona cunoscută sub
denumirea de Decapolis (termen însemnând
„Zece Oraşe"). Acolo a avut loc un incident
care apare doar în evanghelia după Marcu.
Prieteni interesaţi I-au adus un surd care
nu putea vorbi bine şi L-au rugat să-Şi
pună mâinile peste el. Poate că acest defect
de vorbire a rezultat în urma faptului că,
întrucât nu auzea bine, nu putea reproduce
corect sunetele. în orice caz, este o întruchi-
pare a păcătosului, surd la glasul lui Dumne-
zeu şi, prin urmare, incapabil să le vorbească
altora despre El.
7:33,34 Isus l-a luat deoparte pe om. I-a
pus degetele la urechi şi, scuipând, i-a
atins limba, comunicându-i astfel, printr-un
fel de limbaj al semnelor, că avea să-i des-
chidă urechile şi să-i dezlege limba. Apoi
Isus a privit spre cer, arătând prin aceasta că
puterea Lui provenea de la Dumnezeu.
Suspinul Domnului a fost expresia durerii

Marcu

159

HRÄN1REA CELOR CINCI MII
1.	Oamenii erau evrei (vezi loan 6:14, 16).
2.	Mulţimea petrecuse o zi cu Domnul Isus
(6:35).
3.	Isus S-a folosit de cinci pîini şi doi peşti
(Mat. 14:17).
4.	Au fost hrăniţi cinci mii de bărbaţi, plus
femei şi copii (Mat. 14:21).
5.	Surplusul a umplut douăsprezece coşuri
(Mat. 14:20).

HRÄNIREA CELOR PATRU MII
1.	Oamenii erau probabil ne-evrei (Nea-
muri), căci locuiau la Decapolis.
2.	Mulţimea din această hrănire stătuse
timp de trei zile cu El (8:3).
3.	Aici S-a folosit de şapte pîini şi cîţiva
peştişori (8:5, 7).
4.	Aici au fost hrăniţi patru mii de bărbaţi,
plus femei şi copii (Mat. 15:38).
5.	Surplusul a umplut şapte coşuri de
nuiele (8:8).
1.	

1.	
resimţite de El în faţa suferinţei provocate de
păcat asupra omenirii. în cele din urmă, a
zis: „Efrata", care înseamnă, în aramaică:
„Deschide-te!".
7:35,36 Omul a început imediat să audă
şi să vorbească normal. Domnul i-a rugat pe
oameni să nu facă publicitate acestui mira-
col, dar ei nu I-au luat în seamă rugămintea.
Neascultarea nu e scuzabilă în nici o împre-
jurare, indiferent cât de bune ar fi intenţiile
celor care se fac vinovaţi de ea.
7:37 Cei care au asistat la această minu-
ne au rămas uimiţi de lucrările Sale minu-
nate, spunând: „Toate Ie face bine; chiar şi
pe surzi îi face să audă şi pe muţi să vor-
bească". Ei nu şi-au dat seama cât adevăr
era în cuvintele lor! Dacă ar fi trăit în epoca
de după răstignirea şi învierea Domnului, ar
fi rostit aceste cuvinte cu şi mai multă râvnă
şi convingere.
Şi, întrucât sufletele noastre au aflat
dragostea Lui,
Ce îndurări ne-a făcut El să dovedim!
îndurări pe care lauda noastră nu poate să le
exprime îndeajuns.
Domnul nostru Isus toate lucrurile minunat
le-a făcut.	— Samuel Medley
T. Hrănirea celor patru mii (8:1-10)
8:1-9 Minunea aceasta se aseamănă cu
hrănirea celor cinci mii, dar observaţi pe
planşa următoare care sunt deosebirile ma-
jore dintre cele două hrăniri:
Cu cât Isus avea mai puţin la dispoziţie,
cu atât El realiza mai mult şi cu atât mai
mult rămânea. în capitolul 7, am văzut cum
firimiturile căzute de la masă au hrănit o
femeie dintre Neamuri. Aici o mulţime de
oameni din afara poporului Israel este hrăni-

tă din belşug. Erdman face aici următoarele
comentarii:
Prima minune în această perioadă a lăsat să se
înţeleagă că firimiturile de pâine ar putea cădea
de la masă, spre folosul Neamurilor nevoiaşe;
aici ele ar putea semnifica faptul că Isus, după
ce a fost respins de propriul Său popor, urmează
să-Şi dea viaţa pentru lumea întreagă, urmînd să
fie Pîinea vie pentru toate popoarele.13
Există un pericol în tratarea unor inci-
dente cum ar fi hrănirea celor patru mii drept
o repetare lipsită de semnificaţie. Trebuie să
abordăm studierea Bibliei cu convingerea că
fiecare cuvînt din Scriptură este încărcat de
adevăr spiritual, chiar dacă noi nu vedem
adevărul respectiv, în actuala fază a înţelege-
rii noastre.
8:10 De la Decapolis Isus împreună cu
ucenicii Lui au traversat Marea Galileii, spre
malul de vest, într-o localitate numită Dal-
manuta (care la Matei 15:39 e numită Mag-
dala).
U. Fariseii caută un semn din cer
(8:11-13)
8:11 Fariseii îl aşteptau, pentru a-I cere
un semn din cer. Orbirea şi cutezanţa lor au
fost din cale-afară de mari, căci în faţa lor se
afla Cel mai mare semn dintre toate: însuşi
Domnul Isus. El era cu adevărat semnul
venit din cer, dar ei nu-L preţuiau deloc. Ei
I-au auzit cuvintele fără seamăn, I-au văzut
minunile extraordinare, au intrat în contact
cu Omul fără păcat—cu Dumnezeu întrupat
— şi totuşi, în orbirea lor, au mai cutezat să
ceară un semn din cer!
8:12,13 Nu e de mirare că Mîntuitorul a
suspinat adînc! Nu a existat vreo generaţie

160

Marcu

din toată istoria omenirii care să fi fost mai
privilegiată decît generaţia iudaică din care
făceau parte acei farisei! Cu toate acestea,
fiind orbi cu privire la la cele mai lămurite
dovezi după care Mesia a venit cu adevărat,
ei au cerut să se facă o minune în cer, mai
degrabă decît pe pămînt. Isus a spus în
realitate: „Nu vor mai fi semne, căci aţi
pierdut prilejul care vi s-a acordat." Intrînd
în corabie, ei au trecut de cealaltă parte, spre
est.
V. Aluatul fariseilor şi al Iui Irod
(8:14-21) _
8:14, 15 în timpul călătoriei ucenicii
uitaseră să ia cu ei pîine. Isus încă se gîndea
la întîlnirea pe care o avusese cu fariseii,
cînd le-a spus să se păzească de aluatul
fariseilor şi de aluatul Iui Irod. Aluatul în
Biblie este întotdeauna întruchiparea răului,
care se răspîndeşte încet şi nebăgat în seamă,
pînă cînd afectează toate lucrurile de care se
atinge. Aluatul fariseilor cuprinde ipocrizia,
ritualismul, neprihănirea proprie şi bigotis-
mul. Fariseii afişau o mare aderenţă exte-
rioară la sfinţenie, dar înăuntrul lor erau plini
de corupţie şi răutate. Aluatul lui Irod ar
putea cuprinde scepticismul, imoralitatea şi
spiritul lumesc. Irodienii erau cunoscuţi
pentru practicarea acestor păcate.
8:16-21 Ucenicii nu au înţeles deloc
ideea subliniată de Domnul. Ei se gîndeau
doar la hrană. Prin urmare, El le-a adresat în
succesiune rapidă nouă întrebări. Primele
cinci erau o dojana la adresa îngustimii
priceperii lor. Ultimele patru erau o mustrare
la adresa faptului că se îngrijorau pentru
asigurarea celor necesare traiului, cînd, de
fapt, El era cu ei. Oare nu hrănise El cinci
mii cu cinci pîini, după care rămăseseră
douăsprezece coşuri? Ba da! Atunci de ce
nu puteau pricepe că El era atotputernic să
asigure împlinirea deplină a tuturor nevoilor
micului grup de ucenici aflat în acea cora-
bie? Oare nu-şi dădeau ei seama că însuşi
Creatorul şi Susţinătorul universului Se afla
cu ei în corabie?
W.   Vindecarea orbului de la Betsaida
(8:22-26)
Această minune, aflată numai în evan-
ghelia după Marcu, ridică unele întrebări
vrednice de interes. Mai întâi, de ce 1-a
condus Isus pe om afară din cetate, înainte
de a-1 vindeca? De ce nu 1-a vindecat pur şi
simplu prin atingere? De ce a recurs la o
metodă atât de neconvenţională cum era

folosirea salivei? De ce nu şi-a recăpătat
omul vederea complet, imediat?14 (Aceasta
este singura vindecare din Evanghelii care a
avut loc în etape.) în fine, de ce i-a interzis
Isus omului să vorbească despre minunea
aceasta în oraş? Domnul nostru este suveran
şi nu este obligat să ne dea nouă socoteală
pentru acţiunile Sale. Tot ce a făcut El a avut
o perfectă justificare, chiar dacă noi nu am
reuşit să-i înţelegem sensul. Fiecare caz de
vindecare este diferit, după cum nici o con-
vertire nu e identică cu cealaltă. Unii dobân-
desc o remarcabilă vedere spirituală, de
îndată ce sunt convertiţi. Alţii văd înceţoşat
la început, dar mai apoi intră în siguranţa
deplină a mântuirii.
X. Măreaţa mărturisire a Iui Petru
(8:28-30)
Ultimele două paragrafe din acest capitol
ne duc la punctul culminant din cadrul edu-
cării celor doisprezece. Ucenicii trebuiau să
ajungă la o cunoaştere şi apreciere personală
şi profundă a persoanei şi identităţii lui Isus,
abia după aceea fiind posibil ca El să le
împărtăşească traiectoria ce avea să urmeze
şi să-I invite să-L urmeze printr-o viaţă de
devotament şi jertfire. Pasajul acesta ne
transpune în însuşi miezul uceniciei. Nu
greşim dacă afirmă că este cel mai neglijat
sector din gândirea şi practica creştină de
astăzi.
8:27, 28 Isus cu ucenicii au căutat un
loc în care să fie singuri, în partea de nord.
Pe drum spre Cezarea lui Filip, El a abordat
subiectul pe care avea să-I dezvolte, între-
bând care este opinia publicului despre El. în
general, oamenii vedeau în El un om mare
— de aceeaşi statură cu loan Botezătorul,
Ilie sau alţi profeţi. Dar onoarea omului este,
în realitate, dezonoare. Dacă Isus nu este
Dumnezeu, atunci este un înşelător, un
nebun sau o legendă. Altă posibilitate nu
există.
8:29, 30 Atunci Domnul i-a întrebat
direct pe ucenici ce părere au ei despre El.
îndată Petru L-a declarat drept Cristosul,
adică Mesia sau Unsul. Din punct de vedere
intelectual, Petru cunoscuse acest lucru. Dar
în viaţa sa se petrecuse un lucru, care făcea
ca această declaraţie să fie rostită cu profun-
dă convingere personală. în viaţa lui Petru
intervenise o schimbare radicală. De acum el
nu se mai putea mulţumi cu o existenţă
egocentristă. Dacă Cristos era Mesia, atunci
asta însemna că Petru trebuia să trăiască cu
toată fiinţa sa pentru Domnul.

Marcu

161

Y. Robul prezice moartea şi învierea Sa
(8:31-38)
Până aici L-am urmărit pe Robul lui
Iehova angajat într-o viaţă de necontenită
slujire a altora. L-am văzut urât de duşmanii
Lui şi neânţeles de prietenii Săi. Am urmărit
o viaţă de dinamism puternic, de perfecţiune
morală şi de dragoste şi smerenie desăvâr-
şite.
8:31 Dar cărarea slujirii lui Dumnezeu
duce mai departe, trecând prin suferinţă şi
moarte. Şi astfel Mântuitorul le spune acum
ucenicilor pe faţă că El va trebui (1) să
sufere; (2) să fie respins; (3) să fie omorât;
(4) să învie. Pentru El cărarea spre slavă
avea să treacă mai întâi pe la cruce şi mor-
mânt sau, cum s-a exprimat F.W. Grant:
„miezul slujirii avea să fie revelat în jertfă".
8:32, 33 Petru nu a putut accepta ideea
că Isus va trebui să sufere şi să moară. Asta
contrazicea imaginea pe care o avea el de-
spre Mesia. După cum nu se putea împăca
cu gândul că Domnul şi învăţătorul său avea
să fie ucis de duşmanii Săi. Prin urmare, L-a
mustrat pe Mântuitorul pentru faptul că a
sugerat una ca asta. In clipa aceea Isus i-a
spus lui Petru: „înapoia Mea, Satano!
Fiindcă gândurile tale nu sunt Ia lucrurile
Iui Dumnezeu, ci Ia lucrurile oamenilor."
Asta nu înseamnă că Domnul l-a acuzat pe
Petru de a fi Satana sau de a fi fost posedat
de Satana. Mai degrabă, El a vrut să spună:
„Tu vorbeşti acum ca Satana. Or, el mereu
încearcă să ne descurajeze, să ne devieze de
la ascultarea de Dumnezeu. El ne ispiteşte să
alegem calea uşoară spre Tron." Cuvintele
lui Petru au fost satanice în origine şi conţi-
nut, fapt care a determinat indignarea Dom-
nului. Iată ce spune Kelly în această privinţă:
Ce L-a stârnit atât de tare pe Domnul? Aceeaşi
capcană la care suntem expuşi cu toţii: anume
dorinţa de a ne salva eul; preferinţa unei căi
lesnicioase spre cruce. Oare nu este adevărat că
în mod natural dorim să scăpăm de încercări, de
ruşine şi de respingere; şi că ne eschivăm de la
suferinţa de care, atunci când facem voia lui
Dumnezeu, vom avea negreşit parte în lumea
aceasta; şi că preferăm o cale liniştită, conforta-
bilă, respectabilă pe acest pământ — pe scurt,
vrem să ne fie cât mai bine şi în lumea de acum
şi în cea de apoi? O, ce uşor e să cădem în cursa
aceasta! Petru nu putea pricepe de ce Mesia
trebuie să treacă prin toată cărarea aceasta a
suferinţei. Numai că noi, dacă ne-am fi aflat
acolo, poate că am fi rostit lucruri şi mai rele.
Mustrarea adresată de Petru lui Isus nu a fost

lipsită de o puternică afecţiune umană. Şi El îl
iubea cu toată inima pe Mântuitorul. Dar, fără ca
el să-şi dea seama, era pătruns de un spirit
lumesc necenzurat.15
Observaţi vă rog că Isus mai întâi S-a
uitat la ucenicii Săi, şi abia apoi l-a mustrat
pe Petru, de parcă ar fi zis: „Dacă Eu nu mă
duc la cruce, cum vor putea fi mântuiţi aceşti
ucenici ai Mei?"
8:34 Apoi Isus le-a spus, în esenţă: „Eu
voi suferi şi voi muri, pentru ca oamenii să
poată fi mântuiţi. Dacă doriţi să veniţi după
Mine, trebuie să vă lepădaţi de orice impuls
egoist şi în mod deliberat trebuie să alegeţi
calea ocării, suferinţei şi morţii şi să Mă
urmaţi. S-ar putea să fie nevoie să renunţaţi
la confort personal, la satisfacţiile oferite de
societate, la legăturile pământeşti, la ambi-
ţiile şi năzuinţele voastre cele mai înalte, la
bogăţiile materiale, şi chiar la eul vostru."
Cuvintele acestea ne obligă să reflectăm la
gravitatea de a mai crede că ne putem permi-
te să trăim în comoditate şi lux. Cum am mai
putea scuza materialismul, egocentrismul şi
răceala din inimile noastre? Cuvintele Sale
ne cheamă la o viaţă de lepădare de noi
înşine, de predare, suferinţă şi sacrificiu.
8:35 Există întotdeauna ispita de a ne
salva viaţa — adică de a trăi în confort, de a
ne asigura cu privire la viitor, de a ne alege
calea proprie, având mereu în centrul orică-
rei acţiuni interesele eului nostru. Dar aceas-
ta este calea cea mai sigură de a ne pierde
viaţa. Cristos ne cheamă să ne turnăm viaţa
de dragul Său şi al evangheliei, dedicându-ne
Lui cu tot duhul, sufletul şi trupul nostru. El
ne roagă să cheltuim şi să fim cheltuiţi în
slujbă sfântă pentru El, dându-ne viaţa, dacă
e nevoie, pentru evanghelizarea lumii. A-
ceasta se înţelege prin a ne pierde viaţa.
Procedând astfel, nu va exista cale mai
sigură de a ne-o câştiga.
8:36, 37 Chiar dacă un credincios ar
putea câştiga toate bogăţiile din lumea în-
treagă, în cursul vieţii sale, la ce i-ar folosi
aceasta? Căci ar însemna că a pierdut prilejul
de a-şi folosi viaţa spre slava lui Dumnezeu
şi mântuirea celor pierduţi. Nu ar fi un târg
deloc avantajos. Viaţa noastră valorează mai
mult decât tot ce ne poate oferi lumea. Oare
o vom folosi noi pentru Cristos, sau pentru
eul nostru?
8:38 Domnul nostru Şi-a dat seama că
unii din ucenicii Săi tineri ar putea să se
poticnească pe cărarea uceniciei, datorită
temerii de ruşine. Şi astfel El le-a amintit că

162

Marcu

cei care caută să scape de ocara dezlănţuită
de oameni din pricina Sa vor suferi o ruşine
şi mai mare atunci când se va întoarce El pe
pământ cu putere. E un gând menit să ne
trezească! în curând Domnul nostru va veni
iarăşi pe pământ, dar de data aceasta nu va
mai veni în umilinţă, ci în gloria Sa perso-
nală şi în gloria Tatălui Său, cu îngerii sfinţi.
Va fi o scenă de splendoare nemaipomenită.
Atunci şi El se va ruşina de cei care se ruşi-
nează de El acum. Facă Domnul ca aceste
cuvinte: „oricine se va ruşina de Mine... în
această generaţie păcătoasă" să se întipă-
rească adânc în inimile noastre. Câtă incon-
gruitate să te ruşinezi de Mântuitorul fără
păcat, într-o lume care e caracterizată de
necredinţă şi păcătoşenie!
IV.  CĂLĂTORIA ROBULUI SPRE
IERUSALIM (capitolele 9,10)
A.   Schimbarea Ia faţă a Robului
(9:1-13)
După ce le-a prezentat ucenicilor căra-
rea ocării, suferinţei şi morţii pe care urma
să se înscrie, şi după ce i-a invitat să-L
urmeze, printr-o viaţă de jertfire şi renunţare
de sine, Domnul prezintă acum cealaltă
faţetă a tabloului. Da, e adevărat că ucenicia
îi va costa mult în viaţa aceasta, dar ea va fi
răsplătită cu slavă, în viaţa de apoi.
9:1-7 Domnul a început prin a spune că
unii din ucenici nu vor gusta moartea
până când nu vor vedea împărăţia Iui
Dumnezeu venită în putere. El S-a referit
la Petru, Iacov şi loan. Pe Muntele Schim-
bării la Faţă ei au văzut împărăţia lui Dum-
nezeu în putere. Argumentul pasajului este
că pentru orice suferinţă de care avem parte
acum vom fi răsplătiţi din plin când se va
întoarce El şi slujitorii Săi se vor arăta cu El
în slavă. Condiţiile care au domnit pe Munte
anticipează şi întruchipează Domnia de O
Mie de Ani a lui Cristos.
1.	Isus a fost schimbat Ia faţă — o splen-
doare şi o strălucire orbitoare radia din
Persoana Sa. Chiar şi hainele Sale stră-
luceau, fiind mai albe decât le puteau
face orice substanţă. în timpul primei
Sale veniri, gloria lui Cristos a fost aco-
perită cu un văl. El a venit în umilinţă, ca
Om al Durerilor şi obişnuit cu suferinţa.
Dar El se va întoarce în glorie. Nu va fi
nimeni care să nu-L recunoască.  în
modul cel mai vizibil cu putinţă, El va fi
Regele regilor şi Domnul domnilor.
2.	Ilie şi Moise s-au aflat acolo. Ei repre-
zintă: (a) sfinţii din Vechiul Testament

sau (b) legea (Moise) şi profeţii (Ilie) sau
(c) sfinţii care au murit şi cei care au fost
strămutaţi.
3.	Petru, Iacov şi loan s-au aflat acolo.
Probabil ei îi reprezintă pe sfinţii din
Noul Testament în general, sau pe aceia
care vor fi în viaţă la data când se va
instaura împărăţia.
4.	Isus a fost Personajul central. Sugestia
lui Petru de a face trei tabernacole
(corturi, colibe) a fost mustrată de nor şi
de glasul din cer. în toate lucrurile Cris-
tos trebuie să aibă pre-eminenţa, întâieta-
tea absolută. El va fi gloria ţării lui Ema-
nuel.
5.	Norul a fost probabil „şekina" sau norul
de slavă care plana în Sfânta Sfintelor
din cort şi din templu, în epoca Vechiu-
lui Testament. Era expresia vizibilă a
prezenţei lui Dumnezeu.
6.	Glasul era vocea lui Dumnezeu Tatăl,
recunoscându-L pe Cristos ca Fiul Său
preaiubit.
9:8 Când a fost ridicat norul, ucenicii n-
au mai văzut pe nimeni, decât numai pe
Isus singur cu ei. A fost o imagine a locului
unic, glorios şi pre-eminent pe care îl va
ocupa El când va veni împărăţia, cu putere,
loc pe care trebuie să-1 ocupe El în inimile
urmaşilor Săi, în vremea de acum.
9:9, 10 Pe când se coborau ei de pe
munte, EI Ie-a poruncit să nu discute cu
nimeni ce au văzut, până va învia Fiul
omului dintre cei morţi. Lucrul acesta de la
urmă i-a pus în nedumerire. Poate că încă tot
nu-şi dădeau seama că El avea să fie ucis şi
să învie apoi din morţi. Expresia „învierii din
morţi" le-a dat de furcă. Ca evrei, ei cunoş-
teau adevărul potrivit căruia toţi vor învia.
Dar Isus se referea aici la o înviere selectivă.
El avea să fie învie dintre cei morţi — cu
alte cuvinte, nu toţi aveau să învie la învierea
Lui! Acesta e un adevăr care se găseşte
numai în Noul Testament.
9:11 Ucenicii au mai avut o problemă. Ei
tocmai primiseră privilegiul de a vedea o
avanpremieră a împărăţiei. Dar oare nu
prezisese Maleahi că Ilie trebuie să vină ca
premergător al lui Mesia, începând să restau-
reze toate lucrurile şi să pregătească calea
pentru stabilirea domniei Sale universale
(Mal. 4:5)? Unde era Ilie? Va veni el oare,
mai întâi, aşa cum spuneau cărturarii?
9:12,13 Isus le-a răspuns, de fapt, astfel:
„Da, e adevărat că Ilie trebuie să vină mai
întâi. Dar o întrebare şi mai importantă şi
mai presantă este aceasta: «Oare nu prezic

Marcu

163

Scripturile din Vechiul Testament că Fiul
Omului trebuie să îndure mari suferinţe şi să
fie tratat cu dispreţ?» Cât despre Hie, Hie a şi
venit (în persoana şi lucrarea lui loan Bote-
zătorul), dar oamenii l-au tratat exact aşa
cum au vrut — aşa cum l-au tratat şi pe Ilie.
Moartea lui loan Botezătorul a fost un semn
prealabil al lucrurilor pe care aveau să I le
facă Fiului Omului. Ei l-au respins pe prede-
cesor; îl vor respinge şi pe Rege."
B. Vindecarea  unui  băiat  posedat  de
demon (9:14-29)
9:14-16 Ucenicilor nu li s-a permis să
rămână^ pe vârful muntelui, acoperit de
glorie. în valea de la picioarele lor se afla o
omenire înlăcrimată, care gemea de durere.
O lume cuprinsă de nevoie îi aştepta. Când
Isus şi cei trei ucenici au ajuns la poalele
muntelui, între cărturari, mulţime şi ceilalţi
ucenici se purta o discuţie animată. De
îndată ce a apărut Domnul, conversaţia s-a
întrerupt şi mulţimea a alergat la El. „De-
spre ce discutaţi cu ucenicii Mei?" a între-
bat El.
9:17,18 Un tată îndurerat i-a povestit cu
înfrigurare Domnului despre fiul său, care
era posedat de un duh de muţenie. Demonul
îl trântea pe copil la pământ, îl făcea să-şi
scrâşnească dinţii şi să facă spume la gură.
Aceste convulsii violente îl făceau pe copil
să se stingă. Tatăl îi rugase pe ucenici să-1
ajute, dar ei n-au putut.
9:19 Isus i-a dojenit pe ucenici pentru
necredinţa lor. Oare nu le dăduse El puterea
de a scoate demoni? Cât va mai trebui să
stea cu ei, până ca ei să înceapă să facă uz de
autoritatea pe care le-a încredinţat-o? Câtă
vreme va mai trebui să suporte vieţi de
neputinţă şi înfrângere?
9:20-23 Pe când aduceau copilul la
Domnul, demonul a provocat o criză neo-
bişnuit de violentă. Domnul I-a întrebat pe
tatăl lui de când s-a întâmplat aşa iar tatăl
I-a explicat că a fost aşa din copilărie. Spas-
mele acestea îl aruncaseră adesea pe copil în
foc şi în apă, încât cât pe aci fusese să-şi
piardă viaţa. Apoi tatăl copilului L-a rugat pe
Domnul să facă ceva, dacă poate — un
strigăt sfâşietor izvorât din inimă unui tată,
care a trăit atâţia ani disperaţi. Isus i-a spus
că nu se punea problema capacităţii Sale de
a vindeca, ci a tatălui de a crede. Credinţa în
Dumnezeul cel viu este întotdeauna răsplă-
tită. Nici un caz nu este prea greu pentru El.
9:24 Tatăl a exprimat paradoxul credinţei
şi necredinţei, pe care îl cunosc toţi copiii lui

Dumnezeu din toate veacurile. „Doamne,
cred. Ajută necredinţei mele!" Noi vrem să
credem, dar constatăm că suntem copleşiţi
de îndoială. Detestăm această contradicţie
lăuntrică, această combinaţie nelogică, şi
totuşi se pare că luptăm în van.
9:25-27 Când Isus i-a poruncit duhului
necurat să părăsească copilul, s-a produs
încă un spasm groaznic, şi apoi trupul băieţe-
lului s-a relaxat complet, de parcă ar fi murit.
Mântuitorul l-a înviat şi l-a redat tatălui său.
9:25-27 Ulterior, când Domnul nostru s-a
aflat singur cu ucenicii Săi în casă, ei L-au
întrebat în particular de ce nu au fost în stare
să facă vindecarea. El a răspuns că anumite
minuni necesită rugăciune şi post. Care
dintre noi nu a fost confruntat uneori, în
cursul slujirii creştine, cu un sentiment de
înfrângere şi frustrare? Am trudit din răspu-
teri, cu toată conştiinciozitatea, şi totuşi nu
s-au arătat nici un fel de dovezi ale lucrării
puternice a Duhului Sfânt. Şi noi vom auzi
în asemenea clipe cuvintele Mântuitorului,
care ne aminteşte: „Acest fel de..." etc.
C.	Isus prezice din nou moartea şi învie-
rea Sa (9:30-32)
9:30 Vizita Domnului nostru în Cezareea
lui Filip s-a încheiat. Acum El trecea prin
Galileea — călătorie ce avea să-L ducă la
Ierusalim şi la cruce. El \ dorit să călăto-
rească fără să fie observat. în mare, lucrarea
Sa se încheiase. Acum El dorea să petreacă
timp cu ucenicii, instruindu-i şi pregătindu-i
pentru ceea ce-i aştepta.
9:31, 32 El le-a spus pe faţă că va fi
arestat şi omorât şi că va învia din morţi a
treia zi. Ei încă nu realizaseră totuşi acest
lucru şi s-au temut să-L întrebe. Şi noi ne
temem adesea şi astfel pierdem o binecuvân-
tare.
D.	Măreţia împărăţiei (9;33-37)
9:33, 34 Când au ajuns în casa din
Capernaum în care aveau să stea, Isus i-a
întrebat ce discutaseră în contradictoriu pe
drum. Lor le-a fost însă ruşine să recunoască
faptul că au polemizat, încercând să decidă
care dintre ei va fi cel mai mare. Poate că
Schimbarea la faţă a Domnului va fi reânviat
în ei speranţele unei împărăţii iminente, fapt
care i-a determinat să încerce să apuce fie-
care un loc cât mai de cinste în această
împărăţie. Ce dureros este să constaţi că
tocmai acum, când Isus le spusese că se
apropia moartea Sa, ei se considerau fiecare
mai grozav decât celălalt! Inima omenească

164

Marcu

este nespus de înşelătoare şi cumplit de rea,
mai presus de toate lucrurile, exact cum a
spus Ieremia.
9:35-37 Ştiind despre ce au discutat în
contradictoriu, Isus le-a dat o lecţie de sme-
renie. El a spus că modul în care poate
cineva să fie cel dintâi este să ocupe de
bunăvoie locul cel mai umil de slujire şi să
trăiască pentru alţii, şi nu pentru el însuşi.
Un copilaş a fost aşezat înaintea lor şi îm-
brăţişat de Domnul Isus. El a subliniat că
bunătatea dovedită în numele Lui faţă de cei
mai mici, cei mai puţin recunoscuţi, a fost un
act de măreţie. Era ca şi cum bunătatea
respectivă era demonstrată faţă de Domnul
însuşi, da, chiar faţă de Dumnezeu Tatăl. „O,
binecuvântate Doamne Isuse, învăţăturile
Tale răscolesc şi demască această inimă
carnală a mea. Frânge în mine eul meu şi
trăieşte-Ţi astfel viaţa, prin mine!"
E. Robul interzice sectarismul (9:38-42)
Capitolul acesta pare să fie plin de eşe-
curi. Petru a rostit cuvinte nu tocmai potri-
vite pe Muntele Schimbării la Faţă (versetele
5, 6). Ucenicii nu au fost în stare să scoată
afară demonul de muţenie (v. 18). Apoi au
discutat în contradictoriu cu privire la care
dintre ei este cel mai mare (v. 34), pentru ca
acum, în versetele 38-40, să-i găsim dând
dovadă de un spirit sectar.
9:38 loan, ucenicul iubit, a fost cel care
I-a raportat lui Isus că au găsit un om care
scotea demoni în numele Lui. Ucenicii i-au
spus să înceteze, deoarece omul acesta nu se
identifica cu ei. El nu preda o învăţătură
falsă, nici nu trăia în păcat ci, pur şi simplu,
nu se alăturase ucenicilor.
9:39 „Nu-I opriţi", a spus Isus. Dacă
are suficientă credinţă în Mine, ca să recurgă
la numele Meu pentru a scoate demoni,
atunci este de partea Mea şi lucrează împo-
triva Satanei. Nu sunt şanse prea mari ca el
să se întoarcă degrabă şi să Mă vorbească de
rău sau să-Mi fie duşman."
9:40 Versetul 40 pare să contrazică
textul de la Matei 12:30, unde Isus a spus:
„Cine nu este cu Mine este împotriva Mea şi
cine nu strânge cu Mine risipeşte." în realita-
te, nu există nici un conflict. La Matei prob-
lema care se punea era dacă Cristosul era
Fiul lui Dumnezeu sau dacă puterea Lui
provenea de la demoni. într-o chestiune atât
de esenţială, oricine nu este cu El acţionează
împotriva Lui.
Aici la Marcu problema care se punea nu
era Persoana sau lucrarea lui Cristos, ci

chestiunea asociaţilor pe care îi are cineva în
slujirea lui Cristos. Aici trebuie să se mani-
feste îngăduinţă şi dragoste. Oricine nu este
împotriva Lui în slujire neapărat va fi împo-
triva Satanei şi, prin urmare, se va afla de
partea Domnului.
9:41 Chiar şi cel mai mic gest de bună-
tate săvârşit în numele lui Cristos îşi va
primi răsplata. Un pahar de apă dăruit unui
ucenic, din pricina faptului că acesta aparţine
lui Cristos, nu va rămâne neobservat. Scoate-
rea unui demon în numele Lui este însă un
gest destul de spectaculos. Dăruirea unui
pahar de apă este un gest destul de comun.
Dar ambele sunt scumpe în ochii Lui, atunci
când sunt săvârşite spre slava Lui.„Pentru
că sunteţi ai lui Cristos" ar trebui să fie
motoul care să-i unească pe credincioşi.
Cuvintele acestea, dacă vor rămâne pururea
înaintea ochilor noştri, ne vor păzi de un
spirit de partidă, de ciorovăieli fără rost şi de
gelozie, în slujirea noastră creştină.
9:42 Slujitorul Domnului trebuie să aibă
mereu în vedere efectul pe care îl vor avea
cuvintele rostite de el şi faptele săvârşite de
el asupra altora, căci este posibil să-1 faci să
se poticnească pe un alt credincios prin
acestea, provocându-i pagube spirituale pe
toată durata vieţii lui. Ar fi mai bine pentru
el să i se lege de gât o piatră de moară şi
să fie aruncat în mare, decât să-1 facă pe
vreunul din aceşti micuţi să se îndepărteze
de la cărarea sfinţeniei şi adevărului.
F. O atitudine necruţătoare în ce priveşte
disciplina personală (9:43-50)
9:43 Restul versetelor din acest capitol
subliniază necesitatea aplicării disciplinei şi
renunţării de sine. Cei care pornesc pe calea
adevăratei ucenicii trebuie să se lupte în
permanenţă cu dorinţele şi apetiturile lor
naturale, căci a le face pe plac acestora ar
însemna ruinare spirituală. Pe când, ţinerea
lor în frâu aduce biruinţă pe plan spiritual.
Domnul a vorbit despre mână, picior şi
ochi, explicând că ar fi mai bine să pierzi
oricare din aceste organe, mai degrabă decât
să te poticneşti din pricina lui şi să mergi în
iad. Nici un sacrificiu nu este prea mare,
dacă doreşti cu orice chip să ajungi la ţintă.
Mâna ar putea sugera faptele noastre,
piciorul umblarea noastră iar ochiul lucrurile
pe care le poftim. Acestea sunt principalele
noastre puncte de pericol. Dacă nu ne vom
ocupa de ele cu toată seriozitatea, vom risca
ruinare eternă.
Se poate oare deduce din acest text că un

Marcu

165

credincios se poate pierde, până la urmă,
ajungând să-şi petreacă veşnicia în iad? Luat
izolat, acest text ar putea sugera acest lucru.
Dar atunci când îl considerăm în lumina
celorlalte învăţături clare ale Noului Testa-
ment pe această temă, vom conchide că
oricine a ajuns în iad nu a fost niciodată un
creştin adevărat. E posibil ca cineva să
declare că este născut din nou şi chiar să
pară a merge pe calea bună, o vreme, dar
dacă persoana respectivă continuă în per-
manenţă să se bălăcească în plăcerile firii
vechi, este clar că nu a fost mântuită, că nu
s-a întors niciodată la Domnul.
9:44-48 Domnul s-a referit de repetate
ori16 la iad, ca un loc unde viermele lor nu
moare şi focul nu se stinge. Este un pasaj
de o extraordinară solemnitate. Dacă am
crede cu adevărat în el, nu am căuta atâtea
satisfacţii personale şi nu am acumula atâtea
lucruri materiale, când în jurul nostru atâtea
suflete se îndreaptă spre pierzare. „Dă-ne
Doamne dorinţa arzătoare de a câştiga sufle-
te, de a le aduce la mântuire!"
Din fericire, nu este nevoie niciodată să
amputezi moral o mână sau un picior sau să
scoţi un ochi. Isus nu a sugerat că trebuie să
recurgem la practici atât de extreme. El a
spus doar că ar fi mai bine să renunţi la
utilizarea acestor organe, decât să fii târât în
iad, prin folosirea lor abuzivă.
9:49 Versetele 49 şi 50 sunt deosebit de
dificile. Prin urmare, le vom examina pro-
poziţie cu propoziţie:
„Pentru că fiecare om va fi sărat cu
foc." Iată cele trei probleme principale care
se pun: (1) La care foc se referă Domnul?
(2) Ce se înţelege prin sărat (sau condi-
mentat)? (3) Termenul fiecare se referă la
cei mântuiţi, la cei nemântuiţi sau şi la unii,
şi la alţii?
Prin foc s-ar putea înţelege iadul (ca în
versetele 44,46 şi 48) sau judecata de orice
fel, inclusiv judecata divină a faptelor cre-
dinciosului şi autojudecarea credincioşilor.
Sarea semnifică elementul conservator,
purificator sau un condiment. în Orient ea
mai semnifică un angajament de loialitate,
prietenie sau credincioşie, care însoţeşte o
făgăduinţă.
Dacă termenul fiecare se referă la cei
nemântuiţi, atunci înseamnă că ei vor fi
păstraţi sau conservaţi în focurile iadului,
adică vor suferi pedeapsă veşnică.
Dacă fiecare se referă la credincioşi,
atunci textul acesta ne învaţă că credincioşii
(1) vor fi purificaţi în focurile disciplinei lui

Dumnezeu în viaţa aceasta sau că (2) aceste
focuri au menirea de a-i păzi de stricăciune,
prin practicarea disciplinei proprii şi a renun-
ţării la pretenţiile firii vechi; sau (3) mai
înseamnă că ei for fi supuşi la probă, la
scaunul de judecată al lui Cristos.
„...şi orice jertfă va fi sărată cu sare."
Această propoziţie17 este un citat din Levitic
2:13 (vezi şi Num. 18:19; II Cro. 13:5).
Sarea, ca simbol al legământului încheiat
între Dumnezeu şi poporul Său, a avut meni-
rea de a le aminti oamenilor că acest tratat
solemn era inviolabil. în epoca actuală, când
ne prezentăm trupurile noastre ca o jertfă vie
lui Dumnezeu (Rom. 12:1, 2), trebuie să
condimentăm jertfa cu sare, încheind astfel
un angajament irevocabil.
9:50 „Sarea este bună". Creştinii sunt
sarea pământului (Mat. 5:13). Dumnezeu se
aşteaptă de la creştini ca ei să exercite o
influenţă sănătoasă, purificatoare. Atâta
vreme cât ei îşi împlinesc comandamentele
uceniciei lor, vor fi o binecuvântare pentru
toţi.
„dar dacă sarea îşi pierde gustul, cu ce
o veţi săra?" Lipsită de caracterul ei salin,
sarea nu mai este bună de nimic. Un creştin
care nu-şi îndeplineşte datoriile sale de
adevărat ucenic devine sterp şi ineficace. Nu
este de ajuns să porneşti cum trebuie în viaţa
creştină. Fără o permanentă şi radicală auto-
judecare, copilul lui Dumnezeu nu va reuşi
să împlinească scopul pentru care Dumnezeu
1-a mântuit.
„Să aveţi sare în voi înşivă!" Fiţi o forţă
pentru Dumnezeu în lume! Exercitaţi o
influenţă benefică, spre slava lui Cristos! Nu
toleraţi în viaţa dvs. nici un lucru care ar
putea diminua eficacitatea dvs. pentru El!
„Şi fiţi în pace unii cu alţii!" Asta pare
să se refere la versetele 33 şi 34, unde uceni-
cii se certaseră pentru a stabili care dintre ei
este cel mai mare. Mândria trebuie tăiată şi
îndepărtată, fără milă, fiind înlocuită cu
slujirea plină de smerenie, spre folosul tutu-
ror.
Recapitulând, vom spune că versetele 49
şi 50 par să constituie un tablou al vieţii
credinciosului, ca jertfă adusă lui Dumnezeu.
Ea este sărată cu foc, adică combinată cu
judecată de sine şi renunţare de sine. Este
sărată cu sare, adică oferta este însoţită de un
angajament de devotament irevocabil. Dacă
credinciosul îşi va călca jurămintele sau nu
se va ocupa cu toată asprimea de înfrânarea
poftelor sale păcătoase, atunci viaţa lui îşi va
pierde aroma, devenind inutilă şi searbădă.

166

Marcu

Prin urmare, el va trebui să eradicheze din
viaţa lui tot ceea ce ar putea să se interfereze
cu misiunea ce i-a încredinţat-o Dumnezeu
şi să întreţină relaţii de pace cu ceilalţi cre-
dincioşi.
G. Despre căsătorie şi divorţ (10:1-12)
10:1 Din Galileea Domnul nostru s-a
deplasat spre sud-est, ajungând în Pereea,
districtul de pe malul de est al Iordanului.
Lucrarea Sa pereeană este descrisă până la
versetul 45 din capitolul 10.
10:2 Fariseii au aflat imediat unde se
află Domnul. Ei îl urmăreau ca o haită de
lupi, gata să-L sfâşie. în efortul de a-1 prinde
în cursă, ei L-au întrebat dacă divorţul este
legal sau permis. Domnul le-a reamintit de
Pentateuc, întrebându-i ce le-a poruncit
Moise.
10:3-9 Ei au evitat întrebarea Sa, afir-
mând cee ce permitea Moise. El permitea
unui om să divorţeze de soţia sa, cu condiţia
ca să-i dea un certificat de divorţ. Dar nu
acesta a fost idealul lui Dumnezeu. Divorţul
a fost îngăduit numai datorită împietririi
inimii oamenilor. Planul divin prevedea ca
un bărbat şi o femeie să fie uniţi în căsnicie
toată viaţa lor. Asta ne duce înapoi, la mo-
mentul creării de către Dumnezeu a bărbatu-
lui şi a femeii. Bărbatul îşi va părăsi părinţii,
unindu-se în căsătorie în aşa chip încât el şi
soţia lui vor fi un singur trup. Astfel uniţi de
Dumnezeu, ei nu mai au voie să fie separaţi
prin nici un decret omenesc.
10:10 Se pare că lucrul acesta a fost greu
de acceptat, până şi de către ucenici. în
vremea aceea, femeile nu ocupau un loc de
onoare şi siguranţă. Ele erau adesea tratate
cu nepăsare, ba chiar cu lipsă de respect. Un
om putea divorţa de nevasta lui pentru sim-
plul fapt că nu-i mai plăcea de ea sau o
găsea necorespunzătoare. Cât despre soţie,
aceasta nu avea nici o posibilitate de recurs,
în multe cazuri, era tratată ca un bun per-
sonal, ca o proprietate.
10:11, 12 După ce ucenicii i-au cerut
Domnului explicaţii suplimentare, El a
precizat fără echivoc că a te recăsători, după
ce ai divorţat, înseamnă a comite adulter, fie
că divorţul a fost înaintat de bărbat, fie de
femeie. Luat izolat, versetul acesta ar putea
însemna că divorţul, indiferent de împrejură-
ri, este interzis. Dar la Matei 19:9 Domnul a
permis o excepţie. Acolo unde unul din soţi
s-a făcut vinovat de imoralitate, celălalt are
voie să divorţeze şi e de presupus că se poate
recăsători. De asemenea, în lumina textului

de la I Cor. 7:15 divorţul pare să fie îngăduit,
atunci când unul din cei doi, fiind necredin-
cios, îşi părăseşte soţul sau soţia credin-
cioasă.
Negreşit întreg subiectul divorţului şi
recăsătoriei este complicat. Oamenii se
încurcă atât de mult în hăţişul complicaţiilor
ce pot rezulta dintr-o căsnicie încât e nevoie
de înţelepciunea lui Solomon pentru a-i
smulge din acest păienjeniş. Cel mai bun
mod de a evita aceste păienjeniş este acela
de a evita divorţul, căci divorţul umbreşte
viaţa celor doi şi pune un semn de întrebare
asupra lor. Atunci când persoanele divorţate
caută părtăşia unei biserici locale, bătrânii
bisericii trebuie să examineze cazul lor cu
toată frica de Dumnezeu. Fiecare caz este
unic şi trebuie discutat individual.
Poate că acest pasaj demonstrează nu
numai preocuparea lui Cristos pentru carac-
terul sacru al căsătoriei, ci şi pentru dreptu-
rile femeilor. Creştinismul acordă femeii un
loc de onoare nemaiântâlnit în nici o altă
religie.
H. Binecuvântarea copilaşilor (10:13-16)
10:13 Observăm aici solicitudinea şi
atenţia acordată de Domnul Isus copilaşilor.
Părinţii care şi-au adus copilaşii la Bunul
Păstor şi învăţător, ca El să-i binecuvânteze,
au fost supuşi criticilor ucenicilor.
10:14-16 Domnul Isus a fost adânc
mâhnit de această atitudine şi a explicat că
împărăţia lui Dumnezeu este a copilaşilor şi
a celor care posedă o credinţă şi smerenie
asemănătoare copiilor. Adulţii trebuie să
devină ca nişte copilaşi, pentru a putea intra
în împărăţie.
George MacDonald avea obieceiul să
spună că nu se putea avea încredere în creşti-
nismul cuiva, dacă la uşa acestuia nu puteau
fi văzuţi niciodată copii jucându-se. Fără
îndoială aceste versete ar trebui să constituie
un prilej de atenţionare pentru slujitorul
Domnului, asupra importanţei de a-i sluji pe
cei mici, vestindu-le Cuvântul lui Dumne-
zeu. Minţile copiilor sunt extrem de recep-
tive, ca o sugativă. Sau, după cum spunea
W.Graham Scroggie: „Caută să fii mereu la
înălţime, dăruind ce ai mai bun copiilor
(tăi)!"
I.   Tânărul fruntaş bogat (10:17-31)
10:17 Un om bogat L-a abordat pe Dom-
nul Isus cu o întrebare aparent sinceră. Adre-
sându-se lui Isus cu formula: „Bunule învă-
ţător", el L-a întrebat ce trebuie să facă

Marcu

167

pentru a moşteni viaţa veşnică.
10:18 Isus s-a oprit îndată la cuvintele
„Bunule învăţător". El nu a refuzat titlul
atribuit, dar s-a folosit de el pentru a pune la
încercare credinţa interlocutorului său.
Numai Dumnezeu este bun. Era dispus
tânărul bogat să-L mărturisească pe Domnul
Isus ca Dumnezeu? Se pare că nu.
10:19, 20 Apoi Mântuitorul a recurs la
lege, pentru a evidenţia conştienta cu privire
la păcat. Omul respectiv încă trăia sub iluzia
că poate moşteni împărăţia pe baza princi-
piului săvârşirii unor fapte. In acest caz, nu
avea decât să se supună preceptelor legii,
care îi puteau spune ce trebuie să facă.
Domnul nostru a menţionat cele cinci porun-
ci care se ocupă în principal de relaţiile
noastre cu semenii. Aceste cinci porunci
afirmă, în esenţă: „Să-ţi iubeşti semenul ca
pe tine însuţi!" Omul a declarat că le-a păzit
din tinereţea sa.
10:21, 22 Dar oare îşi iubea el semenul
ca pe sine însuşi? Dacă îl iubea, atunci de ce
nu-şi vindea averile, dăruind banii la săraci?
Numai că în acest punct lucrurile au cunos-
cut o întorsătură bruscă. Omul a plecat
mâhnit de tot, căci avea multe avuţii!
Domnul Isus nu a afirmat că acest om ar
fi putut fi mântuit prin vânzarea averilor sale
şi dăruirea sumelor rezultate la organizaţii de
caritate. Căci nu există decât o singură cale
de a fi mântuit: prin credinţa în Domnul Isus
Cristos. Dar pentru a fi mântuit, un om
trebuie să recunoască că este păcătos, că nu
este pe măsura cerinţelor de sfinţenie ale lui
Dumnezeu. Domnul i-a reamintit bogatului
despre Cele Zece Porunci, pentru a produce
în el convingerea că este păcătos şi căinţa de
păcatele sale. Reticenţa tânărului bogat de a-
şi împărţi averile cu alţii a demonstrat că nu-
şi iubeşte semenul ca pe sine însuşi. El ar fi
trebuit să spună: „Doamne, dacă asta se cere,
atunci sunt păcătos. Eu nu mă pot mântui
prin eforturile mele proprii. De aceea, Te rog
să mă mântuieşti prin harul Tău." însă el îşi
iubea averile prea mult, pentru a fi dispus să
renunţe la ele. Şi astfel a refuzat să fie frânt.
Când Isus i-a spus omului să vândă totul,
El nu a enunţat că aceasta ar fi calea mântu-
irii. El i-a arătat doar omului că a călcat
legea lui Dumnezeu şi, prin urmare, trebuie
să fie mântuit. Dacă ar fi răspuns la îndru-
marea Mântuitorului, i s-ar fi dăruit calea
mântuirii.
Ne lovim aici de o problemă. Suntem noi
credincioşii chemaţi să ne iubim semenul ca
pe noi înşine? Ne spune oare Isus nouă:

„Vinde tot ce ai, dă Ia săraci şi vei avea o
comoară în cer; apoi vino şi urmează-Mă,
luându-ţi crucea"? Fiecare are datoria să
răspundă pentru el însuşi, dar înainte de a
proceda aşa, trebuie să ţină neapărat seama
de următoarele fapte ineludabile:
1.	Mii de oamenie mor zilnic de foame.
2.	Mai bine de jumătate din populaţia glo-
bului nu a auzit niciodată vestea bună.
3.	Bunurile materiale de care dispunem în
prezent ar putea fi folosite pentru a uşura
suferinţa acută, spirituală şi fizică, a
omenirii.
4.	Pilda lui Cristos ne învaţă că trebuie să
ne facem săraci, pentru a putea deveni
bogaţi (II Cor. 8:9).
5.	Faptul că viaţa e atât de scurtă iar veni-
rea Domnului e atât de aproape ar trebui
să ne înveţe importanţa de a pune banii
noştri în slujba Lui, acum, deoarece după
ce va veni El, va fi prea târziu.
10:23-25 Urmărindu-1 pe tânărul bogat
pierzându-se în mulţime, Isus a remarcat cât
de greu este ca bogaţii să intre în împărăţia
lui Dumnezeu. Ucenicii au fost uimiţi de
această remarcă, deoarece puneau semnul
egalităţii între bogăţii şi binecuvântările lui
Dumnezeu. De aceea, Isus a spus din nou:
„Copii, cât de greu este pentru cei care se
încred în bogăţii18 să intre în împărăţia Iui
Dumnezeu!" „De fapt", a continuat El,
„Este mai uşor să treacă o cămilă prin
urechea acului decât să intre un bogat în
împărăţia lui Dumnezeu."
10:26,27 Asta i-a determinat pe ucenici
să se întrebe „Cine mai poate atunci să fie
mântuit?" Ca evrei, care trăiau sub lege, pe
bună dreptate ei considerau bogăţiile ca un
indiciu al binecuvântării lui Dumnezeu.
Conform prevederilor codului mozaic, Dum-
nezeu făgăduia prosperitate tuturor celor care
ascultau de El. Ucenicii au raţionat, prin
urmare, că, dacă un om bogat nu poate intra
în împărăţie, atunci nici alţii nu vor putea
intra. Isus a răspuns că ceea ce e cu neputin-
ţă la oameni este cu putinţă la Dumnezeu.
Ce concluzie vom desprinde din acest
pasaj?
Mai întâi, că este extraordinar de greu
pentru bogaţi să fie mântuiţi (v. 23), întrucât
aceşti oameni tind să iubească bogăţiile lor
mai mult decât pe Dumnezeu. Mai degrabă
vor renunţa la Dumnezeu, decât la banii lor.
Ei îşi pun încrederea în bogăţii, mai degrabă
decât în Domnul. Or, atâta timp cât persistă
acestei condiţii, ei nu pot fi mântuiţi.
Da, e adevărat că în Vechiul Testament

168

Marcu

bogăţiile erau un semn al bunăvoinţei lui
Dumnezeu. Dar acest lucru s-a schimbat
acum. în loc să marcheze binecuvântarea
Domnului, bogăţiile sunt un mijloc de a
supune la probă devotamentul unui om.
O cămilă ar putea trece prin urechea unui
ac mai uşor decât ar putea intra un om bogat
pe uşa împărăţiei. Omeneşte vorbind, un om
bogat pur şi simplu nu poate fi mântuit.
Cineva ar putea obiecta în acest punct, că,
omeneşte vorbind, nimeni nu poate fi mântu-
it. Aşa este! Dar această afirmaţie este cu
atât mai valabilă în cazul unui om bogat,
deoarece acesta este confruntat cu obstacole
necunoscute celui sărac. Zeul Mamona (sau
zeul banilor, n.tr.) trebuie smuls de pe tronul
inimii sale iar el trebuie să stea înaintea lui
Dumnezeu ca un sărac. Omeneşte este cu
neputinţă a efectua această schimbare.
Numai Dumnezeu o poate realiza.
Creştinii care îşi adună comori pe pă-
mânt în general plătesc pentru neascultarea
lor în vieţile copiilor lor. Foarte puţini copii
din asemenea familii înaintează frumos pe
cărarea slujirii Domnului.
10:28-30 Petru a prins semnificaţia
învăţăturii Mântuitorului. El şi-a dat seama
că Isus spunea de fapt: „Renunţă la toate şi
urmează-Mă pe Mine!" Isus a confirmat
valabilitatea acestei interpretări, promiţând
răsplată în viaţa de acum şi în cea viitoare
celor care renunţă la toate de dragul Său şi al
evangheliei.
1.	Răsplata pentru viaţa de acum este un
profit de 10 000 la sută (al investiţiei),
nu în bani, ci în:
a.	case — locuinţele altora, în care el
este găzduit, ca slujitor al Domnului.
b.	fraţi şi surori şi mame şi copii —
prieteni creştini, a căror părtăşie înobi-
lează viaţa.
c.	holde — ţări din lume pe care le-a
trecut sub numele Regelui, pe care le-
a pus la dispoziţia Sa.
d.	persecuţii — acestea se înscriu în
răsplata actuală. Este (sau ar trebui să
fie! — n.tr.) un prilej de bucurie când
cineva a fost găsit vrednic să sufere
din pricina lui Isus, pentru numele
Său, de dragul Lui!
2.	Răsplata viitoare este viaţa veşnică. Asta
nu înseamnă că dobândim viaţa veşnică
prin renunţarea la toate lucrurile. Viaţa
veşnică este un dar. Gândul care se des-
prinde de aici este că cei care renunţă la
toate vor fi răsplătiţi cu o mai mare
capacitate de a gusta viaţa veşnică în cer.

Toţi credincioşii vor avea parte de aceas-
tă viaţă veşnică, dar nu toţi o vor gusta în
aceeaşi măsură.
10:31 Apoi Domnul a adăugat un cuvânt
de atenţionare: „Mulţi din cei dintâi vor fi
cei de pe urmă şi cei din urmă vor fi cei
dintâi." Nu e de ajuns să porneşti cum
trebuie pe cărarea uceniciei. Ceea ce con-
tează este cum ai sfârşit pe această cărare!
Iată ce spune Ironside în această privinţă:
Nu toţi cei care promiteau să fie urmaşi credin-
cioşi şi devotaţi au rămas statornici pe cărarea
lepădării de sine, de dragul Numelui lui Cristos,
după cum, unii care păreau la început rămaşi în
urmă, cu un devotament aflat sub semnul între-
bării, s-au dovedit, până la urmă, credincioşi
autentici, care nu s-au afişat pe ei înşişi sau
meritele lor, atunci când a venit ceasul încercă-
rii.19
J.  A treia prezicere cu privire la patimile
Robului (10:32-34)
10:32 Sosise acum clipa să se suie la
Ierusalim. Pentru Domnul Isus asta însemna
întristarea şi suferinţa din Ghetsimane, ruşi-
nea şi agonia crucii.
Ce emoţii îl animau în acele clipe? Oare
nu le putem deduce din cuvintele: „Şi Isus
mergea înaintea lor"? Putem desprinde din
ele: hotărârea de a face voia lui Dumnezeu,
în deplină cunoştinţă de cauză cu privire la
preţul extraordinar de ridicat al acestei ascul-
tări. Apoi singurătate — El mergea înaintea
ucenicilor, nu păşea alături de ei. Dar ele mai
relevă şi bucurie — acea bucurie profundă,
statornicită de a fi în voia lui Dumnezeu,
anticiparea plină de fericire a gloriei care
avea să urmeze, bucuria de a o răscumpăra
pentru Sine pe mireasă. Pentru bucuria care
i-a fost pusă înainte, El a îndurat crucea,
dispreţuind ruşinea.
Privindu-L cum păşeşte în avangardă, şi
noi suntem umpluţi de uimire. Liderul nostru
neânfricat, Autorul şi Desăvârşitorul credin-
ţei noastre, slăvitul nostru Stăpân, Prinţ
divin! Erdman scrie:
Să ne oprim o clipă, pentru a privi chipul şi
trupul acela: Fiul lui Dumnezeu, păşind fără
şovăire către Cruce! Oare nu ne va trezi aceasta
la noi culmi de eroism, păşind şi noi pe urmele
Sale? Nu va aprinde în noi flacăra unei iubiri şi
mai fierbinţi, văzând cu câtă dăruire S-a învoit
să moară pentru noi? Şi nu ne minunăm şi
cutremurăm în faţa semnificaţiei şi tainei [de
nepătruns] a acelei morţi?20

Marcu

169

Cei care veneau în urma Lui se temeau.
Ei ştiau că liderii religioşi de la Ierusalim
erau hotărâţi să-L piardă cu orice preţ.
10:33, 34 Pentru a treia oară Isus le-a
oferit ucenicilor Săi o explicaţie detaliată a
modului în care se vor desfăşura evenimen-
tele. Această relatare profetică demonstrează
că este mai mult decât un simplu om:
1.	„Iată, ne suim la Ierusalim" (11:1-
13:37).
2.	„Fiul Omului va fi vândut în mâinile
preoţilor celor mai de seamă şi al
cărturarilor" (14:1, 2,43-53).
3.	„Ei   îl   vor  condamna  Ia   moarte"
(14:55-65).
4.	„şi-L vor da în mâinile păgânilor [al
Neamurilor, n.tr.]"J15:l).
5.	„ÎI vor batjocori, îl vor biciui, îl vor
scuipa şi-L vor omora;" (15:2-38).
6.	„Iar a treia zi El va învia" (16:1-11).
K. Mare este cel care slujeşte (10:35-45)
10:35-37 îndată după această pătrunză-
toare prezicere a răstignirii Sale ce avea să
urmeze în curând, Iacov şi loan s-au apro-
piat de Isus, cu o cerere care a fost deopo-
trivă: nobilă dar rostită la momentul nepo-
trivit. A fost nobilă, în sensul că ei doreau să
fie aproape de Cristos, dar nu era potrivit ca
în acel moment ei să ceară lucruri pentru ei
înşişi. Ei au manifestat credinţa potrivit
căreia Isus îşi va întemeia împărăţia, dar ei
ar fi trebuit să se gândească în acele mo-
mente la patimile Sale care se apropiau.
10:38, 39 Isus i-a întrebat dacă sunt în
stare să bea paharul Său, referindu-se la
suferinţele Sale, şi să ia parte la botezul Său
— o aluzie la moartea Sa. Ei au declarat că
sunt în stare şi Domnul a confirmat acest
lucru. Ei aveau să sufere din pricina loialită-
ţii lor faţă de El şi, cel puţin Iacov, avea să
fie martirizat (Fapte 12:2)
10:40 Dar El a explicat că poziţiile de
onoare în împărăţie nu se acordă arbitrar. Ele
se dobândesc. E bine să reţinem în acest
punct că primirea în împărăţie se face prin
har, prin credinţă, dar poziţia ocupată de
cineva în cadrul împărăţiei va fi stabilită prin
credincioşia cu care îl va fi slujit pe Cristos.
10:41-44 Ceilalţi zece ucenici au fost
foarte indignaţi de faptul că Iacov şi loan au
încercat să le-o ia înainte. Dar indignarea lor
a trădat faptul că şi ei erau stăpâniţi de ace-
laşi spirit. Asta i-a oferit Domnului prilejul
de a rosti acea lecţie minunată şi^ totodată
revoluţionantă asupra măreţiei. între cei
neconvertiţi, mari sunt cei care stăpânesc cu

putere arbitrară, care fac pe şefii şi îi domină
pe alţii. Dar în împărăţia lui Cristos cât eşti
de mare depinde de slujirea ta. Oricine
doreşte să fie primul trebuie să devină un
sclav pentru toţi.
10:45 Pilda Supremă ne-o oferă însuşi
Fiul Omului. El nu a venit să I se slujeas-
că, ci El să slujească şi să-Şi dea viaţa ca
preţ de răscumpărare pentru mulţi. Gân-
diţi-vă! El a venit prin naşterea Sa miracu-
loasă. A slujit toată viaţa Sa. Şi prin moartea
Sa ispăşitoare Şi-a dat viaţa.
După cum am arătat deja, versetul 45
este versetul cheie al întregii Evanghelii.
Este o teologie în miniatură, o vignetă a celei
mai mari Vieţi pe care a cunoscut-o vreodată
lumea.
L. Vindecarea orbului Bartimeu
(10:46-52)
10:46 Scena se deplasează acum din
Pereea în Iudeea. Domnul împreună cu
ucenicii trecuseră Iordanul şi sosiseră la
Ierihon. Acolo 1-a întâlnit pe orbul Bartimeu,
un om având o nevoie disperată în viaţa sa,
o conştientă a nevoii sale şi o hotărâre fermă
de a face totul pentru a i se împlini acea
nevoie.
10:47 Bartimeu L-a recunoscut pe Dom-
nul ca Fiul lui David şi I s-a adresat cu acest
titlu. Ce ironie este să constatăm că, în timp
ce naţiunea Israel era oarbă faţă de prezenţa
lui Mesia, un iudeu orb poseda, în realitate,
această minunată vedere spirituală!
10:48-52 Apelurile sale persistente la
îndurare nu au rămas fără răspuns. Rugă-
ciunea sa concret formulată—să i se (re)dea
vederea — a primit un răspuns concret.
Recunoştinţa lui a fost exprimată printr-un
act fidel de ucenicie: urmându-L pe Isus pe
ultimul Său drum, către Ierusalim. Inima
Domnului va fi fost înviorată să constate
existenţa unei credinţe atât de mari în Ieri-
hon, pe când se îndrepta spre cruce. Şi ce
inspirat a fost Bartimeu să-L caute pe Dom-
nul chiar în ziua aceea, întrucât Mântuitorul
n-amai trecut niciodată pe acolo după aceea.
V. LUCRAREA ROBULUI ÎN
IERUSALIM (cap. 11,12)
A. Intrarea triumfală (11:1-11)
11:1-3 Cu aceasta începe consemnarea
ultimei săptămâni din viaţa Domnului. Isus
se oprise pe versantul de răsărit al Muntelui
Măslinilor, în apropiere de Betfaghe (care
înseamnă casa smochinelor necoapte) şi de
Betania (casa celor săraci, umili şi oprimaţi).

170

Marcu

Sosise vremea ca El să se înfăţişeze pe
faţă poporului evreu, ca Mesia şi Regele lor.
El făcea acest lucru ca împlinire a profeţiei
de la Zaharia 9:9, călărind pe un măgăruş.
Aşadar El i-a trimis pe doi din ucenicii Lui
de la Betania la Betfaghe. Cu deplină cunoş-
tinţă şi autoritate totală, El le-a spus să aducă
un măgăruş încă nedeprins cu călăritul, pe
care îl vor găsi legat. Dacă le va cere cineva
socoteală, trebuiau să spună: „Domnul are
trebuinţă de el". Atotştiinţa Domnului, aşa
cum reiese din acest pasaj, 1-a îndemnat pe
cineva să exclame:, Acesta nu este Cristosul
modernismului, ci al istoriei şi al Cerului".
11:4-6 Toate lucrurile au decurs exact
aşa cum prezisese Domnul. Ei au găsit mă-
găruşul legat la intersecţia principală din sat.
Când li s-a cerut socoteală, ucenicii au răs-
puns cum le-a spus Isus. Apoi oamenii i-au
lăsat să plece.
11:7, 8 Deşi măgăruşul nu mai fusese
călărit niciodată până atunci, nu a protestat
când a fost pus să-L poarte pe Creatorul său
la Ierusalim. Domnul a intrat călare în Ieru-
salim, înaintând pe un covor de haine şi
ramuri, în aclamaţiile pline de entuziasm ale
oamenilor. Cel puţin în clipa aceea, El a fost
recunoscut ca Rege.
11:9,10 Oamenii au strigat:
1.	„Osana" — care înseamnă în original:
„Salvează, te rugăm!" dar care ulterior a
devenit o exclamaţie de laudă. Poate că
voiau să spună: „Salvează-ne, Te rugăm,
de romanii care ne asupresc!"
2.	„Binecuvântat este Cel ce vine în nu-
mele Domnului"—o recunoaştere clară
a faptului că Isus este Mesia Cel Făgădu-
it (Ps. 118:26).
3.	„Binecuvântată este împărăţia părin-
telui nostru David, care vine în numele
Domnului!"—ei credeau că împărăţia
urma să fie întemeiată atunci, Cristos
urmând să ocupe tronul lui David.
4.	„Osana în cele preaînalte!" — o che-
mare de a-L lăuda pe Domnul în cerurile
preaînalte sau o chemare ca El să salve-
ze din cerurile preaînalte.
11:11 Odată ajuns la Ierusalim, Isus S-a
dus în templu — nu în sanctuarul propriu-
zis, ci în curţile templului. Era de presupus
că era casa lui Dumnezeu, dar El nu Se
simţea acasă în templul acesta, deoarece
preoţii şi oamenii refuzau să-I acorde locul
ce I se cuvenea. Şi astfel, după ce S-a uitat
la toate de jur împrejur, Mântuitorul S-a
retras în Betania, cu cei doisprezece uce-
nici. Era duminică seara.

B. Smochinul fără rod (11:12-14)
Incidentul acesta este modul în care a
interpretat Mântuitorul primirea plină de
entuziasm care I S-a făcut cu puţin timp
înainte la Ierusalim. El vedea naţiunea Israel
ca un smochin fără rod — care deşi avea
frunzele mărturisirii, în realitate nu aducea
nici un rod. Strigătul „Osana" avea să se
transforme curând în „Răstigneşte-L!"
Se pare că ar exista o dificultate în a
reconcilia faptul că a condamnat smochinul
pentru că era lipsit de rod cu afirmaţia lămu-
rită pe care o face textul biblic că: nu era
timpul smochinelor. Or, la prima vedere
această afirmaţie L-ar pune pe Mântuitorul
într-o lumină nefavorabilă, prezentându-L
drept nerezonabil sau capricios. Dar noi ştim
că acest lucru nu poate fi adevărat. Totuşi,
cum vom putea găsi o explicaţie plauzibilă a
textului acestuia?
Smochinii din ţările biblice produceau un
fruct comestibil timpuriu, înainte de a se ivi
frunzele. Era un vestitor al recoltei obişnuite
ce urma, descrisă aici prin expresia timpul
[sau anotimpul] smochinelor. Dacă nu
răsăreau smochinele timpurii, era semn că nu
se va face nici recolta obişnuită de mai
târziu. Când Isus a venit la naţiunea Israel,
existau frunze, care întruchipau mărturia cu
gura, dar nu se găseau roade pentru Dumne-
zeu. Cu alte cuvinte, se promisese mult, dar
nu se împlinise nimic; se mărturisea, fără să
existe o acoperire a ei, în realitate. Isus dorea
să se hrănească cu roade ale poporului Israel.
Şi, întrucât nu s-au făcut roadele timpurii, El
ştia că nu se vor coace nici roadele târzii, la
acest popor necredincios, ceea ce explică
faptul că a blestemat smochinul, aceasta
fiind o anticipare a judecăţii ce avea să se
abată asupra Israelului în anul 70 d.Cr.
Dar incidentul nu poate fi interpretat în
sensul că Israelul ar fi fost blestemat să
rămână veşnic în această stare de nerodnicie.
Poporul evreu a fost pus deoparte doar pen-
tru un timp şi atunci când va reveni Cristos,
naţiunea aceasta va renaşte şi va fi restaurată
în poziţia de har în ochii lui Dumnezeu.
Este singura minune în cadrul căreia
Cristos a blestemat, în loc să binecuvânteze,
distrugând, mai degrabă decât redând viaţa.
Este un caz care a trezit obiecţii. Ele nu sunt
valabile însă, deoarece Creatorul avea drep-
tul suveran de a distruge obiecte neânsufleţi-
te, cu scopul de a ne învăţa o lecţie impor-
tantă pe plan spiritual şi astfel să-i salveze pe
oameni de la pierzare veşnică.
Deşi interpretarea principală a acestui

Marcu

171

pasaj se referă la naţiunea Israel, textul se
aplică şi la oamenii din toate timpurile, a
căror fapte se încadrează în zicătoarea:
„Numai vorba e de ei!"
C.	Robul curăţeşte templul (11:15-19)
11:15, 16 La începutul lucrării Sale
publice, Isus eliminase comercialismul din
zona templului (loan 2:13-22). Acum, pe
măsură ce lucrarea Sa se apropie de sfârşit,
El intră din nou în curtea templului, izgo-
nindu-i pe cei care profitau de pe urma
activităţilor sacre. El a oprit chiar şi purtarea
vaselor obişnuite prin zona templului.
11:17 îmbinând citate din Isaia şi Iere-
mia, El a condamnat profanarea lururilor
sfinte, exclusivismul şi comercialismul de
care au dat ei dovadă. Dumnezeu rânduise ca
templul să fie o casă de rugăciune pentru
toate naţiunile (îs. 56:7), nu doar pentru
Israel. Ei făcuseră din el o piaţă religioasă,
un cuib de tâlhari şi cămătari (Ier. 7:11).
11:18 Cărturarii şi preoţii cei mai de
seamă au fost profund afectaţi de acuzaţiile
Lui. Ei au vrut să-L omoare, dar nu au putut
face acest lucru pe faţă, datorită oamenilor
de rând, care-L priveau pe Isus cu mult
respect şi uimire.
11:19 Seara, El a ieşit din cetate. Jude-
când după timpul gramatical folosit în textul
original, s-ar părea că Isus a procedat aşa
conform unui obicei bine încetăţenit, proba-
bil din motive de securitate. Lui nu-I era
teamă cu privire la persoana Sa, dar să nu
uităm că unul din aspectele misiunii Sale era
acela de a păstra oile sau ucenicii Săi (loan
17:6-19). Mai mult, ar fi fost lipsit de sens să
se predea, făcând pe placul duşmanilor Săi,
înainte de vreme.
D.	Lecţia smochinului uscat (11:20-26)
11:20-23 în dimineaţa următoare bleste-
mării smochinului, ucenicii au trecut pe lân-
gă acesta, în drumul lor spre Ierusalim, şi au
constatat că s-a uscat din rădăcini. Când
Petru I-a amintit Domnului despre asta, El a
spus doar atât: „Aveţi credinţă în Dumne-
zeu!" Ce legătură este între aceste cuvinte şi
ofilirea smochinului? Din următoarele verse-
te reiese că Isus a scos în evidenţă credinţa
ca mijloc de înlăturare a obstacolelor. Dacă
ucenicii au credinţă în Dumnezeu, ei pot să
facă faţă problemei nerodniciei, fiind în stare
să înlăture obstacole uriaşe cât munţii.
Totuşi versetele acestea nu sunt în mă-
sură să-i confere unei persoane autoritatea de
a se ruga să primească puteri miraculoase în

folosul său personal sau pentru a dobândi
faimă. Orice faptă a credinţei trebuie să se
bizuie pe promisiunile lui Dumnezeu. Dacă
ştim că este voia lui Dumnezeu să înlăturăm
o anumită dificultate, atunci ne vom putea
ruga cu încredere asupra acelui subiect, atâta
vreme cât suntem încrezători că este în
conformitate cu voia lui Dumnezeu, aşa cum
este aceasta revelată în Biblie sau prin măr-
turia lăuntrică a Duhului Sfânt.
11:24 Când suntem cu adevărat în legă-
tură cu Domnul şi ne rugăm în Duhul, vom
avea asigurarea că rugăciunea noastră va fi
ascultată, chiar înainte ca acel răspuns la
rugăciune să sosească.
11:25, 26 Dar una din cerinţele de bază
pentru ca rugăciunea noastră să fie ascultată
este să avem un spirit iertător. Dacă nutrim
o atitudine de asprime, resentiment şi răz-
bunare faţă de alţii, nu ne putem aştepta ca
Dumnezeu să ne asculte rugăciunea şi să
răspundă la ea. Trebuie să iertăm, dacă
dorim să fim şi noi iertaţi. Asta nu se referă
la iertarea juridică a păcatelor, care are loc
cu ocazia convertirii, ci este pur şi simplu o
chestiune de har prin credinţă. Se referă la
atitudinea de părinte cu care se ocupă Dum-
nezeu cu copiii Săi. Când credinciosul este
dominat de un spirit neiertător, părtăşia Sa
cu Tatăl din cer este întreruptă şi râul bine-
cuvântărilor este obstrucţionat.
E. Autoritatea Robului este pusă sub
semnul întrebării (11:27-33)
11:27, 28 De îndată ce a ajuns în zona
templului, liderii religioşi L-au acostat pe
Isus, contestându-I autoritatea prin cele două
întrebări pe care I le-au pus: (1) „Prin ce
autoritate faci Tu aceste lucruri?" şi (2)
„Cine Ţi-a dat autoritatea să faci aceste
lucruri?" (adică, să cureţi templul, să bles-
temi smochinul şi să intri triumfător în Ieru-
salim). Ei sperau să-L poată prinde în cursă,
indiferent cum ar fi răspuns. Dacă declara că
are autoritate în Sine, ca Fiu al lui Dumne-
zeu, aveau să-L acuze de blasfemie. Dacă
pretindea că are autoritatea de la oameni,
aveau să-L discrediteze. Dacă susţinea că a
primit autoritate de la Dumnezeu, ei aveau să
atace acea declaraţie, căci ei înşişi se consi-
derau liderii religioşi ai poporului, numiţi de
Dumnezeu.
11:29-32 Dar Isus a răspuns printr-o
întrebare. Misiunea lui loan Botezătorul a
fost de la Dumnezeu sau nu? (Botezul lui
loan se referă la întreaga lucrare a lui loan
Botezătorul.) Ei nu au putut răspunde, deoa-

172

Marcu

rece s-ar fi făcut de râs. Dacă misiunea lui
loan era de la Dumnezeu, atunci ar fi trebuit
să i se conformeze, dând ascultare chemării
sale la pocăinţă. Dar dacă dispreţuiau misiu-
nea lui loan, riscau să-şi atragă mânia oame-
nilor de rând, care continuau să-L considere
pe loan un purtător de cuvânt al lui Dumne-
zeu.
11:33 Când ei au refuzat să răspundă,
facându-se că nu ştiu care e răspunsul, Dom-
nul a refuzat să discute despre autoritatea Sa.
Atâta timp cât ei nu erau dispuşi să recu-
noască meritele şi credibilitatea predecesoru-
lui, slabe şanse erau că vor recunoaşte meri-
tele şi credibilitatea cu mult superioare ale
însuşi Regelui!
F.  Parabola viticultorilor răi (12:1-12)
12:1 Domnul Isus nu terminase cu auto-
rităţile evreieşti, chiar dacă refuzase să le
răspundă la întrebare. Prin intermediul para-
bolelor, El îi condamnă aspru pentru că L-au
respins pe Fiul lui Dumnezeu. Omul care a
sădit o vie este chiar Dumnezeu. Via repre-
zintă poziţia privilegiată pe care a ocupat-o
Israel în faţa lui Dumnezeu. Gardul consti-
tuie Legea lui Moise, care 1-a separat pe
Israel de Neamuri, păstrându-1 ca popor
distinct pentru Domnul. Viticultorii nu erau
alţii decât liderii religioşi — fariseii, cărtu-
rarii şi bătrânii poporului.
12:2-5 De repetate ori Dumnezeu îşi
trimisese slujitorii — adică profeţii — la
poporul Israel, căutând părtăşia, sfinţenia şi
dragostea. Dar oamenii i-au persecutat pe
profeţi şi i-au omorât pe unii dintre ei.
12:6-8 în cele din urmă, Dumnezeu Şi-a
trimis Fiul Său preaiubit. Negreşit pe acesta
aveau să-L respecte! Dar nu s-a întâmplat
aşa. Ei au complotat împotriva Lui, omorân-
du-L, în cele din urmă. Astfel Domnul Şi-a
prezis propria Sa moarte, demascându-Şi
asasinii vinovaţi.
12:9 Ce va face Dumnezeu cu asemenea
oameni răi? îi va nimici iar privilegiul îl va
acorda altora. Termenul altora se referă
probabil, aici, la Neamuri sau la rămăşiţa de
israeliţi pocăiţi din vremea de pe urmă.
12:10,11 Toate acestea s-a întâmplat ca
să se împlinească Scripturile Vechiului
Testament. De pildă, la Psalmi 118:22,23 s-
a profeţit că Mesia avea să fie respins de
liderii iudaici, în cadrul planurilor lor de
construcţie. S-a spus că nu vor găsi loc
pentru Piatra aceasta. Dar după moartea Lui,
El avea să învie din morţi şi să primească de
la Dumnezeu o poziţie slăvită, mai presus de

orice domnie şi stăpânire. El avea să devină
piatra unghiulară din cadrul clădirii lui Dum-
nezeu.
12:12 Liderii evrei au înţeles semnifica-
ţia. Şi ei credeau că Psalmul 118 se referă la
Mesia. Numai că acum L-au auzit pe Dom-
nul Isus aplicând acest psalm la Persoana Sa.
Ei căutau să-L prindă, dar vremea Lui nu
sosise încă. Mulţimea ar fi fost de partea lui
Isus. Prin urmare, liderii religioşi L-au lăsat
în pace, deocamdată.
G. Birul Cezarului (12:13-17)
Capitolul 12 cuprinde atacurile lansate de
farisei, irodieni şi saduchei împotriva Dom-
nului. Este capitolul întrebărilor. (Vezi verse-
tele 9, 10, 14, 15, 16,23,24,26, 28, 35, 37.)
12:13, 14 Fariseii şi irodienii, deşi în
mod obişnuit se urau între ei, acum s-au unit,
datorită urii comune care o nutreau împotri-
va Mântuitorului. Ei au încercat cu disperare
să-L prindă cu vreo vorbă care să le dea
posibilitatea să-L acuze. Aşadar, L-au între-
bat dacă se cuvine să plătească impozite
guvernului roman.
Nici unui evreu nu-i plăcea să fie sub
administraţie păgână. Fariseii în mod deose-
bit urau această stăpânire străină, pe când
irodienii manifestau o aditudine mai tole-
rantă faţă de ea. Dacă Isus va aproba în mod
public tributul dat Cezarului — îşi ziceau ei
— asta înseamnă că va pierde simpatia
multor evrei. Pe de altă parte, dacă îl va
vorbi de rău pe Cezar, ei II vor târâ în faţa
autorităţilor romane, pentru a fi arestat şi
judecat ca trădător.
12:15, 16 Isus a cerut ca cineva să-I
aducă un dinar, întrucât, se pare că El nu
avea asupra Sa nici un ban. Moneda res-
pectivă avea imprimată pe ea chipul lui
Tiberiu Cezar, amintindu-le, astfel, evreilor
că sunt un popor subjugat. Dar oare de ce se
găseau în condiţia aceea de subjugare? Pen-
tru că păcătuiseră şi nu fuseseră credincioşi
faţă de Dumnezeu. Ei ar fi trebuit să se simtă
smeriţi, pentru că au fost nevoiţi să recu-
noască acest adevăr trist, anume că monede-
le folosite de ei în viaţa de zi cu zi purtau
chipul unui dictator păgân.
12:17 Isus le-a spus: „Daţi Cezarului ce
este al Cezarului şi Iui Dumnezeu ce este
al lui Dumnezeu!" Ei nu dăduseră greş în
primul aspect al acestui îndemn, ci în al
doilea. Ei îşi achitaseră — deşi nu cu prea
multă râvnă — impozitele datorate roma-
nilor, dar nesocotiseră îndeplinirea obligaţi-
ilor lor faţă de Dumnezeu în viaţa lor. Mo-

Marcu

173

neda în cauză avea imprimat chipul lui Cezar
şi, prin urmare, aparţinea lui Cezar. Omul
are imprimat în el chipul lui Dumnezeu —
căci Dumnezeu 1-a creat după chipul Său
(Gen. 1:26, 27). Prin urmare, omul aparţine
lui Dumnezeu.
Credinciosul are datoria de a fi supus
guvernului sub a cărui stăpânire se află. El
nu are voie să-i vorbească de rău pe guver-
nanţi, după cum i se interzice orice acţiune
în direcţia răsturnării guvernului. El trebuie
să-şi plătească impozitele şi să se roage
pentru cei aflaţi în poziţii de autoritate. Dacă
i se cere să facă vreun lucru care ar încălca
loialitatea superioară pe care I-o datorează
lui Cristos, el va trebui să refuze să facă
acest lucru, suportând consecinţele sau
pedeasa care rezultă din acest refuz. Obli-
gaţiile pe care le avem faţă de Dumnezeu
preced orice alte obligaţii. în îndeplinirea lor,
creştinul va trebui să dea totdeauna o mărtu-
rie curată în faţa lumii.
H. Saducheii  şi întrebarea încuietoare
despre înviere (12:18-27)
12:18 Saducheii constituiau echivalentul
liberalilor sau raţionaliştilor din epoca actu-
ală. Ei ridiculizau ideea unei învieri cu tru-
pul. Prin urmare, s-au prezentat înaintea
Domnului cu o istorisire charaghioasă şi
neverosimilă, menită să exprime dispreţul lor
faţă de ideea învierii.
12:19 Ei I-au amintit lui Isus că legea lui
Moise conţinea prevederi speciale cu privire
la văduvele din cadrul poporului Israel.
Pentru a păstra numele de familie şi a asi-
gura menţinerea averii în cadrul familiei,
legea stipula că dacă un bărbat murea fără să
fi avut copii, fratele acestuia trebuia s-o ia în
căsătorie pe văduva lui (Deut. 25:5-10).
12:20-23 Aici avem un caz de natură
fantastică, în care o femeie s-a căsătorit, rând
pe rând, cu şapte fraţi, după care şi cel de-al
şaptelea a murit. Şi acum intervine întrebarea
încuietoare: „A cui soţie va fi ea la învi-
ere?"
12:24 Ei se credeau tare deştepţi, cre-
zând că L-au încuiat pe Domnul! Dar Mân-
tuitorul le-a spus că sunt nespus de ignoranţi,
atât cu privire la Scripturi, care propagă fără
înconjur adevărul învierii, cât şi cu privire la
puterea lui Dumnezeu de a-i învia pe morţi.
12:25 Mai întâi, ei nu ştiau că relaţia de
căsnicie nu rămâne în vigoare în cer. Cre-
dincioşii se vor recunoaşte unii pe alţii, în
cer, şi nu-şi vor pierde trăsăturile distinctive
de bărbaţi sau femei. Dar ei nici nu se vor

însura, nici nu se vor mărita în cer. în
această privinţă, ei se vor asemăna cu îngerii
în ceruri.
12:26,27 Apoi Domnul nostru i-a dus pe
saduchei, care puneau mai mult preţ asupra
cărţilor lui Moise decât pe toate celelalte
cărţi din Vechiul Testament, la relatarea de
la Exod 3:6, referitoare la Moise şi „rugul"
care nu se mistuia. Acolo Dumnezeu S-a
numit pe Sine Dumnezeul lui Avraam,
Dumnezeul lui Isaac şi Dumnezeul lui
Iacob. Mântuitorul a amintit acest pasaj
pentru a demonstra că Dumnezeu este Dum-
nezeul celor vii, nu al morţilor.
Dar cum vine asta? La data când i s-a
arătat Dumnezeu lui Moise oare nu muriseră
deja Avraam, Isaac şi Iacob? Ba da, trupurile
lor erau îngropate în peştera Macpelah, din
Hebron. Atunci cum este Dumnezeu Dum-
nezeul viilor?
Iată care pare să fie explicaţia:
1.	Dumnezeu făcuse o seamă de făgăduinţe
patriarhilor, cu privire la pământ şi la
Mesia.
2.	Aceste făgăduinţe nu fuseseră împlinite
în timpul vieţii lor.
3.	Când Dumnezeu i-a vorbit lui Moise, cu
ocazia rugului nemistuit, trupurile patri-
arhilor se aflau în mormânt.
4.	Dar Dumnezeu Se referise la El însuşi,
ca fiind Dumnezeul celor vii.
5.	El trebuie să-Şi împlinească promisiunile
făcute faţă de Avraam, Isaac şi Iacob.
6.	Prin urmare, învierea este o necesitate
absolută, în lumina faptelor cunoscute de
noi cu privire la caracterul lui Dumne-
zeu.
Şi astfel, Domnul rosteşte, în încheierea
argumentului cu saducheii, aceste cuvinte:
„Prin urmare, sunteţi foarte rătăciţi."
I.   Marea poruncă (12:28-34)
12:28 Unul dintre cărturari, fiind
impresionat de modul abil în care a răspuns
Domnul la întrebările criticior Săi, L-a între-
bat pe Isus care este cea mai importantă
poruncă. A fost o întrebare sinceră, reliefând
ceea ce am putea considera drept întrebarea
fundamentală a vieţii. în realitate, el dorea să
i se definească, în termeni concişi, care este
scopul principal al existenţei omului pe acest
pământ.
12:29 Isus a început cu un citat din
Şema, declaraţia iudaică de credinţă pe care
o găsim la Deuteronom 6:4: „Ascultă, Isra-
ele! Domnul, Dumnezeul nostru este sin-
gurul Domn."

174

Marcu

12:30 Apoi el a arătat care este respon-
sabilitatea de bază a omului faţă de Dum-
nezeu: Să-L iubească cu toată inima, cu tot
sufletul, cu toată mintea şi cu toată tăria lui.
Dumnezeu trebuie să ocupe locul suprem în
viaţa omului. Nimeni nu are voie să consti-
tuie obiectul iubirii noastre, mai presus de
dragostea pe care I-o datorăm lui Dumnezeu.
12:31 Celelalte cinci porunci ne învaţă să
ne iubim aproapele ca pe noi înşine. Pe
Dumnezeu trebuie să-L iubim mai mult
decât pe noi înşine iar pe aproapele nostru ca
pe noi înşine. Astfel, cel care doreşte să-şi
trăiască viaţa aşa cum se cuvine se va preo-
cupa mai întâi cu privire la Dumnezeu, iar
apoi faţă de alţii. Nu sunt amintite deloc
lucrurile materiale. Importanţi sunt: Dumne-
zeu şi oamenii.
12:32, 33 Cărturarul a fost cu totul de
acord cu această afirmaţie, declarând lămurit
că dragostea faţă de Dumnezeu şi faţă de
aproapele nostru sunt mult mai importante
decât respectarea unor ritualuri. El şi-a dat
seama că în viaţă e posibil ca unii să se
achite formal de ceremoniile religioase,
afişând o mină evlavioasă, de ochii lumii,
fără ca aceasta să fie dublată de o pioşenie
lăuntrică, de sfinţenie în lăuntrul inimii lui.
El a recunoscut că pe Dumnezeu îl intere-
sează ce este cineva atât în interiorul, cât şi
în exteriorul lui.
12:34 Când a auzit Isus această obser-
vaţie remarcabilă, le-a spus cărturarilor că
omul acesta nu era departe de împărăţia lui
Dumnezeu. Adevăraţii supuşi ai împărăţiei
nu încearcă să-L înşele pe Dumnezeu sau pe
semenii lor sau chiar pe ei înşişi, prin execu-
tarea unei religii pur exterioare. Realizând că
Dumnezeu priveşte la inima omului, ei se
duc direct la El, pentru a fi curăţiţi de păcat
şi a primi putere să trăiască o viaţă plăcută
Lui.
După aceasta, nici un om n-a mai în-
drăznit să încerce să-L prindă în cursă pe
Isus, prin întrebări care se voiau încuietoare.
J.  Fiul lui David este Domnul lui David
(12:35-37)
Cărturarii susţinuseră dintotdeauna că
Mesia va veni, pe linie descendentă, din
spiţa lui David. Deşi afirmaţia era adevărată,
nu se enunţa adevărul integral. Aşa se face
că Domnul Isus a pus acum o problemă
celor adunaţi în jurul Lui în curtea templului,
în Psalmul 110:1, David L-a numit pe Mesia
cel care avea să vină drept Domnul lui. Dar
cum se putea împăca această afirmaţie cu

realitatea? Cum putea fi Mesia, în acelaşi
timp, Fiul lui David şi Domnul lui? Desigur,
noi cunoaştem răspunsul. Mesia avea să fie
atât Om, cât şi Dumnezeu. Ca Fiu al lui
David, El avea să fie uman. Ca Domn al lui
David, El avea să fie divin.
Oamenii obişnuiţi îl ascultau bucuroşi.
Se pare că ei erau dispuşi să accepte faptul
acesta, chiar dacă nu-1 înţelegeau deplin. Nu
se spune însă nimic despre farisei şi cărtu-
rari. Peste ei se lăsase o tăcere grea!
K. Avertismentul împotriva cărturarilor
(12:38-40)
12:38, 39 Cărturarii erau religioşi, în
exterior. Ei aveau o predilecţie deosebită
pentru portul de haine lungi. Ei se deosebeau
de oamenii de rând prin aspectul de religio-
zitate pe care şi-1 impuneau. Le plăcea ca
oamenii să li se adreseze cu titluri pompoase,
în locurile publice, căci le gâdila eul! în
sinagogi umblau după locurile de onoare, ca
şi când locul fizic pe care-1 ocupau avea vreo
legătură cu sfinţenia şi evlavia. Ei nu doreau
doar proeminenţă pe plan religios, ci şi pe
cel social. Ei doreau să aibă locurile dintâi
la ospeţe.
12:40 în lăuntrul lor însă ei erau oameni
lacomi şi nesinceri. Ei le jefuiau pe văduve
de averea şi însăşi mijloacele lor de întreţi-
nere, pentru a se îmbogăţi pe ei înşişi, susţi-
nând însă că banii respectivi ar fi destinaţi
Domnului! Ei recitau rugăciuni lungi —
pline de cuvinte pompoase — rugăciuni
alcătuite din vorbe goale. Pe scurt, ei doreau
să iasă în evidenţă (prin portul de haine
lungi); mdrägeaupopularitatea (aşteptând să
fie salutaţi cu mult respect în locurile publi-
ce); proeminenţa (scaunele dintâi); priorita-
tea (locurile dintâi); averile (casele văduve-
lor); pioşenia falsă (rugăciunile lungi).
L. Cei  doi  bănuţi  ai  văduvei  sărace
(12:41-44)
In contrast izbitor cu avariţia cărturarilor,
ni se prezintă aici cazul devotamentului ieşit
din comun al unei văduve. Ei devoraseră
casele văduvelor; pe când, ea dăduse tot ce
avea Domnului. Incidentul demonstrează
atotştiinţa Domnului. Urmărindu-i pe cei
bogaţi cum depun daruri substanţiale în
trezoreria templului, El ştia însă că dărnicia
lor nu reprezenta deloc un act de sacrificiu,
raportat la averea lor. Ei dădeau din belşugul
lor. Ştiind însă şi faptul că cei doi bănuţi ai
văduvei reprezentau singurele ei mijloace de
întreţinere, Domnul a declarat că ea a dat

Marcu

175

mai mult decât toţi ceilalţi adunaţi laolaltă.
Sub aspect strict monetar, ea dăruise foarte
puţin. Dar Domnul cântăreşte dărnicia noas-
tră în funcţie de mobilul care ne-a determinat
să dăm, de mijloacele de care dispunem şi de
procentajul care ne-a rămas. Asta ar trebui
să-i îmbărbăteze mult pe cei care nu dispun
de prea multe bunuri materiale, dar sunt
animaţi de o mare dorinţă de a-I face daruri.
Uimitoare este uşurinţa cu care aprobăm
gestul văduvei, acceptând verdictul Domnu-
lui, fără însă ca şi noi să procedăm ca ea!
Dacă am crede cu adevărat în ceea ce afir-
măm că credem, i-am urma negreşit exem-
plul. Darul ei a exprimat convingerea pro-
fundă care sălăşluia în inima ei că toate
lucrurile aparţin Domnului, că El este mai de
preţ decât toate celelalte şi că El trebuie să
dispună de toate lucrurile. Mulţi creştini din
vremea noastră ar fi criticat-o pe văduva din
această relatare, pentru lipsa ei de prevedere
cu privre la viitor. După unii, ea ar fi fost
nechibzuită, căci nu se îngrijea de ziua de
mâine. Ea exemplifica însă pilda desăvârşită
a vieţii de credinţă, turnând tot ce avea în
folosul lucrării lui Dumnezeu pentru ziua de
azi, iar cu privire la viitor, lăsându-L pe
Dumnezeu să se îngrijească de acesta! Oare
nu făgăduise El că va avea grijă de cei care
caută mai întâi de toate împărăţia lui Dum-
nezeu şi neprihănirea Lui (Mat. 6:33)?
Veţi spune că sunt învăţături prea radi-
cale sau revoluţionante. Dar dacă nu vom
vedea în învăţăturile lui Cristos aspectul lor
radical şi revoluţionam, nu vom prinde
miezul lucrării Sale.
VI. DISCURSUL   ROBULUI   DE   PE
MUNTELE MĂSLINILOR (cap. 13)
A.   Isus prezice distrugerea templului
(13:1, 2)
13:1 Pe când Domnul Isus părăsea zona
templului, pentru ultima oară înaintea morţii
Sale, unul din ucenicii Lui a încercat să-i
trezească entuziasmul cu privire la splen-
doarea templului şi a întregului complex
arhitectonic. Ucenicii erau absorbiţi de mă-
iestria arhitecturală implicată în procesul
stivuirii unor pietre uriaşe din care fuseseră
alcătuite zidurile.
13:2 Mântuitorul a evidenţiat însă că
toate aceste lucruri aveau să fie în curând
distruse. Nici o piatră nu va rămâne peste
cealaltă, atunci când armatele romane aveau
să invadeze Ierusalimul, în anul 70 d.Cr. Prin
urmare, ce rost mai avea să te preocupi de

lucruri care nu sunt altceva decât nişte
umbre trecătoare?
B.	începutul durerilor (13:3-8)
în discursul său de pe Muntele Măslini-
lor, Domnul a îndreptat atenţia ucenicilor
către evenimente de o importanţă mult mai
mare. Unele din profeţiile de aici par să se
refere la distrugerea Ierusalimului, din anul
70 d.Cr. Cele mai multe dintre ele se referă,
evident, la o perioadă mult mai târzie, res-
pectiv la Marea Strâmtorare şi la Revenirea
lui Cristos cu putere şi slavă. Cuvintele de
care trebuie să ţinem seama în mod deosebit
în acest pasaj — cuvinte valabile în orice
dispensaţie — sunt următoarele: (1) Luaţi
seama (v. 5, 23, 33); (2) Să nu vă tulburaţi
(v. 7); (3) răbdaţi (v. 13); (4) rugaţi-vă (v.
18, 33); şi (5) vegheaţi (v. 9, 33, 35, 37).
13:3, 4 Discursul demarează prin între-
barea lui Petru, Iacov, loan şi Andrei. Când
va fi distrus templul şi care va fi semnul care
va precede împlinrea evenimentului profeţit?
Răspunsul Domnului s-a referit şi la distru-
gerea unui templu ulterior, care va avea loc
în timpul Marii Strâmtorări, anterior Venirii
Sale a Doua Oară.
13:5,6 Mai întâi, ei trebuiau să ia seama
ca nimeni să nu-i înşele prin afirmaţia că ar
fi Mesia. Vor apărea mulţi cristoşi falşi —
cum reiese şi din apariţia atâtor culte false,
fiecare cu anti-cristul ei.
13:7,8 în al doilea rând, ei nu trebuie să
interpreteze războaiele şi zvonurile despre
războaie drept un semn al sfârşitului vremu-
rilor. Tot intervalul care va urma va fi presă-
rat cu tulburări pe plan internaţional. în plus,
vor mai exista mari cataclisme ale naturii —
cutremure de pământ, foamete şi neca-
zuri. Toate acestea nu vor fi decât durerile
preliminare naşterii, un preambul la o perioa-
dă de suferinţe fără precedent.
C.	Persecutarea ucenicilor (13:9-13)
13:9 în al treilea rând, Domnul a prezis
că va veni o perioadă de mare încercare
pentru cei care vor rămâne neclintiţi în
mărturia dată pentru Numele Său. Ei vor fi
târâţi la judecată înaintea tribunalelor civile
şi eclesiastice.
Deşi pasajul acesta se aplică la toate
perioadele mărturiei creştine, el pare să se
refere cu deosebire la lucrarea celor 144 000
de credincioşi evrei care vor duce evanghelia
împărăţiei la toate naţiunile, înainte de a veni
Domnul cu putere şi slavă, să domenască.
13:10 Versetul 10 nu trebuie să consti-

176

Marcu

tuie baza învăţăturii potrivit căreia evan-
ghelia trebuie... vestită la toate naţiunile
înainte de Răpirea bisericii. Evanghelia
trebuie, negreşit, să fie vestită în toată lumea
şi probabil că va fi, dar a afirma că ea tre-
buie [vestită în toată lumea, înainte de a
putea avea loc Răpirea] ar însemna a susţine
un lucru pe care Biblia nu-1 declară. Nici o
profeţie nu trebuie să se împlinească înaintea
ca Cristos să poată veni să-Şi ia la El sfinţii
Săi. El poate veni în orice clipă!
13:11 Domnul promite că credincioşii
persecutaţi care sunt daţi în judecată din
pricina Numelui Său vor primi ajutor divin
în apărarea lor. Ei nu vor trebui să-şi pregă-
tească din timp apărarea lor. Poate că nu va
fi timp. Duhul Sfânt le va da exact cuvintele
potrivite pe care trebuie să le rostească. Dar
această promisiune nu-i poate scuza pe cei
din vremea noastră care nu-şi pregătesc
temeinic predicile sau mesajele din evan-
ghelie. Mai degrabă, ea este garanţia ajuto-
rului supranatural, în momente de criză.
Făgăduinţa se adresează, de fapt, martirilor,
nu predicatorilor!
13:12,13 O altă trăsătură caracteristică a
zilelor marii strâmtorări va fi frecvenţa
cazurilor de trădare a celor care rămân cre-
dincioşi Mântuitorului. Astfel, unii credin-
cioşi vor fi pârâţi chiar de rude din familia
lor. Un mare val de sentimente anti-creştine
va cuprinde lumea. Va fi nevoie de mult
curaj ca cineva să rămână credincios Dom-
nului Isus, dar cine va răbda până la sfâr-
şit va fi mântuit. Asta nu poate însemna că
cei care rabdă vor primi mântuirea veşnică
datorită răbdării lor—deoarece în acest caz
am avea o evanghelie falsă. De asemenea nu
putem intepreta versetul în sensul că credin-
cioşii fideli vor fi salvaţi de la moarte fizică
în timpul marii strâmtorări, deoarece în alt
loc din Scriptură citim că mulţi îşi vor pe-
cetlui mărturia cu sângele lor. Mai degrabă,
sensul versetului ar putea fi acela că cei ce
vor răbda până la sfârşit vor demonstra
realitatea mântuirii lor. Cu alte cuvinte,
răbdarea îi va caracteriza pe cei care sunt cu
adevărat mântuiţi.
D. Marea strâmtorare (13:14-23)
13:14-18 Versetul 14 marchează punctul
de mijloc al perioadei tribulaţiei, începutul
marii tribulaţii. Ştim că este aşa prin compa-
raţia cu textul de la Daniel 9:27. în vremea
aceea, un mare idol abominabil va fi instalat
în templul de la Ierusalim. Oamenii vor fi
forţaţi să i se închine, în caz contrar fiind

omorâţi. Desigur, credincioşii adevăraţi vor
refuza să se închine acestui idol.
Instalarea acestui chip idolatru va sem-
nala începutul marii prigoane. Cei care citesc
şi cred Biblia vor şti că a sosit timpul să fugă
din Iudeea. Nu va fi timp să-şi adune lucru-
rile personale. Femeile gravide şi mamele
care alăptează vor fi în mare dezavantaj faţă
de ceilalţi. Dacă evenimentul va avea loc
iarna, asta va complica şi mai mult lucrurile.
13:19 Va fi vremea unui necaz mai mare
decât oricare altul din trecut sau din viitor.
Acesta este Marele Necaz sau Marea Strâm-
torare (sau Marea Tribulaţie). Domnul Isus
nu se referă aici la o perioadă generală de
necazuri sau strâmtorări prin care au trecut
credincioşii din toate veacurile. Perioada de
strâmtorare descrisă de Isus aici este de o
intensitate unică în toată istoria.
Observaţi că necazul descris aici este în
principal de natură iudaică, căci citim despre
templu (v. 14, cf. Mat. 24:15) şi despre
Iudeea (v. 14). este vremea necazului lui
Iacob (Ier. 30:7). Biserica nu este avută în
vedere aici. Ea va fi fost deja luată la cer,
înainte de a începe Ziua Domnului (I Tes.
4:13-18; cf. ITes. 5:1-3).
13:20 Potirele mâniei lui Dumnezeu vor
fi turnate peste lume în zilele acelea. Va fi o
vreme de calamităţi, haos şi vărsări de sânge.
De fapt, măcelul va fi atât de mare, încât
Dumnezeu va scurta în chip supranatural
durata zilei, deoarece altfel nimeni nu ar
supravieţui.
13:21,22 Marea Strâmtprare va cunoaşte
revenirea cristoşilor falşi. în disperarea lor,
oamenii se vor duce după oricine le va pro-
mite siguranţă. Dar credincioşii vor şti că
Cristos nu va apare pe furiş sau neanunţat.
Chiar dacă aceşti cristoşi falşi vor săvârşi
fapte supranaturale şi minuni (şi negreşit ei
vor proceda aşa), cei aleşi nu se vor lăsa
amăgiţi. Ei îşi vor da seama că aceste mira-
cole sunt de inspiraţie satanică.
Miracolele nu sunt neapărat de natură
divină. Ele reprezintă abateri supraomeneşti
de la legile cunoscute ale naturii, dar pot
reprezenta lucrarea Satanei, a îngerilor sau a
demonilor. Omul Păcatului va primi putere
satanică să săvârşească miracole (2 Tes. 2:9).
13:23 Aşadar, credincioşii trebuie să ia
seama şi să fie preveniţi din timp.
E. A doua venire (13:24-27)
13:24, 25 După necazul acela, se vor
petrece perturbaţii tulburătoare în ceruri.
Pământul va fi învăluit de întuneric, atât

Marcu

177

ziua, cât şi noaptea. Stelele vor cădea din
cer şi puterile care sunt în ceruri (forţele
care menţin corpurile cereşti pe orbitele lor)
vor fi clătinate.
13:26, 27 Atunci lumea cuprinsă de
groază şi uimire îl va vedea pe Fiul Omului
întorcându-se pe pământ, nu ca Nazarineanul
umil de altă dată, ci ca slăvit Cuceritor. El va
veni pe nori, escortat de miriade de fiinţe
îngereşti şi sfinţi glorificaţi. Va fi o scenă de
putere copleşitoare şi splendoare nemaipo-
menită. El îşi va trimite îngerii să-i adune pe
cei aleşi, adică pe toţi cei care L-au recunos-
cut ca Domn şi Mântuitor în timpul Marii
Strâmtorări. De la un capăt al pământului la
celălalt—din China până în Columbia—ei
vor veni să se bucure de binefacerile minu-
natei domnii de o mie de ani a Domnului
Isus pe pământ. Dar duşmanii Lui vor fi
nimiciţi în acelaşi timp.
F.  Parabola smochinului (13:28-31)
13:28 Smochinul este un simbol (sau
tip) al naţiunii Israel. Isus ne învaţă că înain-
te de a veni El a doua oară, smochinul va
înfrunzi. în 1948, a fost înfiinţat statul inde-
pendent Israel. Raportat la mărimea ei,
naţiunea aceasta exercită pe scena politică a
lumii o influenţă mult mai mare decât mări-
mea ei. Se poate spune, pe drept cuvânt, că
Israelul „înfrunzeşte". încă nu s-au arătat
roadele. De fapt, nici nu vor fi roade, înainte
ca să se întoarcă Mesia la un popor dispus
să-L primească.
13:29 înfiinţarea şi dezvoltarea naţiunii
Israel ne spune că Regele21 este aproape—
la uşi. Dacă venirea Lui pentru ca să dom-
nească este atât de aproape, cu cât mai a-
proape este venirea Sa pentru biserică —
Răpirea!
13:30 Versetul 30 este interpretat adesea
în sensul că toate lucrurile profeţite în acest
capitol ar avea loc în timpul vieţii celor din
vremea lui Cristos. Dar asta nu poate fi
adevărat, deoarece multe din evenimentele
descrise, în special cele din versetele 24-27,
pur şi simplu nu s-au petrecut atunci. Alţii
înţeleg că generaţia aflată în viaţă când a
înfrunzit smochinul, respectiv când a fost
întemeiat statul Israel, în 1948, va fi genera-
ţia care va vedea a doua venire a lui Cristos.
Noi preferăm o a treia interpretare: Termenul
din greacă: Generaţia aceasta ar putea
însemna „rasa aceasta" sau „neamul acesta",
în opinia noastră, textul se referă la „neamul
acesta evreu caracterizat de necredinţă faţă
de Mesia şi respingere a Sa." Mărturia pe

care ne-o oferă istoria este că „această gene-
raţie" nu a trecut. Naţiunea în întregimea ei
nu numai că a supravieţuit, ca popor distinct,
dar a persistat în animozitatea ei adânc-
înrădăcinată faţă de Domnul Isus. Isus a
prezis că naţiunea şi caracterul ei naţional
vor dăinui până la a doua Sa venire.
13:31 Domnul nostru a subliniat certitu-
dinea absolută a tuturor prezicerilor Sale.
Cerul atmosferic şi bolta cerească vor trece.
Pământul însuşi se va dizolva, dar orice
cuvânt rostit de El se va împlini.
G. Nu se cunoaşte ziua şi ceasul
(13:32-37)
13:32 Isus a spus: „Cât despre ziua
aceea sau ceasul acela, nu ştie nimeni: nici
îngerii care sunt în cer, nici Fiul, ci numai
Tatăl." Este bine cunoscut faptul că acest
verset a fost folosit de duşmanii evangheliei
în încercarea de a demonstra că Isus nu a
fost decât un om obişnuit, cu cunoaştere
limitată, ca noi înşine. Dar şi credincioşi
sinceri, însă debusolaţi, au recurs la el, pen-
tru a demonstra că Isus S-ar fi golit pe Sine
de atributele dumnezeirii, atunci când a venit
pe lume ca om.
Nici una din cele două interpretări de
mai sus nu este valabilă. Isus a fost şi este
atât Dumnezeu, cât şi Om. El a posedat toate
atributele dumnezeirii şi toate caracteristicile
unui om desăvârşit. Este adevărat că dumne-
zeirea Lui a fost învăluită într-un trup de
carne, dar a fost totuşi prezentă. Nu a existat
nici o clipă în care El să fi încetat să mai fie
pe de-a-ntregul Dumnezeu.
Atunci cum se poate afirma despre El că
nu cunoaşte vremea venirii sale a doua oară?
Noi credem că cheia răspunsului o găsim în
loan 15:15: „...robul nu ştie ce face stăpânul
său..." Ca Rob Desăvârşit, nu I s-a dat Dom-
nului Isus să cunoască vremea Venirii Sale.
Desigur, ca Dumnezeu, El cunoaşte acest
timp. Dar ca Rob, nu I s-a dat să cunoască
acest timp în scopul de a-1 dezvălui altora.
Iată explicaţia lui James H. Brookes în
această privinţă:
Nu este vorba de o negare a atotştiinţei divine a
Domnului nostru, ci, pur şi simplu, o aserţiune
că în economia răscumpărării umane, nu I-a fost
dat „să cunoască vremurile sau soroacele, pe
care Tatăl le-a păstrat sub stăpânirea Sa", Fapte
1:7. .Isus ştia că va veni din nou, şi adesea a
vorbit despre a doua sa venire, dar nu 1-a fost
atribuit, în cadrul funcţiei sale de Fiu, să stabi-

178

Marcu

lească data revenirii Sale şi, prin urmare, nu
putea s-o ofere ucenicilor Săi ca obiect al aştep-
tării lor pline de dor.22
13:33-37 Capitolul acesta se încheie cu
îndemnul la veghere şi rugăciune, în vederea
întoarcerii Domnului. Faptul că nu ştim data
rânduită pentru acest eveniment ar trebui să
ne menţină într-o stare de alertă.
O situaţie similară se petrece în fiecare zi
din viaţă. Cineva pleacă de acasă, într-o
călătorie îndelungată. El lasă instrucţiuni
robului său şi-i spune paznicului (străjerului)
şă vegheze în vederea întoarcerii sale. Isus
însuşi S-a asemănat cu omul plecat în călăto-
rie, care s-ar putea întoarce în orice clipă din
noapte. Oamenii săi, slujind pe post de
străjeri, nu au voie să fie găsiţi dormind în
post. Prin urmare, El le-a lăsat tuturor oame-
nilor săi acest îndemn: „Vegheaţi!"
VII PATIMILE ŞI MOARTEA
ROBULUI (cap. 14,15)
A.	Complotul de a-L omorî pe Isus
(14:1,2)
Era ziua de miercuri, din această săptă-
mână fatidică. Peste două zile avea să fie
Pastele, care începea perioada de şapte zile
a Sărbătorii Pâinii Nedospite. Liderii religi-
oşi erau hotărâţi să-L nimicească pe Domnul
Isus, dar n-au voit s-o facă în timpul sărbăto-
rilor religioase, deoarece mulţi dintre oameni
încă îl considerau pe Isus un profet.
Deşi preoţii cei mai de seamă şi căr-
turarii s-au hotărât să nu-L ucidă în timpul
praznicului, Providenţa divină a nesocotit
dorinţa lor şi Mielul Pascal al lui Dumnezeu
a fost omorât chiar atunci (vezi Mat. 26:2).
B.	Isus este uns în Betania (14:3-9)
După cum un bijutier plasează un dia-
mant pe fondul de catifea neagră, Duhul
Sfânt şi autorul uman inspirat de El, Marcu,
scot în evidenţă cu multă măiestrie splen-
doarea iubirii unei femei pentru Domnul
nostru, în răstimpul dintre întunecatul com-
plot al ierarhiei religioase şi urzirea lui Iuda.
14:3 Simon leprosul a dat un ospăţ în
cinstea Mântuitorului, poate ca semn de
recunoştinţă pentru că a fost vindecat. O
femeie al cărei nume nu este menţionat
(probabil că era Maria din Betania, loan
12:3) a uns din belşug capul lui Isus cu un
parfum foarte costisitor. Mare a fost iubirea
ei pentru El!
14:4, 5 Unii din oaspeţi au considerat
gestul acesta drept o mare risipă. în ochii lor

femeia aceasta era o risipitoare şi nesăbuită.
De ce nu a vândut parfumul iar banii să-i fi
dat la săraci? (Suma menţionată: trei sute de
dinari echivala cu salariul pe un an.) Şi unii
din vremea noastră consideră că este o risipă
să dai un an din viaţa ta Domnului, ca să nu
mai spun ce totală irosire ar fi pentru ei să-I
dai întreaga viaţă Domnului!
14:6-8 Isus a mustrat cârteala lor. Fe-
meia aceasta recunoscuse prilejul de aur pe
care 1-a avut de a aduce un omagiu Mântui-
torului. Dacă erau chiar atât de grijulii faţă
de săraci, ei bine, pe aceştia aveau prilejul
oricând să-i ajute, deoarece săracii sunt
pretutindeni în jurul nostru. Dar Domnul
avea să moară şi să fie îngropat în curând.
Femeia aceasta a dorit să-şi arate recunoş-
tinţa cum s-a priceput ea. Poate îşi va fi spus
că nu va reuşi să aibă grijă de trupul Lui
după ce a murit, prin urmare, acum era
momentul să-şi arate dragostea pentru El, cât
era încă în viaţă!
14:9 Aroma parfumului acela a străbătut
veacurile, până la noi. Isus a spus că fapta ei
va fi imortalizată în toată lumea, cum s-a şi
întâmplat, prin intermediudl evangheliilor.
C.	Perfidia lui Iuda (14:10,11)
Femeia 1-a preţuit nespus de mult pe
Mântuitorul. în contrast cu ea, Iuda L-a
preţuit foarte puţin. Deşi trăise alături de
Domnul Isus cel puţin un an şi nu avusese
parte decât de cea mai aleasă grijă şi binefa-
cere din partea Lui, Iuda s-a dus acum pe
furiş la preoţii cei mai de seamă, garantându-
le că îl va da, prin trădare, pe Fiul lui Dum-
nezeu în mâinile lor. Bucuroşi la culme, ei n-
au mai stat pe gânduri, ci au primit oferta lui,
oferindu-se să-1 răsplătească cu bani pentru
actul său de vânzare. Nu-i mai rămânea
decât să pună la punct detaliile vânzării.
D.	Pregătirile în vederea Pastelor
(14:12-16)
Deşi nu se poate stabili cu precizie cro-
nologia exactă a evenimentelor, putem afima
însă că în acest punct al naraţiunii ne aflăm
în joia din săptămâna Pastelor. Ucenicii nu
prea îşi dădeau seama că aceasta avea să fie
împlinirea şi punctul culminant al tuturor
Pastelor care s-au celebrat vreodată. Ei L-au
rugat pe Domnul să le spună unde vor sărbă-
tori Pastele. El i-a trimis la Ierusalim, îndru-
mându-i să caute un om care purta un urcior
de apă — fapt de o remarcabilă raritate,
deoarece de obicei femeile erau însărcinate
cu această treabă. Omul acesta avea să-i

Marcu

179

conducă la casa unde aveau să petreacă
Pastele. Ei aveau să-1 roage apoi pe proprie-
tarul casei să le arate încăperea în care învă-
ţătorul putea mânca Pastele cu ucenicii Săi.
Ce minunat este să-L vedem pe Domnul
alegând şi comandând în felul acesta! El
acţionează ca Dregător Suveran al oamenilor
şi al lucrurilor. Minunat este să constatăm că
au fost inimi gata să răspundă la chemarea
Lui, oameni dispuşi să se pună pe ei înşişi şi
averile lor la dispoziţia Lui. Ce bine e de noi
când îi acordăm acces imediat şi binevoitor
la oricare încăpere din viaţa noastră!
E.	Isus prezice trădarea Sa (14:17-21)
în aceeaşi seară El a venit cu cei doi-
sprezece în odaia de sus care fusese pregătită
pentru ei. Pe când stăteau întinşi şi mâncau,
Isus a anunţat că unul din ucenici avea să-L
trădeze. Ei au recunoscut cu toţii potenţialul
propriei lor firi păcătoase. Cu un sănătos
sentiment de dezgust propriu, fiecare L-a
întrebat dacă nu cumva el este vinovatul.
Atunci Isus l-a dezvăluit pe trădător, ca fiind
cel care a înmuiat pâniea în sos împreună cu
El, adică cel căruia i-a dat El bucata de
pâine. Fiul Omului mergea la moarte, cum
fusese prezis, a relevat Domnul, dar mare va
fi pierzarea celui care îl va trăda! De fapt,
bine ar fi fost pentru omul acela să nu se
fi născut.
F.	Prima celebrare a Cinei Domnului
(14:22-26)
14:22-25 După ce a luat pâinea, Iuda a
ieşit afară în bezna nopţii (loan 13:30). Isus
a instituit apoi ceea ce noi numim azi: Cina
Domnului. Sensul ei este minunat deliniat în
trei cuvinte: (1) a luat—asupra Sa umanita-
tea; (2) a frânt — El urma să fie frânt pe
cruce; (3) a dat — S-a dat pe Sine pentru
noi.
Pâinea a semnificat trupul Său dăruit,
paharul: sângele Său vărsat. Prin sângele
Său El a ratificat Noul Legământ. Pentru El
nu mai era prilej de bucurie până la reveni-
rea Sa pe pământ, ca să-Şi întemeieze împă-
răţia.
14:26 în acest punct, ei au cântat un imn
— probabil o porţiune din Marele Halei —
Psalmii 113-118. Apoi au ieşit din Ierusalim,
traversând pârâul Kedron, şi urcând pe
Muntele Măslinilor.
G.	încrederea de sine a lui Petru
(14:27-31)
14:27, 28 Pe drum, Mântuitorul i-a

avertizat pe ucenici că se vor ruşina şi se vor
teme să fie recunoscuţi ca adepţi ai Săi, în
ceasurile care vor urma şi că va fi exact cum
prezisese Zaharia: Păstorul va bi bătut şi
oile se vor risipi (Zah. 13:7). Dar, cu o
delicateţe de nedescris, Domnul i-a asigurat
că El nu se va lepăda de ei. Când va învia
din morţi, El îi va aştepta în Galileea.
14:29,30 Petru s-a indignat la ideea că
ar putea să se lepede de Domnul. Poate
ceilalţi ar putea face aşa, dar el niciodată!
Domnul Isus a corectat acel „niciodată" în
„curând". înainte de a cânta cocoşul de
două ori, Petru avea să se lepede de Mântu-
itorul de trei ori.
14:31 „Este ridicol" a strigat Petru. „Mai
bine mor, decât să mă lepăd de Tine" Nu
numai Petru a protestat zgomotos că nu se va
lepăda. Cu toţii s-au angajat în declaraţii
zgomotoase de loialitate, bazate pe încrede-
rea în ei înşişi. Să nu uităm că nici noi nu
suntem cu nimic mai buni. Cu toţii trebuie să
ajungem să cunoaştem câtă laşitate şi slăbi-
ciune zac în inima noastră.
H. Agonia din Ghetsimane (14:32-42)
14:32 între timp afară se întunecase. Era
noaptea de joi spre vineri. Când au ajuns la
un teren împrejmuit de un gard, numit Ghe-
tsimane, Domnul Isus i-a lăsat pe opt dintre
ucenici lângă intrare.
14:33, 34 I-a luat pe Petru, Iacov şi
loan cu EI, pătrunzând mai adânc în grădi-
nă. Acolo a simţit o povară copleşitoare
asupra sufletului Său sfânt, anticipând faptul
că va deveni jertfa de păcat pentru noi. Nu
putem concepe ce a însemnat aceasta pentru
El, Cel Fără Păcat, să fie făcut păcat pentru
noi! El i-a lăsat pe cei trei ucenici, dându-le
instrucţiuni să stea acolo şi să vegheze. El
S-a dus puţin mai departe, în grădină, fiind
singur. Astfel El avea să meargă la cruce
singur, purtând groaznica judecată a lui
Dumnezeu împotriva păcatelor noastre.
14:35 Plini de uimire şi sfială, îl privim
pe Domnul Isus întins cu faţa la pământ,
rugându-Se lui Dumnezeu. Oare îi cerea El
să fie scutit de a trebui să meargă la cruce?
Nicidecum! Doar pentru asta venise în lume!
Mai întâi, El S-a rugat ca, dacă este cu
putinţă, să treacă de la EI ceasul acela.
Dacă exista orice altă cale prin care păcătoşii
să poate fi mântuiţi decât prin moartea,
îngroparea şi învierea Lui, atunci Dumnezeu
să-I descopere acea cale. Din ceruri nu s-a
auzit nici un glas, căci nu era nici o altă cale
prin care puteam fi răscumpăraţi noi.

180

Marcu

14:36 Din nou, S;a rugat: „Ava, Tată,
Ţie toate lucrurile îţi sunt cu putinţă;
depărtează de la Mine paharul acesta!
Totuşi, nu ce voiesc Eu, ci ceea ce voieşti
Tu." Observaţi că El s-a adresat lui Dum-
nezeu cu termenul de Tată preaiubit al Său,
pentru care toate lucrurile sunt cu putinţă.
Aici nu se punea atât de mult problema
posibilităţii fizice, ci a celei morale. Putea
găsi Tatăl Atotputernic orice altă bază nepri-
hănită prin care să-i salveze pe păcătoşii
prihăniţi? Cerurile tăcute au indicat că nu
exista altă cale. Fiul Sfânt al lui Dumnezeu
trebuia să-Şi verse sângele, pentru ca păcăto-
şii să poată fi eliberaţi de păcat!
14:37-40 întorcându-se la cei trei uce-
nici, i-a găsit dormind! Ce trist comentariu
asupra naturii umane decăzute! Isus 1-a
prevenit pe Petru să nu doarmă în acel ceas
crucial. Doar cu puţin timp în urmă Petru se
lăudase că statornicia lui avea să fie până la
moarte! Iar acum nu fusese în stare nici
măcar să rămână treaz, un timp! Dacă un om
nu poate să se roage un ceas, este improba-
bil că va reuşi să se împotrivească ispitei,
când va veni clipa presiunii maxime. Indife-
rent cât de plin de entuziasm ar fi duhul său,
el va trebui să ia serios în considerare slăbi-
ciunea trupului său.
14:41, 42 De trei ori Domnul Isus s-a
întors, găsindu-i pe ucenici adormiţi. Apoi El
a zis: „încă dormiţi şi vă odihniţi? Destul!
A sosit ceasul; iată, Fiul Omului este
vândut în mâinile păcătoşilor/' Şi cu asta,
s-au sculat şi au plecat. Dar n-au avut mult
de mers.
I.   Isus este trădat şi arestat (14:43-52)
14:43 Iuda intrase deja în grădină, îm-
preună cu ceata celor care căutau să-L prindă
pe Isus. Cohortele care-1 însoţeau purtau
săbii şi ciomege, ca şi când s-ar fi dus să
prindă un criminal periculos.
14:44,45 Vânzătorul aranjase să dea un
anumit semnal. Cel pe care avea să-L sărute
era Cel pe care trebuiau să-L prindă. Astfel,
el s-a apropiat de Isus, adresându-I-se cu
titlul de Rabbi (învăţătorule) şi L-a săru-
tat cu efuziune. (Forma emfatică a verbului
din original sugerează un sărut repetat şi
demonstrativ.) De ce L-a trădat Iuda pe
Domnul? Era el oare dezamăgit de faptul că
Isus nu preluase frânele guvernării? I se
spulberaseră oare speranţele sale de a ocupa
un loc proeminent în împărăţia aceea? Fu-
sese copleşit de lăcomie? Toate acestea vor
fi contribuit, într-o măsură mai mică sau mai

mare, la infama lui faptă.
14:46-60 însoţitorii înarmaţi ai trădăto-
rului au făcut un pas înainte, arestându-L pe
Domnul. Imediat Petru şi-a scos sabia şi a
tăiat urechea robului marelui preot. A fost o
reacţie naturală, nu una spirituală. Petru
folosea arme carnale în cadrul unei lupte de
natură spirituală. Domnul l-a mustrat pe
Petru şi, în chip miraculos, a vindecat ure-
chea robului, aşa cum aflăm de la Luca
22:51 şi loan 18:11. Isus le-a amintit apoi
răpitorilor Săi cât de nepotrivit era să-L ia cu
forţa! Doar fusese cu ei zilnic în templu,
învăţându-i! De ce nu L-au prins atunci? El
cunoştea răspunsul. Trebuia să se împli-
nească Scripturile care profeţiseră că El va
fi vândut (Ps. 41:9), arestat (îs. 53:7) maltra-
tat (Ps. 22:12) şi părăsit (Zah. 13:7).
14:51, 52 Marcu este singurul dintre
evanghelişti care consemnează acest inci-
dent. Este foarte răspândită opinia potrivit
căreia Marcu este tânărul care, cuprins de
panică, a lăsat în mâinile celor care voiau să-
1 prindă haina, fugind de la faţa locului.
Haina de in nu era un veşmânt obişnuit, ci
un veşmânt improvizat, cu care s-a acoperit
la repezeală.
Erdman comentează în această privinţă:
„Probabil că acest incident pitoresc a fost
consemnat ca să ne arate cât de părăsit de
toţi a fost Isus în ceasurile primejdiei şi
durerii Sale. Negreşit El a ştiut ce înseamnă
să suferi în singurătate!"
J.  Isus înaintea marelui preot
(14:53,54)
Procesul eclesiastic este consemnat de la
14:52 la 15:1, relatarea fiind alcătuită din trei
părţi: (1) Procesul înaintea marelui preot (v.
53, 54); (2) sesiunea de la miezul nopţii a
sinedriului (v. 55-65); (3) sesiunea de dimi-
neaţă a sinedriului (15:1).
14:53 în general cercetătorii sunt de
acord că Marcu consemnează aici procesul
ţinut înaintea lui Caiafa. Procesul în faţa lui
Ana se găseşte la loan 18:13, 19-24.
14:54 Petru a mers după Domnul Isus,
până în curtea marelui preot, urmându-L de
la o distanţă pe care el o considera lipsită de
primejdii. Cineva a schiţat etapele căderii lui,
după cum urmează:
1.	Mai întâi a luptat—dovedind râvnă fără
pricepere.
2.	Apoi a fugit — retragere; laşitate.
3.	în cele din urmă, L-a urmat pe Domnul
de departe — atitudinea unui ucenic cu
jumătate de măsură, care îl slujeşte doar
1.	
Marcu

181

la adăpostul întunericului.
Apoi s-a aşezat lângă foc, împreună cu
aprozii, încălzindu-se la un loc cu duşmanii
Domnului.
K. Isus înaintea Sinedriului (14:55-65)
14:55-59 Deşi nu se afirmă lămurit,
versetul 55 pare să constituie relatarea şedin-
ţei ţinută de Sinedriu la miezul nopţii. Cor-
pul de şaptezeci şi unu de lideri religioşi era
prezidat de marele preot. în această noapte,
fariseii, saducheii, cărturarii şi bătrânii care
alcătuiau Sinedriul au manifestat o totală
lipsă de respect faţă de regulamentul în
virtutea căruia îşi desfăşurau ei activitatea.
Ei nu aveau voie să se întrunească pe timp
de noapte sau în timpul unui praznic iudaic.
Ei nu aveau voie să ofere mită unor martori,
pentru a-i determina să comită sperjur. Apoi
sentinţa de condamnare la moarte nu avea
voie să fie dusă la îndeplinire decât după
scurgerea unei nopţi. Iar verdictele lor nu
aveau valabilitate, decât dacă şedinţa lor
avea loc în Sala de Piatră Cioplită, din zona
templului.
In zelul lor de a-L pierde pe Domnul
Isus, autorităţile religioase nu s-au dat în
lături de la încălcarea propriilor lor legi! în
eforturile lor disperate, au reuşit până la
urmă să găsească un grup de martori minci-
noşi, dar aceştia nu au reuşit să prezinte o
mărturie unitară, ci s-au contrazis tot timpul.
Unii au răstălmăcit cuvintele rostite de Dom-
nul Isus, potrivit cărora avea să distrugă
templul făcut de mâini, reclădind, în trei zile,
altul nefăcut de mâini. La loan 2:19 găsim
ceea ce a spus în realitate Domnul Isus. Ei
au încurcat voit tempul din Ierusalim cu
templul trupului Său.
14:60-62 Când L-a interogat prima oară
marele preot, Isus nu a răspuns. Dar când a
fost întrebat sub jurământ (Mat. 26:63) dacă
este Mesia, Fiul Celui Binecuvântat, Mân-
tuitorul a răspuns că este, conformându-se
astfel poruncii de la Levitic 5:1. Apoi, ca să
spulbere orice îndoială care ar mai putea
persita cu privire la identitatea Sa, pe care
Şi-o declarase, Domnul Isus i-a spus marelui
preot că îl va vedea pe Fiul Omului stând la
dreapta Puterii şi venind pe norii cerului.
Prin asta, El a vrut să spună că marele preot
II va vedea manifestat pe deplin ca Dumne-
zeu, în timpul primei Sale veniri, gloria
dumnezeirii Sale a fost acoperită de vălul
unui trup omenesc. Dar când va veni a doua
oară, cu putere şi slavă, vălul va fi înlăturat
şi toţi vor şti exact cine este.

14:63,64 Marele preot a înţeles ce vrea
să spună Isus. El şi-a sfaşit hainele, ca semn
de indignare neprihănită, împotriva acestei
presupuse blasfemii. Israelitul care ar fi
trebuit să fie primul care să-L recunoască şi
să-L primească pe Mesia a fost, în realitate,
cel care L-a condamnat cel mai aprig! Dar
nu numai el, ci şi întregul Sinedriu23 a con-
venit că Isus rostise o blasfemie şi L-au
condamnat să fie pedepsit cu moartea.
14:65 Scena care a urmat a fost de un
grotesc dus până la limitele insuportabilului.
Unii din membrii Sinedriului au început să-L
scuipe pe Fiul lui Dumnezeu, să-L lege la
ochi şi să-I ceară să le spună cine L-a lovit!
Este aproape incredibil că vrednicul Mântu-
itor a trebuit să îndure o împotrivire atât de
mare din partea păcătoşilor faţă de El. Apro-
zii însărcinaţi cu paza templului s-au unit şi
ei cu membrii Sinedriului, lovindu-L cu
palmele.
L. Petru se leapădă de Isus şi plânge cu
amar (14:66-72)
14:66-68 Petru aştepta în curtea clădirii.
Una din slujnicele marelui preot a trecut pe
acolo. Ea s-a uitat cu luare aminte la el şi
apoi l-a acuzat că este adept al Nazarineanu-
lui Isus. Jalnicul ucenic s-a prefăcut că habar
nu are despre ce este acuzat şi apoi s-a dus
în pridvor, unde a auzit cocoşul cântând. A
fost o clipă de groază. Păcatul îşi recupera
plata sa cumplită.
14:69, 70 Fata l-a văzut din nou şi a
arătat cu mâna spre el, precizând că e uceni-
cul lui Isus. Petru s-a lepădat din nou, cu
răceală, întrebându-se, probabil, de ce nu-1
lasă oamenii în pace. Apoi mulţimea i-a spus
lui Petru: „Nu mai încape îndoială că eşti
unul dintre ei, căci eşti galileean şi graiul
tău seamănă cu al lor."
14:71,72 Blestemând şi jurându-se Petru
a declarat răspicat că nu-L cunoaşte pe acest
Om. Cum a rostit aceste cuvinte, a cântat
cocoşul. Natura părea să protesteze astfel îm-
potriva unei minciuni atât de sfruntate. într-o
clipită, Petru şi-a dat seama că s-a împlinit
prezicerea Domnului. Atunci a izbucnit într-
un plâns amar. Este semnificativ că toate
patru evangheliile consemnează tăgăduirile
lui Petru. Cu toţii trebuie să învăţăm să nu ne
încredem în noi înşine, ci să ne bizuim cu
totul pe puterea lui Dumnezeu.
M. Procesul de dimineaţă înaintea Sine-
driului (15:1)
Versetul  acesta descrie sesiunea de

182

Marcu

dimineaţă a Sinedriului, convocată probabil
pentru a valida acţiunea ilegală luată în
noaptea care tocmai se încheiase. în conse-
cinţă, Isus a fost legat şi dus la Pilat, guver-
natorul roman al Palestinei.
N. Isus înainte alui Pilat (15:2-5)
15:2 Până în acest moment, Isus fusese
judecat de liderii religioşi sub acuzaţia de
blasfemie. Acum a fost dus înaintea unei
instanţe civile, sub acuzaţia de trădare.
Procesul civil s-a desfăşurat în trei etape —
prima înaintea lui Pilat, a doua înaintea lui
Irod şi în sfârşit din nou înaintea lui Pilat.
Pilat L-a întrebat pe Isus dacă este
Regele iudeilor. Dacă era, atunci se putea
presupune că era dedicat cauzei de a-1 răstur-
na pe Cezar şi deci Se făcea vinovat de
trădare.
15:3-5 Preoţii cei mai de seamă au adus
un potop de acuzaţii împotriva lui Isus. Pilat
n-a putut să-şi explice prestanţa şi echilibrul
lăuntric al lui Isus, în faţa unor acuzaţii atât
de incriminatorii. El L-a întrebat pe Isus de
ce nu se apără, dar Isus a refuzat să le răs-
pundă criticilor săi.
O. Isus sau Baraba? (15:6-15)
15:6-8 Era obiceiul ca guvernatorul
roman să elibereze un deţinut iudeu cu oca-
zia acestui praznic — un fel de gest politic
menit să aplaneze nemulţumirea populaţiei.
Unul din deţinuţii care se calificau pentru
această eliberare era Baraba, ce se făcuse
vinovat de rebeliuni şi asasinat. Când Pilat s-
a oferit să-L elibereze pe Isus, provocându-i
astfel pe invidioşii preoţi, oamenii au fost
îndemnaţi să-1 ceară pe Baraba. Tocmai cei
care-L acuzau pe Isus de trădare împotriva
Cezarului cereau acum eliberarea unui om
care se făcuse cu adevărat vinovat de comi-
terea unei crime! Poziţia marelui preot a fost
lipsită de orice raţiuni şi ridicolă — dar aşa
e întotdeauna păcatul. în esenţă, ei erau
geloşi pe popularitatea Lui.
15:9-14 Pilat a întrebat ce să facă cu Cel
pe care ei îl numeau Regele Iudeilor. Oa-
menii au strigat cu sălbăticie: „Răstigneşte-
L!" Pilat le-a cerut să invoce un motiv pen-
tru această sentinţă, dar nu s-a oferit nici
unul. Isteria gloatei atinsese cote periculoase.
Oamenii strigau întruna: „Răstigneşte-L!"
15:15 Şi astfel, Pilat, om fără coloana
verticală, le-a făcut pe plac, eliberându-1 pe
Baraba. Iar pe Isus L-a pus să fie biciuit şi
L-a dat pe mâna soldaţilor, să fie răstignit. A
fost un verdict de o monstruoasă fărădelege!

Şi totuşi, a constituit o parabolă a răscumpă-
rării noastre — El, Cel nevinovat, dat să
moară pentru ca celor vinovaţi să li se poată
da drumul.
P.  Soldaţii ÎI batjocoresc pe Robul lui
Dumnezeu (15:16-21)
15:16-19 Ostaşii L-au dus pe Isus în
curte, adică în pretoriu, la reşedinţa guver-
natorului. După ce a adunat toată cohorta, ei
au organizat o încoronare de batjocură pen-
tru Regele iudeilor. O, dacă ar fi ştiut ei pe
Cine îl batjocoresc! Era chiar Fiul lui Dum-
nezeu, îmbrăcat cu purpură. Era însuşi Crea-
torul lor, cu cununa de spini pe cap! II batjo-
coreau pe Cel care ţine în mâna Lui întreg
universul. Pe Domnul vieţii şi al slavei II
loveau peste cap. îl scuipau pe Prinţul păcii.
Făceau plecăciuni în batjocură înaintea
Regelui regilor şi Domnului domnilor!
15:20,21 După ce s-au săturat de glu-
mele lor vulgare, L-au îmbrăcat cu hainele
Lui şi L-au dus afară ca să-L răstigneas-
că. Marcu aminteşte aici că ostaşii i-au
ordonat unui trecător, pe nume Simon din
Cirena (o localitate din nordul Africii) să
poarte crucea Lui. E posibil ca acesta să fie
fost un negru, dar, după toate probabilităţile
era un evreu elenistic. El avea doi fii: Ale-
xandru şi Rufus, care erau probabil cre-
dincioşi (dacă Rufus sau Ruf este una şi
aceeaşi persoană cu cea menţionată la Ro-
mani 16:13). Prin faptul că a purtat crucea,
venind în urma Iui Isus, el ne-a pus la dispo-
ziţie imaginea ideală care ar trebui să ne
caracterizeze şi pe noi, ca ucenici ai Mântui-
torului.
Q. Răstignirea (15:22-32)
Duhul lui Dumnezeu descrie răstignirea
în termeni simpli şi lipsiţi de emoţie. Duhul
lui Dumnezeu nu se opreşte excesiv asupra
cruzimii nespus de mari implicată în acest
mod de execuţie, nici asupra suferinţei cum-
plite pe care o presupunea.
La ora actuală nu se cunoaşte locul exact
unde a avut loc răstignirea. Deşi, potrivit
tradiţiei, aceasta s-ar fi petrecut pe locul
actualei Biserici a Sfântului Mormânt, res-
pectiv în interiorul zidurilor oraşului, adepţii
teoriei respective susţin că pe vremea lui
Cristos aceasta s-ar fi aflat în afara zidurilor
oraşului. După alţii, răstignirea ar fi fost
executată pe actualul loc numit Gordon's
Calvary (Calvarul lui Gordon), respectiv în
partea de nord a zidurilor cetăţii, lângă o

Marcu

183

grădină.
15:22 Golgota este un cuvânt aramaic,
însemnând craniu. Calvar este echivalentul
termenului în latină. Poate că locul respectiv
avea înfăţişarea unui craniu sau a fost numit
aşa, datorită faptului că acolo aveau loc
execuţiile.
15:23 Ostaşii I-au oferit lui Isus vin
amestecat cu smirnă, care ar fi avut darul
de a atenua durerea. Fiind însă hotărât să
poarte păcatele omenirii cu conştiinţa deplin
trează, Domnul a refuzat să bea această
băutură.
15:24 Ostaşii trăgeau la sorţi pentru
hainele celor răstigniţi. Când au luat hainele
Mântuitorului, au preluat cam toată averea
materială pe care o posedase El.
15:25-28 Era ora 9 dimineaţa, când
L-au răstignit. Deasupra capului său au
aşezat titlul: REGELE IUDEILOR. (Marcu
nu redă conţinutul integral al inscripţiei, ci se
mulţumeşte să ne prezinte esenţa ei; vezi
Mat. 27:37; Luca 23:38; loan 19:19.) împre-
ună cu El au fost răstigniţi doi tâlhari, câte
unul de o parte şi de alta a Lui, exact aşa
cum prezisese Isaia că la moartea Sa El va fi
asociat cu criminalii (îs. 53:12).24
15:29, 30 Domnul Isus a fost batjocorit
de cei care au trecut pe acolo (v. 29, 30), de
preoţii cei mai de seamă şi de cărturari (v.
31, 32a), precum şi de cei doi tâlhari (v.
32b).
Trecătorii erau probabil evrei care se
pregăteau să prăznuiască Pastele, în interio-
rul cetăţii. Dar pe când erau încă în afara
zidurilor cetăţii, ei au azvârlit insulte îm-
potriva Mielului Pascal. Ei au răstălmăcit
cuvintele rostite de El cu privire la faptul că
va distruge mult îndrăgitul lor templu şi-l va
reclădi în trei zile. Dacă era într-adevăr atât
de mare, spuneau ei, atunci să Se salveze pe
Sine, coborându-Se de pe cruce.
15:31 Preoţii cei mai de seamă şi cărtu-
rarii au luat în râs declaraţia Lui că i-a mân-
tuit pe alţii. „Pe alţii i-a mântuit şi pe Sine
nu Se poate mântui!" Era o remarcă de
cumplită cruzime, dar, fără ca ei să-şi dea
seama, adevărată! A fost adevărat atât în
viaţa Domnului nostru, cât şi în a noastră.
Noi nu-i putem mântui pe alţii în timp ce
căutăm să ne mântuim pe noi înşine.
15:32 Liderii religioşi L-au provocat de
asemenea, să Se coboare de pe cruce, dacă
este cu adevărat Mesia, Regele Israelului.
Atunci, au afirmat ei, vor crede. Să vedem şi
vom crede!25 Dar la Dumnezeu topica corec-
tă este: „Crede şi vei vedea!"

Până şi tâlharii L-au batjocorit!
R. Trei ore de întuneric (15:33-41)
15:33 în intervalul de la amiază la ora
trei toată ţara a fost învăluită de întuneric.
Isus purta atunci întreaga povară a judecăţii
lui Dumnezeu îndreptată împotriva păcatelor
noastre. El a suferit despărţirea spirituală de
Dumnezeu şi dezolarea asociată cu această
despărţire. Nici o minte omenească nu va
putea înţelege vreodată agonia pe care a
suferit-o El când sufletul Lui a fost făcut o
jertfa pentru păcat.
15:34 La sfârşitul agoniei Sale, Isus a a
strigat cu glas tare (în aramaică):
„Dumnezeul Meu, Dumnezeul Meu, de ce
M-ai părăsit?" Dumnezeu îl părăsise, deoa-
rece în sfinţenia Sa El trebuie să Se disocie-
ze de păcat. Domnul Isus Se identificase pe
Sine cu păcatele noastre, plătind acum pe-
deapsa integrală pentru ele.
15:35,36 Unii oameni din cadrul acestei
gloate sălbatice au sugerat că poate El 1-a
chemat pe Ilie, când a spus: „Eloi, Eloi". Şi,
cu un gest final de înjosire, unul din ei a
înmuiat un burete în vin acru, L-a pus într-o
trestie şi I-a dat să bea.
15:37 Dar Isus a scos un strigăt tare,
plin de triumf şi tărie, după care Şi-a dat
ultima suflare. Moartea Sa a fost un act al
voinţei Sale, nu un colaps involuntar.
15:38 în clipa aceea, perdeaua dină-
untrul templului s-a rupt în două, de sus
până jos. Aceasta a fost o intervenţie a lui
Dumnezeu, prin care El arăta că prin moar-
tea lui Cristos accesul în sanctuarul lui Dum-
nezeu constituie din acel moment privilegiul
tuturor credincioşilor (vezi Ev. 10:19-22).
S-a inaugurat atunci o nouă şi măreaţă eră—
era apropierii de Dumnezeu, nu a îndepăr-
tării de El.
15:39 Mărturia sutaşului roman, deşi a
fost o declaraţie nobilă, nu a recunoscut,
neapărat, egalitatea lui Isus cu Dumnezeu.
Sutaşul roman L-a recunoscut doar ca Fiu al
lui Dumnezeu. Fără îndoială El va fi fost
cuprins de profunda implicaţie a faptului că
sub ochii lui se scrie un moment solemn al
istoriei. Dar nu se precizează dacă credinţa
lui a fost autentică.
15:40,41 Marcu menţionează că anumite
femei au rămas la cruce. E demn de menţio-
nat faptul că femeile strălucesc luminos pe
paginile Evangheliei. Din considerente de
siguranţă personală, bărbaţii s-au ascuns. în
schimb, devotamentul femeilor le-a făcut pe
acestea să pună dragostea lor pentru Cristos

184

Marcu

mai presus de propriile lor interese. Ele au
fost cele din urmă care au plecat de la cruce
şi primele care s-au înfăţişat la mormânt.
S.  înhumarea în mormântul Iui Iosif
(15:42-47)
15:42 Sabatul începea vinerea. Ziua
dinaintea Sabatului sau a altei sărbători era
cunoscută sub denumirea de Ziua Pregăti-
rii.26
15:43 Necesitatea unei acţiuni neântâr-
ziate 1-a determinat probabil pe Iosif din
Arimatea să-i ceară lui Pilat permisiunea de
a înhuma trupul lui Isus. Iosif era un evreu
evlavios, probabil membru în Sinedriu (Luca
23:50, 51); vezi şi Mat. 27:57; loan 19:38).
15:44,45 Lui Pilat nu i-a venit să creadă
că Isus a murit deja. Când sutaşul a confir-
mat acest fapt, guvernatorul a dăruit lui
Iosif trupul. (Pentru trupul lui Isus se folo-
sesc aici, în textul original, doi termeni
diferiţi: Iosif a cerut trupul Domnului Isus
iar Pilat i-a acordat cadavrul.)
15:46 Cu multă grijă şi pioşenie, Iosif
(împreună cu Nicodim—loan 19:38,39) au
îmbălsămat trupul, L-a înfăşurat în pânză
de in, L-a pus într-un mormânt săpat în
stâncă—acesta fiind un mormânt nou, aflat
în proprietatea sa. Uşa de intrare în mormânt
a fost sigilată cu o piatră în formă de mone-
dă, care putea fi rostogolită de-a lungul unui
canal săpat în stâncă.
15:47 Din nou se aminteşte că femeile,
respectiv cele două Marii, au fost la faţa
locului. Li se cuvine toată admiraţia pentru
sentimentele lor de afecţiune curată şi neân-
fricată. Se spune că majoritatea misionarilor
din vremea noastră sunt femei. Dar bărbaţii
unde sunt?
VIII  TRIUMFUL ROBULUI (16:1-20)
A. Femeile la mormântul gol (16:1-8)
16:1-8 Sâmbătă seara cele două Marii
împreună cu Salome au venit la mormânt să
îmbălsămeze trupul lui Isus cu mirodenii.
Ele ştiau că nu va fi uşor. Erau conştiente că
gura mormântului fusese acoperită cu o
piatră uriaşă. Apoi ştiau că romanii puseseră
un sigiliu şi puseseră ostaşi să păzească
mormântul. Dar dragostea trece peste munţi
de greutăţi, reuşind să atingă, în final, ţinta
sa.
Dis-de-dimineaţă, în ziua dintâi a săp-
tămânii, adică duminică, ele se întrebau cu
glas tare cine va prăvăli piatra de la uşa
mormântului. Şi, când şi-au ridicat ochii,

au văzut că piatra fusese deja răsturnată! De
câte ori nu constatăm şi noi că, atunci când
ţinem cu tot dinadinsul să-I dăm cinste
Mântuitorului, greutăţile sunt înlăturate din
calea noastră chiar înainte de a da noi peste
ele!
16:5,6 Intrând în mormânt, ele au văzut
un înger, cu înfăţişarea de tânăr îmbrăcat în
alb. El le-a spulberat numaidecât temerile,
anunţând că Isus a înviat, că mormântul este
gol.
16:7 Apoi îngerul le-a încredinţat mi-
siunea de a fi vestitoare ale învierii. Ele au
fost împuternicite să le spună ucenicilor —
şi lui Petru — că Isus se va întâlni cu ei în
Galileea. Observaţi atenţia deosebită care i
se acordă lui Petru, ucenicul care s-a lepădat
de Domnul Său! Răscumpărătorul înviat nu
Se lepădase de el, ci l-a iubit în continuare şi
I-a fost dor de el. Trebuia să aibă loc o
lucrare specială, de refacere. Oaia rătăcită
trebuia readusă la părtăşia cu Păstorul. Cel
care a alunecat în păcat trebuie readus în
casa Tatălui.
16:8 Femeile au fugit de Ia mormânt,
pline de îngrijorare şi mirare. De frică n-au
îndrăznit să spună nimănui ce s-a întâmplat,
fapt care n-ar trebui să ne mire. Suprinzător
este faptul că au fost atât de curajoase şi
devotate până în acest punct!
întrucât două manuscrise străvechi ale
evangheliei după Marcu nu conţin versetele
9 la 20, mulţi învăţaţi din vremea noastră
opinează că acestea nu ar fi autentice. Dar
există argumente puternice în sprijinul inclu-
derii lor în textul sacru, după cum urmează:
1.	Practic toate celelalte manuscrise greceşti
şi multe scrieri ale părinţilor bisericii
includ pasajul Matei 16:9-20.
2.	Dacă evanghelia după Marcu s-ar ter-
mina cu versetul 8, asta ar fi o încheiere
cât se poate de ciudată, mai ales în limba
greacă, unde versetul opt se termină cu
cuvântul gar, adică: „întrucât". Acest
cuvânt nu apare aproape niciodată la
sfârşitul unei propoziţii, darmite al unei
cărţi!
3.	Dacă, aşa cum susţin unii, textul original
cu care se încheie Marcu s-a pierdut, iar
versetele 9-20 nu ar fi decât un rezumat
al acestui text pierdut, atunci ar însemna
că ceea ce a spus Domnul cu privire la
faptul că cuvintele Sale nu vor trece a dat
greş!
4.	Conţinutul versetelor este ortodox (adică
nu sunt abateri doctrinare).
5.	Stilul pasajului, în special al lexicului,
1.	
Marcu

185

este foarte similar cu cel al primului
capitol din Marcu.27 Asta ar fi o confir-
mare a aşa-numitei structuri chiasm, în
cadrul căreia începutul şi sfârşitul sunt
similare şi paralele (ca, de pildă, în înşi-
ruirea de litere: abcd — dcba).
B.	Isus se arată Măriei Magdalena
(16:9-11)
16:9 Mântuitorul S-a arătat mai întâi
Măriei Magdalena. Prima oară când o întâl-
nise, Isus a scos şapte demoni din ea. Din
acea clipă ea L-a slujit cu devotament, pu-
nându-I la dispoziţie averea. Ea a asistat la
răstignire şi a văzut unde a fost aşezat trupul
Lui.
Din celelalte evanghelii aflăm că după ce
a găsit mormântul gol, ea a alergat şi le-a
spus lui Petru şi loan. Venind înapoi cu ea,
ei au găsit mormântul gol, exact aşa cum le
spusese ea. Apoi ei s-au întors acasă, dar ea
a rămas la mormânt. Atunci i s-a arătat Isus.
16:10,11 Iarăşi ea a revenit în oraş, ca să
le comunice ucenicilor întristaţi vestea bună.
Pentru ei însă vestea era prea minunată ca să
poată fi crezută. Ei pur şi simplu, nu au
crezut.
C.	Isus Se arată celor doi ucenici
(16:12,13)
16:12 Această arătare este descrisă pe
larg la Luca 24:13-31. Aici citim doar că El
S-a arătat într-alt fel Ia doi dintre ucenicii
care mergeau pe drumul către Emaus. Măriei
El I se arătase sub forma unui grădinar.
Acum părea că este un drumeţ, ca ucenicii.
Era însă Acelaşi Isus în trupul Său glorificat.
16:13 Când cei doi ucenici s-au întors în
Ierusalim şi au povestit despre părtăşia pe
care au avut-o cu Mântuitorul înviat, s-au
lovit de acelaşi zid de neâncredere de care se
izbise şi Maria.
D.	Isus Se arată celor unsprezece
(16:14-18)
16:14 Această arătare faţă de cei un-
sprezece a avut loc în seara aceleiaşi zile de
duminică [în care a înviat Domnul] (Luca
24:36; loan 20:19-24; 1 Cor. 15:5). Deşi
ucenicilor li se spune aici: cei unsprezece, în
realitate, doar zece erau prezenţi. Toma
absenta cu acest prilej. Isus i-a mustrat pe ai
Săi, pentru refuzul lor de a primi vestea pe
care le-o aduseseră Maria şi ceilalţi despre
învierea Sa.
16:15 Versetul 15 consemnează misiu-
nea pe care a încredinţat-o Domnul în ajunul

înălţării Sale la cer. Astfel, între versetele 14
şi 15 există un interval. Ucenicilor li s-a
poruncit să predice Evanghelia la întreaga
creaţie. Ţelul Mântuitorului a fost o evan-
ghelizare mondială. El Şi-a propus să reali-
zeze această evanghelizare cu ajutorul a
unsprezece ucenici, care literalmente aveau
să lase totul, urmându-L pe El.
16:16 Două aveau să fie urmările predi-
cării: unii aveau să creadă, să fie botezaţi şi
să fie mântuiţi; alţii aveau să refuze să crea-
dă şi astfel să fie condamnaţi.
Versetul 16 este folosit de unii în spriji-
nul obligativităţii de a fi botezat, pentru a
putea fi mântuit. Noi ştim însă că acest lucru
nu poate fi adevărat, din următoarele motive:
1.	Tâlharul de pe cruce, care s-a pocăit, nu
a fost botezat; totuşi, el este asigurat de
Domnul că va fi în Rai cu El (Luca
23:43).
2.	Neamurile din Cezareea au fost botezate
după ce au fost mântuite (Fapte 10:44-
48).,
3.	Isus însuşi nu a botezat (loan 4:1, 2) —
omisiune care ar trebui să dea de gândit,
dacă într-adevăr botezul ar fi necesar în
vederea mântuirii.
4.	Pavel I-a mulţumit lui Dumnezeu că a
botezat foarte puţini dintre Corinteni (I
Cor. 1:14-16). El nu ar fi putut aduce
această mulţumire, dacă botezul ar fi
într-adevăr esenţial pentru dobândirea
mântuirii.
5.	Aproximativ 150 de pasaje din Noul
Testament afirmă că mântuirea este prin
credinţă şi numai prin credinţă. Puţine
versete — mai precis, nici un verset nu
ar putea contrazice această mărturie
covârşitoare despre mântuirea numai şi
numai prin credinţă.
6.	Botezul este pus în legătură cu moarte şi
îngropare în Noul Testament, nu cu
naşterea spirituală.
Ce înseamnă atunci versetul 16? Noi
credem că botezul este menţionat aici ca o
expresie exterioară a credinţei. Botezul nu
este o condiţie a mântuirii, ci o proclamaţie
exterioară a faptului că persoana respectivă
a fost mântuită.
16:17,18 Isus descrie aici anumite mira-
cole care vor însoţi pe cei ce vor crede în
evanghelie. Citind aceste versete, se ridică
imediat întrebarea evidentă: „Mai există
aceste semne şi în ziua de azi?" Noi credem
că aceste senine au fost rânduite în principal
pentru era apostolică, când încă nu exista
textul integral al Bibliei, în forma lui scrisă.

186

Marcu

Majoritatea acestor semne se găsesc în
Cartea Faptelor Apostolilor:
1.	Alungarea demonilor (Fapte 8:7; 16:18;
19:11-16).
2.	Limbi noi (Fapte 2:4-11; 10:46; 19:6).
3.	Luarea în mână a şerpilor (Fapte 28:5).
4.	Consumarea unei otrăvi, fără a suferi
efectele dăunătoare ale acesteia — caz
neconsemnat în Cartea Fapte, dar atribuit
lui loan şi Barnaba de către istoricul
bisericii creştine Eusebius.
5.	Punerea mâinilor peste cei bolnavi, în
scopul însănătoşirii (Fapte 3:7; 19:11;
28:8, 9).
Ce scop au avut aceste miracole? Noi
credem că răspunsul se găseşte la Evrei 2:3,
4. înainte ca oamenii să aibă textul integral
al Noului Testament, ei îi întrebau pe apos-
toli şi pe alţii dacă evanghelia respectivă era
de origine divină. Pentru a confirma predica-
rea cuiva, Dumnezeu aducea mărturie, prin
semne şi minuni, şi diverse daruri ale Duhu-
lui Sfânt.
Astăzi nu mai este nevoie de aceste
semne, căci noi avem la dispoziţie textul
complet al Bibliei. Cine nu crede în cele
scrise în această Biblie nu va crede indife-
rent ce alt semn i s-ar da. Marcu nu a afir-
mat că miracolele vor continua. Cuvintele
„până la sfârşitul veacului" nu apar aici,
cum este cazul la Matei 28:18-20.
Martin Luther a sugerat însă că „semnele
de care se vorbeşte aici ar fi folosite după
cum este cazul, în funcţie de nevoi. Când se
iveşte nevoia lor iar Evanghelia este supusă
unor presiuni puternice, atunci neapărat
trebuie să înfăptuim aceste semne, pentru a
nu permite Evangheliei să fie vorbită de rău
şi doborâtă la pământ."
E. Robul se suie la dreapta lui
Dumnezeu (16:19,20)
16:19 La patruzeci de zile după învierea
Sa, Domnul nostru Isus Cristos a fost înălţat
la cer şi S-a aşezat la dreapta lui Dumne-
zeu — în locul de onoare şi putere.
16:20 Ascultând de porunca Lui, ucenicii
au plecat ca nişte torţe aprinse, predicând
evanghelia şi câştigând suflete pentru Mân-
tuitorul. Puterea Domnului era cu ei. Sem-
nele promise au însoţit predicarea lor, confir-
mând cuvântul rostit de ei.
Aici se încheie naraţiunea—în momen-
tul în care Cristos se află în cer, având pe
pământ câţiva ucenici ferm angajaţi, purtând
pe umeri sarcina evanghelizării lumii şi
dăruindu-se cu totul acestei lucrări, ale cărei

urmări se resimt până în veşnicie.
Şi nouă, celor din generaţia noastră, ni s-
a încredinţa Marea Poruncă. Sarcina noastră
este de a duce evanghelia la orice persoană.
O treime din toţi oamenii care au trăit vreo-
dată pe acest pământ sunt în viaţă astăzi.
Până în anul 2 000, o jumătate din toţi oame-
nii care au trăit pe pământ vor fi la data
aceea în viaţă. în contextul acestei explozii
demografice, se ridică noi cerinţe pentru
aducerea la îndeplinire a sarcinii de evanghe-
lizare. Dar metoda este aceeaşi: ucenici
devotaţi, cu o dragoste nemărginită pentru
Cristos, oameni pentru care nici o jertfă nu e
prea mare pentru El.
Voia lui Dumnezeu este evanghelizarea
lumii. Ce facem noi în această privinţă?
NOTE EXPLICATIVE
'(1:2, 3) Textul critic (NU) sună astfel:
„Isaia profetul", dar primul citat este din
Maleahi; versiunea tradiţională: „Profeţii",
sprijinită de majoritatea manuscriselor, este
mai exactă.
2(1:14, 15) Textul NU omite „a împără-
ţiei".
3(1:31) J.R. Miller, Come Ye Apart,
lectura pentru 28 martie.
4(3:13-18) James E. Stewart, The Life
and Teaching of Jesus Christ, pg. 55, 56.
5(3:20,21) Miller, op.cit., pasajul lectura
pentru 6 iunie.
6(3:31 -35) Atât textul critic (NU, cel mai
vechi), cât şi M (majoritatea manuscriselor)
adaugă cuvintele „şi surorile Tale". Negreşit
aceasta este versiunea corectă.
7(4:30-32) Citat de J. Oswald Sanders în
Spiritual Maturity, p. 110.
8(5:l-5) Textul NU: „gherasenilor".
9(6:4-6) J.G. Miller, alte documente
inexistente.
10(6:4-6) William Kelly, An Exposition of
the Gospel of Mark, pg. 85.
"(7:2-4) E. Stanley Jones, Growing
Spiritually, pg. 109.
12(7:11-13) Kelley, Mark, pg. 105.
I3(9:1 -9) Charles R. Erdman, The Gospel
of Mark, pg. 116.
l4(8:22-26) Este posibil totuşi ca omul sa-
şi fi dobândit vederea perfectă, asemenea
unui copil nou născut, dotat cu vederea
perfectă, dar care trebuie să-şi deprindă ochii
să se focalizeze.
15(8:32, 33) Kelley, Mark, pg. 136.
l6(9:44-48) De trei ori (versetele 44,46 şi
48) Domnul nostru citează Isaia 66:24,

Marcu

187

prevenindu-ne cu privire la pericolele iadu-
lui. Această formă emfatică de paralelism
(întâlnită în TR şi în textul majoritar) este
atenuată, credem noi, de textul critic (NU),
care omite acest text de două ori.
17(9:49) NU omite această propoziţie.
18(10:23-25) NU omite cuvintele „pentru
cei care se încred în bogăţii", dar acesta este
accentul principal al pasajului.
19( 10:31) Harry A. Ironside, Expository
Notes on the Gospel of Mark, pg. 157.
20(10:32)Erdman,Mw-A:,pg. 147.
21 (13:29) în textul grec subiectul este aici
doar terminaţia verbului „este" (estin), care,
în context, ar putea fi: „El", adică Cristos sau
„ea", vara — adică evenimentele prezise.
Sensurile rezultante sunt similare.
22( 13:32) James H. Brookes, „lam Corn-
ing", pg. 40.
23( 14:63,64) Se crede că Iosif din Arima-
teea şi Nicodim au absentat de la această
sesiune a Sinedriului.
24( 15:25-28) Textul critic (NU) omite
acest citat de la Marcu.
25( 15:32) Majoritatea manuscriselor
adaugă: „în El", personalizând promisiunea
(probabil falsă) a liderilor.
26( 15:42) în greaca modernă acest ter-
men: „pregătire" înseamnă „vineri".
27(16:8) Vezi şi lucrarea lui George
Salmon, Historical Introduction to the Study

of the Books of the New Testament, pg. 144-
151.
BIBLIOGRAFIE
Alexander, Joseph Addison.  The Gospel
According to Mark.
Edingburgh: The Banner of Truth Trust,
1960.
Coates, C.A. An Outline of Mark's Gospel
and other Ministry.
Kingston-on-Thames: Stow Hill Bible
and Tract Depot, 1964.
Cole, Alan. The Gospel According to St.
Mark Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Company, 1961.
Erdman, Charles R. The Gospel of Mark.
Philadelphia: The Westminster Press,
1917.
Ironside, Harry A. Expository Notes on
the Gospel of Mark. Neptune, N.J.: Loi-
zeaux Brothers Publishers, 1948.
Kelly,   William.   An   Exposition   of the
Gospel of Mark. Londra: C.A. Hamm-
ond, 1934.
Lenski, R. C. H. The Interpretation of St.
Mark's Gospel. Minneapolis: Augsburg
Publishing House, 1946.
Swete, Henry Barclay. The Gospel Accord-
ing to St. Mark. Londra: MacMillan and
Company, Limited, 1902.

EVANGHELIA
DUPĂ LUCA
Introducere
„Leplus beau livre qui'ily ait" — Ernest Renan

1.	Locul unic în Canon
„Cea mai frumoasă carte care există" —
sunt cuvinte de înaltă preţuire, mai ales
pentru faptul că au fost rostite de un sceptic.
Aşa apreciază criticul francez Renan Evan-
ghelia după Luca. Este oare vreun credincios
avizat care, citind această inspirată capo-
doperă a evanghelistului Luca, să nu fie de
acord cu afirmaţia de mai sus? Luca a fost,
după toate probabilităţile, singurul autor
neevreu ales de Dumnezeu pentru a redacta
o parte din Scripturile Sale. Or, tocmai acest
fapt e de natură să explice atracţia deosebită
pe care pare s-o aibă evanghelia sa pentru
noi, cei din civilizaţia vestică, moştenitori ai
culturii greco-romane.
Pe plan spiritual, am fi văduviţi de o
apreciere mai profundă a Domnului Isus şi a
lucrării Sale, dacă nu am avea la dispoziţie
perspectiva unică pe care ne-o oferă opera
Doctorului Luca, în care el evidenţiază cu
măiestrie dragostea Domnului nostru faţă de
toate fiinţele omeneşti, mântuirea pe care o
oferă El tuturor, nu numai iudeilor; preocu-
parea Sa pentru fiecare persoană în parte,
chiar şi pentru cei săraci şi declasaţi. De
asemenea, Luca pune un accent deosebit pe
lauda care se cuvine să o aducă credincioşii
Domnului lor, aşa cum reiese din Luca 1 şi
2,	unde sunt menţionate prima oară „imnuri-
le" compuse şi intonate de credincioşi. Evan-
ghelia redactată de Luca subliniază, de
asemenea, rolul foarte important al rugăciu-
nii şi scoate în relief cu precădere lucrarea
Duhului Sfânt.
II.   Autorul
Luca, originar din Antiochia, medic de pro-
fesie, a petrecut mult timp în compania lui
Pavel şi a purtat conversaţii ample şi apro-
fundate cu ceilalţi apostoli. Discuţiile acestea

au avut drept roadă leacul tămăduitor pentru
suflet, pe care ni 1-a lăsat moştenire medicul
Luca, în cele două cărţi rămase de la el.
Aceste dovezi externe aduse de Eusebiu,
în a sa Historica Ecclesiastica, în sprijinul
paternităţii lui Luca asupra celei de-a treia
dintre evanghelii (iii, 4), sunt în deplină
concordanţă cu tradiţia creştină de la început.
Irineu citează copios din a treia evanghelie,
pe care i-o atribuie lui Luca. Alţi autori din
perioada primară a bisericii, care au fost
convinşi că Luca este autorul evangheliei a
treia, au fost: Iustin Martirul, Hegesippus,
Clement din Alexandria şi Tertullian. Chiar
şi în ediţia foarte trunchiată şi condensată a
lui Marcion, Luca este singura evanghelie pe
care o acceptă renumitul eretic. în Canonul
Muratoriu, cu caracter fragmentar, această
evanghelie poartă un singur nume: „Luca".
Luca este singurul dintre evanghelişti
care a redactat o lucrare ulterioară, un fel de
urmare la evanghelia sa, respectiv cartea
Faptelor Apostolilor, din care reiese limpede
că Luca este, neândoios, autorul evangheliei
ce-i poartă numele. în Faptele Apostolilor
găsim o seamă de fragmente în care naraţiu-
nea e redată la persoana întâi plural, demon-
strând că autorul a fost personal implicat în
evenimentele descrise (16:10; 20:5,6; 21:15;
27:1; 28:16; vezi şi 2 Tim. 4:11). Prin elimi-
nare, constatăm că numai Luca putea partici-
pa la toate aceste evenimente. Rezultă foarte
clar din dedicaţia adresată lui Teofil, precum
şi din stilul în care sunt redactate ambele, că
atât Luca, cât şi Faptele Apostolilor, sunt
opera unuia şi aceluiaşi autor.
Pavel îl numeşte pe Luca „medicul iubit",
făcând distincţie între el şi creştinii prove-
nind din rândurile evreilor (Col. 4:14) —
ceea ce înseamnă că el este singurul autor de
altă naţionalitate decât restul autorilor Noului

189

190

Luca

Testament, care au fost toţi evrei. Ca mărime,
grupajul Luca-Fapte depăşeşte toate epistolele
lui Pavel adunate la un loc.
Dovezile interne vin în sprijinul docu-
mentării externe şi a tradiţiei bisericii. Voca-
bularul acestei cărţi, cu precizia sa, caracte-
ristică exprimării unui medic, alături de stilul
elegant al elinei folosite de autorul ei, evident
cultivat, sunt elemente în măsură să sprijine
teoria potrivit căreia evanghelia aceasta a fost
compusă şi redactată de un medic creştin,
care, deşi nu a fost evreu, a posedat o cunoaş-
tere aprofundată a temelor principale ale
iudaismului. Predilecţia lui Luca pentru reda-
rea faptelor, a datelor exacte, rezultate în urma
unei evidente munci de cercetare (1:1-4; 3:1,
etc.) fac din Luca primul istoric al bisericii.
III. Data
Data cea mai probabilă a apariţiei evan-
gheliei după Luca este începutul anilor 60, din
primul veac al erei creştine. Deşi unii plasează
apariţia cărţii între anii 75 şi 85 d.Cr. (sau
chiar în secolul următor), asta se datorează în
parte necredinţei lor că Cristos ar fi putut
prezice cu exactitate distrugerea Ierusalimului.
După cum se ştie, cetatea a fost distrusă în
anul 70 după Cristos, ceea ce înseamnă că
profeţia făcută de Domnul asupra acestui
eveniment trebuia neapărat consemnată înain-
te de această dată.
întrucât aproape toţi cercetătorii sunt de
acord că Luca trebuie neapărat să ocupe,
cronologic, un punct anterior Faptelor Aposto-
lilor şi, întrucât Faptele Apostolilor se încheie
cu şederea lui Pavel la Roma, în 63 d.Cr., se
impune opinia că redactarea evangheliei Luca
a avut loc înainte de această dată. Incendierea
Romei şi persecuţiile dezlănţuite apoi de Nero
împotriva creştinilor, din care a făcut ţapi
ispăşitori (anul 64 d.Cr.), precum şi martirajul
lui Petru şi al lui Pavel sunt evenimente care
nu puteau fi ignorate de primul istoric al
bisericii — dacă acestea ar fi avut deja loc.
De unde rezultă că cea mai probabilă dată a

apariţiei cărţii ar fi anul 61 sau 62 d.Cr.
IV.  Fondul şi tema cărţii
Grecii căutau cu înfrigurare modelul ideal
al unei fiinţe umane de o perfecţiune divină
— o persoană înzestrată cu trăsăturile cele
mai nobile provenite atât de la bărbaţi, cât şi
de la femei, care să nu posede însă nici unul
din defectele acestora. Luca prezintă exact
modelul acesta, desăvârşit întruchipat în
Persoana lui Cristos, ca Fiu al Omului —
puternic, dar plin de compasiune. în evan-
ghelia sa, Luca scoate în evidenţă umanitatea
lui Cristos.
Astfel, în evanghelia după Luca găsim
mai multe referiri la viaţa de rugăciune a lui
Cristos decât în oricare altă evanghelie. De
asemenea, se pune un accent deosebit pe
compasiunea Domnului Isus, pe capacitatea
Sa de a fi alături de cei năpăstuiţi. Acesta pare
să fie şi motivul pentru care femeile şi copiii
ocupă un loc atât de proeminent în evanghelia
aceasta. Evanghelia după Luca a fost denumi-
tă „Evanghelia misionară", datorită surprinde-
rii momentului răspândirii Evangheliei la
Neamuri şi prezentării Domnului Isus ca
Mântuitor al lumii. în fine, această evanghelie
este şi un manual de ucenicie. Putem urmări
cărarea uceniciei în viaţa Mântuitorului, vă-
zând apoi cum este dezvoltată această temă în
procesul Său de formare şi instruire a ucenici-
lor. Este trăsătura de care ne vom ocupa, cu
precădere, în expoziţiunea noastră. în viaţa
Omului Desăvârşit, vom întâlni elementele
care alcătuiesc idealul de viaţă pentru toţi
oamenii. în cuvintele de o neasemuită înţelep-
ciune rostite de El vom desluşi, totodată, şi
calea spre crucea la care ne cheamă El.
înainte de a ne adânci în studiul propriu-
zis al evangheliei după Luca, facă Domnul să
auzim chemarea Sa, renunţând la toate, de
dragul Lui, şi păşind pe urmele Lui. Asculta-
rea este organul cunoaşterii spirituale. Sensu-
rile Scripturii ne vor deveni mai desluşite şi
mai scumpe, pe măsură ce vom aprofunda
experienţele menţionate.

SCHIŢA CĂRŢII
I. PREFAŢĂ: SCOPUL ŞI METODA LUI LUCA (1:1-40)
II. SOSIREA FIULUI OMULUI ŞI A PREDECESORULUI SĂU (1:5-2:52)
III.	PREGĂTIREA FIULUI OMULUI PENTRU A SLUJI (3:-4:30)
IV.	FIUL OMULUI ÎŞI DEMONSTREAZĂ PUTEREA (4:31-5:26)
V. FIUL OMULUI ÎŞI EXPLICĂ SLUJIREA (MISIUNEA) (5:27-6:49)
VI. FIUL OMULUI ÎŞI EXTINDE MISIUNEA (7:1-9:50)
VII. OPOZIŢIA TOT MAI MARE FAŢĂ DE FIUL OMULUI (9:51-11:54)

Luca

191

VIII. ÎNVĂŢÎNDU-I ŞI VINDECINDU-I PE OAMENI, ÎN DRUM SPRE IERUSALIM
(CAPITOLELE 12-16)
IX. FIUL OMULUI ÎŞI INSTRUIEŞTE UCENICII (17:1-19:27)
X. FIUL OMULUI LA IERUSALIM (19:28-21:38)
XI. PATIMILE ŞI MOARTEA FIULUI OMULUI (CAPITOLELE 22, 23)
XII. TRIUMFUL FIULUI OMULUI (CAP. 24)
Comentariu

I. PREFAŢĂ: SCOPUL ŞI METODA
LUI LUCA (1:1-4)
în prefaţa sa, Luca îşi descoperă calită-
ţile de istoric. Astfel, el descrie izvoarele la
care a avut acces şi metodologia pe care a
întrebuinţat-o. Apoi el explică scopul ur-
mărit de lucrarea sa. Din punct de vedere
omenesc, el a avut acces la două izvoare:
relatările scrise apărute până atunci cu
privire la viaţa lui Cristos şi mărturia orală
a celor care au asistat, ca martori oculari, la
evenimentele petrecute în viaţa Sa.
1:1 Relatările scrise sunt descrise în
versetul 1: Deoarece mulţi au încercat să
alcătuiască o istorisire despre faptele
împlinite între noi... Nu ştim cine au fost
aceşti autori. Matei şi Marcu intră în aceas-
tă categorie, dar în rândurile celor care „au
încercat să alcătuiască o istorisire" s-au
aflat şi alţi autori neinspiraţi. Cât priveşte
evanghelia lui loan aceasta a fost redactată
la o dată ulterioară.
1:2 Luca s-a bizuit şi pe relatări orale
provenite de la cei care de la început au
fost martori oculari şi slujitori ai Cuvân-
tului transmis... nouă" (s-a redat versiunea
NKJ, din textul original, n.tr.). Luca nu
pretinde că a fost martor la evenimentele
descrise, dar el i-a intervievat pe cei care au
asistat în persoană la aceste evenimente. El
îi descrie astfel pe aceşti asociaţi ai Dom-
nului ca martori oculari şi slujitori ai
Cuvântului. El întrebuinţează aici termenul
Cuvântul ca unul din numele lui Cristos,
aşa cum procedează şi loan în evanghelia
sa. De la început înseamnă în acest context
„de la începutul erei creştine, vestite de
loan Botezătorul." Faptul că Luca a folosit
relatări scrise şi orale nu neagă inspiraţia
verbală a scrierii sale, ci arată că Duhul
Sfânt 1-a călăuzit în selectarea şi structura-
rea materialelor sale. Iată ce scrie S. Stew-
art în această privinţă:
Luca precizează fără echivoc că autorii inspi-
raţi nu au fost degrevaţi în chip miraculos de

necesitatea efectuării unor cercetări istorice
asidue... Inspiraţia nu înseamnă că Dumnezeu
în chip magic ar fi depăşit facultăţile şi intelec-
tul autorului inspirat. Mai degrabă, am putea
spune că Dumnezeu Şi-a exprimat voinţa prin
facultăţile mentale şi intelectul autorului devo-
tat. Inspiraţia nu suprimă personalitatea autoru-
lui sacru; nu-1 transformă într-un robot al lui
Dumnezeu. Dimpotrivă, inspiraţia [divină] dă
contur personalităţii autorului inspirat, făcând
din el un martor viu al lui Dumnezeu.1
1:3 Luca redă, în câteva cuvinte, moti-
vele care au stat la baza relatării sale şi
metoda folosită: mi s-a părut şi mie că
este bine, preaalesule Teofil, ca, după ce
am făcut cercetări amănunţite, asupra
tuturor acestor lucruri, de Ia originea
lor, să ţi le scriu în ordine, unele după
altele. Referitor la motivaţie, Luca spune
doar atât: mi s-a părut şi mie că este bine.
La nivel uman, el a resimţit nevoia profun-
dă de a redacta această evanghelie. Noi
ştim însă că peste voinţa lui s-a suprapus în
chip tainic îndemnul divin de a o redacta.
Cât priveşte metoda sa, mai întâi el a
făcut cercetări amănunţite, asupra tutu-
ror acestor lucruri, de la originea lor, şi
abia apoi a consemnat faptele, în ordinea
lor. în lucrarea sa, Luca a trebuit să efectu-
eze o investigaţie minuţioasă, de natură
ştiinţifică, a cursului evenimentelor din
viaţa Mântuitorului nostru. Luca a verificat
acurateţea izvoarelor sale, a eliminat toate
elementele necorespunzătoare cu adevărul
istoric şi lipsite de relevanţă spirituală, după
care a redat în scris materialele în ordinea
sub care ni se prezintă ele astăzi. Când
Luca afirmă că a scris o relatare a eveni-
mentelor în ordine, unele după altele el nu
se referă neapărat la redarea lor în ordine
strict cronologică. Evenimentele din evan-
ghelia de faţă nu sunt aranjate întotdeauna
în ordinea în care s-au întâmplat. Mai de-
grabă, ele sunt dispuse într-o ordine bazată
pe criterii morale sau spirituale. Cu alte

192

Luca

cuvinte, faptele sunt grupate în jurul unor
subiecte principale, bazate pe conţinutul lor
moral, mai degrabă decât pe înşiruirea strict
calendaristică a evenimentelor. Deşi această
evanghelie, împreună cu cealaltă lucrare a
lui Luca, Faptele Apostolilor, au fost adre-
sate lui Teofil, nu cunoaştem mai nimic
despre acest personaj. Faptul că Luca i se
adresează cu formula: prea-alesule sugere-
ază că Teofil era un demnitar de stat. Nu-
mele său înseamnă prieten al lui Dumne-
zeu. Probabil era un creştin care deţinea o
funcţie de onoare şi responsabilitate în
domeniul relaţiilor externe ale imperiului
roman.
1:4 Obiectivul urmărit de Luca a fost
să-i ofere lui Teofil o relatare scrisă care să
confirme probitatea tuturor lucrurilor care
i s-au vestit despre viaţa şi lucrarea Dom-
nului Isus. Mesajul scris avea darul de a
imprima relatării un caracter imuabil, pă-
zind-o de pericolul unor inexactităţi care
s-ar fi putut strecura prin transmiterea ei pe
cale exclusiv orală.
Şi astfel, versetele 1 la 4 ne prezintă o
scurtă dar clarificatoare trecere în revistă a
împrejurărilor în care a fost redactată aceas-
tă carte din componenţa Bibliei. Ştim că
Luca a scris sub inspiraţia divină. Deşi el
nu precizează acest lucru în acest punct,
totuşi din cuvintele de la început, din verse-
tul 3, care ar putea fi traduse şi prin de sus,
se poate face această deducţie.2
II.   SOSIREA FIULUI OMULUI ŞI A
PRECURSORULUI SĂU (1:5-2:52)
A. Vestirea naşterii precursorului
(1:5-25)
1:5, 6 La începutul relatării sale, Luca
ne face cunoştinţă cu părinţii lui loan Bote-
zătorul. Era pe vremea când în Iudeea dom-
nea regele nelegiuit Irod cel Mare, care era
idumeean din naştere, descinzând din Esau.
Zaharia (care înseamnă Domnul îşi
aduce aminte) era un preot care aparţinea
diviziei lui Abija, unul din cele douăzeci şi
patru de schimburi în care fusese împărţită
preoţia iudaică de către David (1 Cron.
24:10).
Fiecărui schimb îi revenea datoria de a
sluji la templul din Ierusalim de două ori pe
an, de la sabat la sabat. în perioada de care
ne ocupăm existau atât de mulţi preoţi încât
privilegiul de a arde tămâie în Locul Sfânt
îi revenea unui preot doar o dată în viaţă
sau poate nici atât.

Elisabeta (care înseamnăy'Mramân/w/ lui
Dumnezeu) descindea şi ea dintr-o familie
de preoţi şi anume cea a lui Aaron. Şi ea, şi
soţul ei erau iudei evlavioşi, care căutau să
împlinească cu scrupulozitate toate cerin-
ţele morale şi ceremoniale ale Scripturilor
Vechiului Testament. Desigur, nu erau
lipsiţi de păcat, dar când păcătuiau, aveau
grijă să aducă o jertfa sau să îndeplinească
cerinţele ritualiste.
1:7 Cuplul acesta nu avea copii, fapt de
natură să aducă ocară oricărui evreu. Doc-
torul Luca notează că acest fapt se datora
infertilităţii Elisabetei. Problema era agra-
vată şi prin faptul că ambii erau înaintaţi în
vârstă.
1:8-10 într-o zi Zaharia îşi desfăşura
îndatoririle preoţeşti în templu. Nu era o zi
oarecare din viaţa lui, deoarece fusese ales
prin tragere la sorţi să ardă tămâie în
Locul Sfânt. Oamenii s-au adunat în zona
exterioară templului şi se rugau. Nimeni nu
a putut stabili ora din zi semnificată prin
expresia ceasul arderii tămâiei.
Este un motiv de inspiraţie pentru noi să
remarcăm că evanghelia după Luca începe
cu scena oamenilor care se rugau la templu
şi se încheie cu o scenă similară, a oameni-
lor care îl slăveau pe Dumnezeu la templu.
Iar între aceste două scene definitorii avem
relatarea modului în care rugăciunile lor au
fost ascultate, găsindu-şi împlinirea în
Persoana şi lucrarea Domnului Isus.
1:11-14 în contextul acesta extrem de
adecvat, al preotului şi al poporului angajaţi
în rugăciune, se stabileşte momentul şi
cadrul revelaţiei divine. Atunci un înger al
Domnului s-a arătat... la dreapta altaru-
lui pentru tămâiere — un loc privilegiat.
La început Zaharia s-a înspăimântat, căci
nici unul din contemporanii săi nu mai
văzuse un înger. Dar îngerul 1-a asigurat cu
cuvintele veştii minunate, potrivit căreia
Elizabetei i se va naşte un fiu, care se va
numi loan (favorul sau harul lui lehova).
Pe lângă faptul că fiul acesta va aduce
bucurie şi veselie părinţilor săi, el avea să
fie o binecuvântare pentru mulţi.
1:15 Copilul acesta avea să fie mare
înaintea Domnului (aceasta fiind singura
măreţie care contează!). în primul rând, el
avea să fie mare prin faptul separaţiei sale,
al consacrării sale exclusive pentru Dom-
nul. El nu va bea nici vin (făcut din stru-
guri) nici băuturi tari (făcute din cereale).
în al doilea rând, el avea să fie mare prin
înzestrarea sa spirituală, căci el urma să fie

Luca

193

umplut cu Duhul Sfânt, încă din pântecele
mamei sale. (Asta nu poate să însemne însă
că loan a fost mântuit sau convertit de la
naştere, ci doar că Duhul lui Dumnezeu S-a
aflat în el de la început, cu scopul de a-1
pregăti pentru misiunea specială de precursor
al lui CristosJ
1:16,17 In al treilea rând, el avea să fie
mare în rolul său de vestitor al lui Mesia. El
avea să întoarcă pe mulţi evrei la Domnul.
Misiunea lui avea să fie asemănătoare cu a
profetului llie, prin faptul că va încerca să-i
pună pe oameni într-o relaţie corectă cu
Dumnezeu, prin pocăinţă. După cum se
exprimă G. Coleman Luck:
Propovăduirea lui urma să îndrepte inimile
părinţilor nepăsători către copiii lor, făcându-i
pe părinţi să aibă o adevărată preocupare spiritu-
ală pentru ei. De asemenea, el avea să aducă
înapoi la «înţelepciunea drepţilon> inimile copii-
lor neascultători şi răzvrătiţi."3
Cu alte cuvinte, el avea să se străduiască să
adune din lume un mănunchi de credincioşi
care să fie gata să-L întâmpine pe Domnul
când se va arăta El. Aceasta este o misiune
demnă de fiecare dintre noi.
Observaţi cum se subînţelege Dumnezei-
rea lui Cristos în versetele 16 şi 17. în verse-
tul 16, se spune că loan va întoarce pe
mulţi dintre fiii Iui Israel Ia Domnul,
Dumnezeul lor. Apoi în versetul 17 se
spune că loan va merge înaintea Lui. La
cine se referă pronumele personal Luil
Evident, la Domnul, Dumnezeul lor din
versetul precedent. Şi totuşi, noi ştim că loan
a fost precursorul lui Isus. Prin urmare,
deducţia este clară: Isus este Dumnezeu.
1:18 înaintat în vârstă, Zaharia s-a
poticnit de caracterul neverosimil al promi-
siunii. Atât el, cât şi soţia lui erau prea bă-
trâni pentru a deveni părinţii unui copil,
întrebarea lui plină de nedumerire a exprimat
toată îndoiala adunată în inima lui.
1:19 în răspunsul său, primul lucru pe
care 1-a făcut îngerul a fost să se prezinte:
Gabriel {cel tare al lui Dumnezeu). Deşi în
mod obişnuit el este descris ca arhanghel,
Scriptura nu spune despre el decât că este cel
care stă în prezenţa Iui Dumnezeu şi aduce
mesaje de la Dumnezeu către om (Dan. 8:16;
9:21).
1:20 Pentru că Zaharia s-a îndoit, el şi-a
pierdut glasul până la naşterea copilului. Ori
de câte ori un credincios se îndoieşte de
cuvântul lui Dumnezeu, îşi pierde temporar

mărturia şi cântarea de pe buze. Necredinţa
sigilează buzele, care rămân sigilate până
când revine credinţa, care le dă din nou glas,
făcându-le să răsune de laudă şi mărturie.
1:21,22 Afară oamenii aşteptau nerăbdă-
tori, căci, în mod obişnuit, preotul care ardea
tămâia nu stătea atât de mult înăuntru. Când,
în sfârşit, Zaharia a ieşit afară, a trebuit să
comunice cu ei prin semne. Atunci ei şi-au
dat seama că el avusese o viziune în tem-
plu.
1:23 După ce s-a terminat slujba sa la
templu, preotul s-a dus acasă, neputând încă
să vorbească, aşa cum prezisese îngerul că se
va întâmpla.
1:24, 25 Când Elisabeta a rămas gravi-
dă, ea s-a retras pentru cinci luni în casa ei,
bucurându-se că Domnul a găsit de cuviinţă
s-o elibereze de ocara de a nu avea copii.
B. Vestirea naşterii Fiului Omului
(1:26-38)^
1:26, 27 în luna a şasea după ce i s-a
arătat lui Zaharia (sau după ce Elisabeta a
rămas gravidă), Gabriel a reapărut — de
data aceasta arătându-se unei fecioare pe
nume Maria care locuia în cetatea Nazaret,
în districtul Galileea. Maria era logodită cu
un bărbat al cărui nume era Iosif, descen-
dent din spiţa lui David, care moştenea
drepturile legale la tronul lui David, cu toate
că era doar un tâmplar. în vremea aceea,
spre deosebire de epoca noastră, logodna
avea forţă de contract, neputând fi desfăcută
decât printr-un decret legal, similar divorţu-
lui.
1:28 îngerul s-a adresat Măriei cu cu-
vintele: „Bucură-te, tu, căreia ţi s-a făcut
mare har", care ai fost mult privilegiată de
Domnul. Două lucruri se desprind de aici:
(1) îngerul nu s-a închinat Măriei, după cum
nu s-a rugat ei şi (2) el nu a spus că ea este
„plină de har", ci că i s-a făcut mult har,4
1:29, 30 Maria a fost, pe bună dreptate,
tulburată de acest salut, întrebându-se ce-o fi
însemnând. îngerul i-a liniştit temerile,
spunându-i apoi că Dumnezeu a ales-o să fie
mama îndelung aşteptatului Mesia.
1:31-33 Observaţi două adevăruri impor-
tante care sunt consfinţite în vestirea îngeru-
lui:
Adevărata umanitate a lui Mesia — vei
rămâne însărcinată şi vei naşte un Fiu.
Dumnezeirea Lui şi misiunea Lui de
Mântuitor — căruia îi vei pune numele
Isus (care înseamnă lehova Salvatorul).
Măreţia care-L va caracteriza în toate —

194

Luca

El va fi mare, atât ca persoană, cât şi ca
lucrare.
Identitatea Sa de Fiu al lui Dumnezeu—
şi va fi chemat Fiul Celui Prea-înalt.
Dreptul Său la tronul lui David—Dom-
nul, Dumnezeu îi va da tronul tatălui Său
David. Asta stabilea că El este Mesia.
împărăţia Sa veşnică şi universală — EI
va împăraţi peste casa lui Iacob în veci şi
împărăţia Lui nu va avea sfârşit.
Versetul 31 şi prima parte a versetului 32
se referă, evident, la Prima Venire a lui
Cristos, iar partea a doua a versetului 32 şi
versetul 33 descriu A Doua Sa Venire, ca
Rege al regilor şi Domn al domnilor.
1:34,35 întrebarea Măriei: „Cum se va
face acest lucru?" a relevat uimirea, mai
degrabă decât îndoiala ei. Cum avea să nască
ea un copil, când nu avusese raporturi cu nici
un bărbat? Deşi îngerul nu se exprimă exact
cu cuvintele acestea, răspunsul la întrebarea
Măriei este: naşterea din fecioară. Avea să
fie un miracol de la Duhul Sfânt. El Se va
coborî peste ea şi puterea lui Dumnezeu o va
umbri. La întrebarea Măriei, „Cum?",
exprimând neputinţa ei omenească de a
înţelege, Dumnezeu răspunde cu „Duhul
Sfanţ":
„De aceea, Sfântul care Se va naşte va
fi numit Fiul lui Dumnezeu." Aici avem
declaraţia sublimă a întrupării. Fiul Măriei
avea să fie Dumnezeu, manifestat în trup
omenesc. Cuvintele sunt prea sărace pentru
a putea pătrunde taina nespus de mare în
care e învăluit acest adevăr.
1:36, 37 îngerul a înştiinţat-o atunci pe
Maria că ruda ei, Elisabeta, era gravidă în
luna a şasea—ea, care fusese stearpă. Acest
miracol avea darul de a o asigura pe Maria
că nimic nu este cu neputinţă la Dumne-
zeu.
1:38 în cadrul unui gest de sublimă
supunere, Maria s-a predat Domnului, lăsân-
du-L pe El să împlinească planurile Sale
minunate. Apoi îngerul a plecat de la ea.
C. Maria o vizitează pe Elisabeta
(1:39-45)
1:39, 40 Nu ni se spune de ce s-a dus
Maria în vizită la Elisabeta, în acest moment.
Poate că pentru ca să evite scandalul ce ar fi
urmat imediat ce s-ar fi răspândit în Nazaret
vestea condiţiei în care se afla. Dacă aşa au
stat lucrurile, atunci primirea caldă pe care i-
a făcut-o Elisabeta şi bunătatea de care a dat
dovadă trebuie să fi fost un gest deosebit de

mângâietor pentru Maria.
1:41 De îndată ce Elisabeta a auzit
salutul Măriei, i-a săltat pruncul în pântece
—un răspuns tainic, involuntar al precursor-
ului încă nevenit pe lume la sosirea lui Me-
sia, care încă nu se născuse. Elisabeta a fost
umplută cu Duhul Sfânt, adică El a preluat
controlul asupra sa, călăuzindu-i vorbirea şi
acţiunile.
Despre trei persoane din capitolul 1 se
spune că au fost umplute cu Duhul Sfanţ:
loan Botezătorul (v. 15); Elisabeta (v. 41); şi
Zaharia (v. 67).
Una din trăsăturile distinctive ale unei
vieţi pline cu Duhul este faptul că persoana
respectivă vorbeşte în psalmi, intonează
imnuri de slavă la adresa lui Dumnezeu şi
inima şi buzele îi sunt pline de cântări spiri-
tuale (Ef. 5:18,19). Prin urmare, nu ne miră
faptul că întâlnim trei cântări în acest capitol,
şi alte două în capitolul următor. Patru din
aceste cântări sunt cunoscute în general după
titlul lor în latină, care reproduce primele
cuvintele ale cântecelor (1) Salutul Elisabe-
tei [1:42-45]; (2) Magnificat (cu sensul de
„magnifică" sau „preamăreşte") [1:46-55];
(3) Benedictus (adică „binecuvântat") [1:68-
79]; (4) Nun Dimittis („acum lasă să plece")
[2:29-32].
1:42-45 Vorbind sub inspiraţie specială,
Elisabeta a salutat-o pe Maria, numind-o
„mama Domnului meu". în inima ei nu era
nici o fărâmă de gelozie, ci numai bucurie şi
satisfacţie deplină pentru faptul că pruncul
ce nu se născuse încă avea să fie Domnul ei.
Maria a fost binecuvântată între femei în
sensul că s-a bucurat de privilegiul de a-L
naşte pe Mesia. Rodul pântecelui ei este
binecuvântat prin faptul că este Domnul şi
Mântuitorul. Biblia nu afirmă niciodată că
Maria ar fi „mama lui Dumnezeu." Deşi este
adevărat că ea a fost mama lui Isus şi că Isus
este Dumnezeu, totuşi este o absurditate
doctrinară ca cineva să susţină că Dumnezeu
ar fi putut avea o mamă. Isus există din toată
veşnicia, pe când Maria a fost o fiinţă ome-
nească mărginită, cu o dată precisă de la care
a început existenţa ei. Ea a fost mama lui
Isus numai în întruparea Lui.
Elisabeta a relatat exaltarea aparent
intuitivă resimţită de copilul încă nenăscut la
auzul primelor cuvinte ale Măriei. Apoi ea a
asigurat-o pe Maria că credinţa ei avea să fie
răsplătită din plin. Nădejdea ei avea să fie
împlinită. Ea nu crezuse în zadar. Pruncul ei
avea să se nască, conform făgăduinţei.

Luca

195

D.	Maria ÎI preamăreşte pe Domnul
(1:46-56)
1:46-49 Imnul Magnificat se aseamănă
cu cântarea Anei de la 1 Sam. 2:1-10. Mai
întâi, Maria L-a lăudat pe Domnul pentru
ceea ce a făcut El pentru ea (versetele 46b la
49). Observaţi ce spune ea (v. 48): „toate
generaţiile mă vor numi binecuvântată".
Nu ea va fi aceea care va conferi binecuvân-
tări asupra altora, ci ea însăşi va fi binecu-
vântată. Ea îl numeşte pe Dumnezeu Mân-
tuitorul ei, infirmând ideea potrivit căreia
Maria ar fi fost fără păcat.
1:50-53 în al doilea rând, ea L-a lăudat
pe Domnul pentru că îndurarea Lui este
din generaţie în generaţie peste cei ce se
tem de EL El îi răstoarnă pe cei puternici
şi-i înalţă pe cei smeriţi. Pe flămânzi îi satură
de bunătate şi pe cei bogaţi îi scoate afară cu
nimic.
1:56 După ce a stat la Elisabeta circa trei
luni, Maria s-a întors în casa ei din Nazaret.
încă nu se căsătorise. Fără îndoială, ea a
devenit ţinta unor suspiciuni şi calomnii în
ţinutul în care locuia. Dar Dumnezeu avea
s-o răzbune, ceea ce însemna că ea putea
aştepta în linişte ajutorul Lui.
E.	Naşterea precursorului (1:57-66)
1:57-61 La vremea rânduită, Elisabeta a
născut un fiu. Rudele şi prietenii ei au fost
încântaţi. în ziua a opta, când a avut loc
circumcizia copilului, ei au considerat de la
sine înţeles că acesta se va numi Zaharia,
cum îl chema şi pe tatăl lui. Când mama lui
le-a spus că pruncul se va numi loan, ei s-au
mirat, deoarece nici una din rudele sale nu
mai purtase numele acesta.
1:62, 63 încercând să afle hotărârea
finală a lui Zaharia, ei au comunicat cu el
prin semne. (Asta arată că el nu era numai
mut, ci şi surd.) Cerând o tăblie de scris, el a
rezolvat chestiunea, precizând că pruncul se
va numi loan. Oamenii s-au minunat.
1:64-66 Dar mirarea le-a fost şi mai
mare când au observat că lui Zaharia i s-a
redat graiul, de îndată ce a scris cuvântul
„loan". Vestea s-a răspândit repede în tot
ţinutul muntos al Iudeii, oamenii gândindu-
se la lucrarea pe care o va desfăşura acest
copil neobişnuit. Ei ştiau că harul Domnului
era cu acest copil.
F.	Profeţia Iui Zaharia cu privire Ia loan
(1:67-80)
1:67 Eliberat, de-acum, de cătuşele
necredinţei şi umplut cu Duhul Sfânt, Za-

haria a primit inspiraţia să rostească un imn
elocvent de laudă, presărat cu numeroase
citate din Vechiul Testament.
1:68, 69 Lăudat să fie Domnul pentru
ceea ce a ßcut. Zaharia şi-a dat seama că
naşterea fiului său loan a indicat iminenţa
venirii lui Mesia. El s-a referit la venirea lui
Cristos ca un fapt împlinit, deşi nu avusese
încă loc. Credinţa l-a învrednicit să spună că
Dumnezeu Şi-a cercetat şi răscumpărat deja
poporul, trimiţându-L pe Răscumpărătorul.
Iehova a ridicat un corn al mântuirii în
casa regală a lui David. (Cornul conţinea
untdelemnul pentru ungerea regilor. Prin
urmare, ar putea însemna aici: un Rege al
mântuirii, descins din spiţa regală a lui Da-
vid. Sau ar putea însemna un simbol al
puterii şi astfel „un Mântuitor puternic")
1:70, 71 Lăudat să fie Dumnezeu pentru
că împlineşte profesiile! Venirea lui Mesia
fusese prezisă de sfinţii profeţi... de Ia
începutul lumii. Sensul ar fi: mântuire de
duşmanii cuiva şi adăpost de vrăjmaşi.
1:72-75 Lăudat să fie Dumnezeu pentru
credincioşia cu care îşi împlineştefâgăduin-
ţele. Domnul încheiase un legământ necondi-
ţionat de mântuire cu Avraam. Făgăduinţa
aceasta a fost împlinită prin venirea seminţei
lui Avraam, adică Domnul Isus Cristos.
Mântuirea adusă de El a fost atât externă, cât
şi internă. Pe plan extern, ea a însemnat
izbăvirea din mâna duşmanilor lor. Pe plan
intern, a însemnat slujirea Lui cu frică, în
sfinţenie şi neprihănire.
G. Campbell Morgan contribuie cu două
gânduri foarte pătrunzătoare la explicaţia
acestui pasaj.5 Mai întâi, el scoate în eviden-
ţă corelaţia izbitoare dintre numele lui loan
şi tema cântării — ambele sunt marcate de
harul lui Dumnezeu. Apoi el găseşte aluzii la
numele lui loan, Zaharia şi Elisabeta în
versetele 72 şi 73.
loan — făgăduinţa îndurării (v. 72).
Zaharia — pentru a-şi aduce aminte (v.
72).
Elisabeta —jurământul (v. 73).
Harul lui Dumnezeu, aşa cum este vestit
de loan, rezultă din faptul că Dumnezeu îşi
aduce aminte de jurământul făcut în sfântul
Său legământ.
1:76, 77 Misiunea lui loan, vestitorul
Mântuitorului. loan avea să fie profetul
Celui Prea înalt, care urma să pregătească
inimile oamenilor pentru venirea Domnului
şi să vestească mântuirea poporului Său, prin
iertarea păcatelor lor. Din nou vedem aici
cum referirile la Iehova din Vechiul Testa-

196

Luca

ment se aplică în Noul Testament la Isus.
Maleahi prezisese că un sol va pregăti calea
înaintea lui Iehova (3:1). Zaharia îl identifică
pe loan drept solul respectiv. Noi ştim că
loan a venit să pregătească calea înaintea lui
Isus. Concluzia evidentă care se desprinde
de aici este că Isus este Iehova.
1:78. 79 Venirea lui Cristos este asemă-
nată cu răsăritul soarelui. Veacuri de-a
rândul, lumea zăcuse în întuneric. Acum,
prin îndurarea plină de duioşie a lui Dumne-
zeu, aveau să mijească în curând zorii mân-
tuirii, în Persoana lui Cristos, care va străluci
peste neamurile aflate în întuneric şi în
umbra morţii, călăuzind picioarele Israelului
pe calea păcii (vezi Maleahi 4:2).
1:80 Acest impresionant capitol se înche-
ie cu afirmaţia de o remarcabilă simplitate,
potrivit căreia copilul creştea fizic şi spiritu-
al, rămânând în pustiu până în ziua apariţiei
sale publice în faţa naţiunii Israel.
G. Naşterea Fiului Omului (2:1-7)
2:1-3 Cezar August a dat un decret să
se facă recensământul în toată lumea —
adică pe tot cuprinsul imperiului său. Acest
recensământ a fost făcut mai întâi pe vremea
când Quirinius era guvernator al Siriei. Mulţi
ani acurateţea şi veridicitatea evangheliei lui
Luca au fost puse la îndoială, datorită acestei
referiri la Quirinius. Săpăturile arheologice
ulterioare au scos însă la iveală mărturii care
confirmă textul evangheliei. Din punctul său
de vedere, Cezar August îşi demonstra su-
premaţia peste lumea greco-romană. Dar din
punctul de vedere al lui Dumnezeu, acest
împărat neevreu nu era altceva decât o ma-
rionetă menită să contribuie la propăşirea
programului divin (vezi Prov. 21:1).
2:4-7 Decretul lui August i-a adus pe
Iosif şi pe Maria la Betleem exact în mo-
mentul în care urma să se nască Mesia, ca
împlinire a profeţiei de la Mica 5:2. Betleem
era înţesat de lume când au sosit ei din Gali-
leea. Singurul loc în care au putut trage a
fost grajdul unui han. Acest fapt a fost un
semn prevestitor al modului în care aveau
să-L primească oamenii pe Mântuitorul. Pe
când se afla cuplul de la Nazaret în acel loc,
Maria a născut întâiul ei Fiu. Înfâşurându-L
în scutece, ea L-a aşezat cu dragoste în iesle.
Aşa a vizitat Dumnezeu planeta noastră,
în Persoana unui prunc lipsit de apărare, în
condiţiile insalubre ale unui grajd! Ce fapt
uimitor! — aşa cum subliniază şi Darby:
El Şi-a avut obârşia într-o iesle, a sfârşit pe

cruce iar în intervalul dintre aceste două mo-
mente nu a avut unde să-Şi plece capul.6
H. îngerii şi păstorii (2:8-20)
2:8 Primele semne cu privire la naşterea
aceasta unică nu au fost împărtăşite liderilor
religioşi de la Ierusalim, ci păstorilor con-
templativi de pe dealurile Iudeii — oameni
smeriţi, care îşi făceau conştiincios datoria.
Iată ce are S. Stewart de spus în această
privinţă:
Oare nu ne izbeşte semnificaţia extraordinară a
faptului că unor oameni obişnuiţi, ocupaţi cu
treburile lor obişnuite, li s-a dat să vadă prima
oară slava venirii lui Isus? Asta ne învaţă, în
primul rând, că la locul datoriei noastre—oricât
de umil ar fi acesta — ni se dăruieşte viziunea.
Şi mai înseamnă, în al doilea rând, că oamenilor
care au păstrat în gândurile şi purtările lor acea
pioşenie simplă dar nespus de profundă a vieţii,
celor care nu şi-au pierdut inima de copil, li se
deschid cel mai lesne porţile împărăţiei.7
2:9-11 Un înger al Domnului s-a apro-
piat de păstori şi o lumină strălucitoare şi
slăvită a strălucit în jurul lor. Când ei au fost
umpluţi de spaimă, îngerul i-a mângâiat şi
le-a adus vestea minunată, dătătoare de mare
bucurie pentru toţi oamenii. Chiar în ziua
aceea, în cetatea Betleemului, din apropiere,
avea să se nască un copil. Acest copil era
Mântuitorul, care este Cristos Domnul! în
aceste câteva cuvinte se cuprinde toată teolo-
gia. Mai întâi, EI este Mântuitor, fapt expri-
mat prin numele de Isus. Apoi El este Cris-
tosul, adică Unsul lui Dumnezeu, Mesia al
Israelului. Şi, în fine, El este Domnul —
Dumnezeu manifestat în trup.
2:12 Cum aveau să-L recunoască păsto-
rii? îngerii le-au dat un semn dublu. Mai
întâi, Pruncul avea să fie înfăşurat în scutece.
Dârei mai văzuseră copii înfăşuraţi în scute-
ce, însă îngerii tocmai vestiseră că Pruncul
era Domnul. Nimeni nu-L mai văzuse pe
Domnul ca un Prunc mic înfăşurat în scute-
ce. A doua parte a semnului consta în faptul
că El avea să fie culcat într-o iesle. Nu cred
că păstorii mai văzuseră un copil nou-născut
într-un loc atât de neverosimil. Iată la ce
înjosire a fost supus Domnul vieţii şi al
slavei, când a venit în lumea noastră! Mintea
noastră nu poate concepe cum de Creatorul
şi Susţinătorul universului a pătruns în istoria
omenirii nu ca un erou militar, ci ca un
Copilaş nou născut. Dar, oricât de neaşteptat
ar părea, este adevărul întrupării.

Luca

197

2:13,14 Deodată, extazul cerului n-amai
putut fi reţinut în frâu. O mulţime de oaste
cerească şi-a făcut apariţia, lăudându-L pe
Dumnezeu. Cântarea lor, cunoscută azi sub
numele de Gloria in Excelsis Deo, surprinde
semnificaţia deplină a naşterii Pruncului
Sfânt. Viaţa şi lucrarea Sa aveau să aducă
slavă lui Dumnezeu în cerurile preaînalte şi
pace pe pământ, bunăînvoire faţă de oameni
sau poate oamenilor în care El îşi găseşte
toată plăcerea.8 Oamenii în care Dumnezeu
îşi găseşte plăcerea sunt cei care se pocăiesc
de păcatele lor şi-L primesc pe Isus Cristos
ca Domn şi Mântuitor.
2:15-19 De îndată ce au plecat îngerii,
păstorii s-au dus în grabă la Betleem, unde i-
au găsit pe Maria şi pe Iosif şi pe Isus, în
iesle. Ei au relatat cu de-amănuntul vizita
îngerului, provocând multă mirare în rându-
rile celor din staul. Dar Maria avea o înţele-
gere mai profundă a ceea ce se petrecea; ea
a adunat în inima ei ca pe o comoară toate
aceste lucruri, meditând asupra tîlcurilor
ascunse în ele.
2:10 Păstorii s-au întors la turmele lor,
plini de bucurie pentru tot ce au văzut şi
auzit, cu inimile revârsându-se de închinare
la adresa lui Dumnezeu.
I.   Circumcizia şi dedicarea Iui Isus
(2:21-24)
Cel puţin trei ritualuri sunt descrise în
acest pasaj:
1.	Mai întâi, a fost circumcizia lui Isus.
Aceasta a avut loc pe când El avea opt zile.
A fost un semn al legământului pe care 1-a
încheiat Dumnezeu cu Avraam. în aceeaşi zi,
potrivit tradiţiei ebraice, I s-a dat Copilului
un Nume. îngerul îi instruise pe Maria şi pe
Iosif să-L numească ISUS.
2.	A doua ceremonie a constat în purifi-
carea Măriei — act care a avut loc la patru-
zeci de zile după naşterea lui Isus (vezi Lev.
12:1 -4). în mod obişnuit, părinţii trebuiau să
aducă un miel, ca jertfă de ardere de tot, şi
un pui de porumbel sau turturea, ca jertfa de
păcat.
Dar în cazul celor săraci, se făcea o dero-
gare, aceştia putând aduce „o pereche de
turturele sau doi pui de porumbel" (Lev.
12:6-8). Faptul că Maria nu a adus un miel,
ci numai doi pui de porumbel denotă sără-
cia în care s-a născut Isus.
3.	Al treilea ritual a fost prezentarea lui
Isus la templul din Ierusalim. Iniţial, Dum-
nezeu decretase că întâiul născut de parte
bărbătească îi aparţine Lui; fiii întâi născuţi

trebuiau să formeze ceata preoţilor (Ex.
13:2). Ulterior, El a ales seminţia lui Levi ca
membrii acesteia să slujească de preoţi (Ex.
28:1, 2). Apoi părinţii îl puteau „răscumpă-
ra" pe întâiul lor fiu născut prin plata a cinci
sicii. Asta au făcut ei când L-au închinat
Domnului.
J.  Simeon ajunge să-L vadă pe Mesia
(2:25-35)
2:25, 26 Simeon aparţinea rămăşiţei
evlavioase de evrei care aşteptau venirea lui
Mesia. Lui i s-a revelat de către Duhul Sfânt
că nu va muri până nu va vedea pe Cristosul
(sau Unsul) Domnului. „Secretul Domnului
este cu cei care se tem de El" (Ps. 25:14).
Celor care umblă în părtăşie tăcută, contem-
plativă cu Dumnezeu El le oferă o tainică
împărtăşire a cunoştinţei divine.
2:27,28 Simeon a intrat în templu exact
în ziua în care părinţii lui Isus L-au prezentat
lui Dumnezeu. Simeon a fost instruit în chip
supranatural cu privire la faptul că acest
Copil era Mesia cel Făgăduit. Luându-L pe
Isus în braţe, el a rostit memorabila cântare
cunoscută astăzi sub denumirea de „Nune
Dimittis" (Acum eliberează, în pace... pe
robul tău...).
2:29-32 Esenţa cântării este următoarea:
Doamne, acum Tu mă laşi să plec în pace,
căci am văzut mântuirea Ta în Persoana
acestui Copil, Răscumpărătorul promis, aşa
cum mi-ai făgăduit. Tu L-ai rânduit să aducă
mântuire tuturor claselor de oameni. El va fi
o lumină care va aduce revelaţie Neamurilor
(Prima Sa Venire) şi va străluci în slavă
asupra poporului Tău Israel (A Doua Sa
Venire). Simeon era pregătit acum să moară,
după ce îl întâlnise pe Domnul Isus. Boldul
morţii a fost îndepărtat.
2:33 Luca păzeşte cu străşnicie doctrina
Naşterii din Fecioară, cu formularea aceasta
precisă: Iosif şi mama Lui, formulă păstrată
de versiunea King James, pe baza majorităţii
manuscriselor.9
2:34,35 După această izbucnire iniţială
de slavă la adresa lui Dumnezeu, pentru
Mesia, Simeon i-a binecuvântat pe părinţi,
rostind apoi cuvinte profetice Măriei. Profe-
ţia e compusă din patru părţi:
1.	Pruncul acesta este rânduit spre
prăbuşirea şi ridicarea multora în Israel.
Cei aroganţi, nepocăiţi şi necredincioşi vor
cădea şi vor fi pedepsiţi. Cei care se smeresc,
se pocăiesc de păcatele lor şi-L primesc pe
Isus se vor ridica şi vor fi binecuvântaţi.
2.	Pruncul era destinat să fie un semn
1.	
198

Luca

care va stârni împotrivire. Persoana lui
Cristos urma să fie învăluită într-o semnifi-
caţie specială. însăşi prezenţa Sa pe pământ
era o dovadă puternică de mustrare împotri-
va păcatului şi a nelegiuirii, provocând astfel
profundă animozitate în inima omenească.
2. Chiar sufletul tău va fi străpuns de
o sabie... Simeon prezicea prin aceste cu-
vinte durerea cumplită care avea să inunde
inima Manei, când avea să-şi vadă Fiul
răstignit (loan 19:25).
4. ...ca să se descopere gândurile mul-
tor inimi. Modul în care reacţionează cineva
faţă de Mântuitorul este un indiciu al moti-
vaţiilor şi afecţiunilor sale lăuntrice.
Astfel, cântarea lui Simeon include ideile
de: piatră de încercare, piatră de poticnire,
piatră de sărit şi sabie.
K. Profeteasa Ana (2:36-39)
2:36,37 Profeteasa Ana făcea parte, ca
şi Simeon, din rămăşiţa credincioasă a lui
Israel, care aştepta venirea lui Mesia. Ea
provenea din seminţia Iui Aşer (care în-
seamnă fericit, binecuvântat), unul din cele
zece triburi duse în captivitate de asirieni în
anul 721 î.Cr. Ana trebuie să fi avut peste o
sută de ani, deoarece fusese căsătorită timp
de şapte ani, apoi a rămas văduvă timp de
optzeci şi patru de ani. Ca profeteasa,
negreşit ea va fi primit revelaţii divine,
slujind de purtător de cuvânt al lui Dumne-
zeu. Ea îşi îndeplinea cu credincioşie servi-
ciile publice de la templu, închinându-se cu
posturi şi cu cereri, zi şi noapte. Vârsta ei
înaintată nu a împiedicat-o să-L slujească pe
Domnul.
2:38 După ce Iosif şi Maria şi-au împli-
nit ritualurile de purificare şi dedicare, ei
s-au întors în Galileea, în oraşul lor de başti-
nă, Nazaret. Luca nu menţionează vizita
magilor sau fuga în Egipt.
L. Copilăria lui Isus (2:40-52)
2:40 Dezvoltarea normală a copilului
Isus este prezentată după cum urmează: sub
aspect fizic, El creştea şi se întărea în
duh.10 El a parcurs etapele obişnuite ale
dezvoltării fizice, învăţând să umble, să
vorbească, să se joace şi să muncească. Din
această cauză, El e pe deplin capabil să simtă
alături de noi fiecare etapă a propriei noastre
dezvoltări. Apoi mental El a fost umplut cu
înţelepciune. Isus nu a învăţat doar să ci-
tească, să socotească, însuşindu-şi cunoştin-
ţele disponibile pe vremea acea, ci a crescut
în înţelepciune, adică în aplicarea în practică

a acestor cunoştinţe la problemele vieţii. Din
punct de vedere spiritual, harul lui Dumne-
zeu era peste El. El umbla în părtăşie cu
Dumnezeu şi Se bizuia pe Duhul Sfânt. El
studia Biblia, petrecea timp în rugăciune şi
îşi găsea toată plăcerea în împlinirea voii
Tatălui Său.
2:41-44 Un băiat evreu devine fiul legii
la vârsta de doisprezece ani. Când Domnul
nostru a împlinit vârsta de doisprezece ani,
familia Sa a efectuat pelerinajul anual la
Ierusalim, în vederea Paştelui. Dar la înapo-
iere spre Galileea, membrii familiei Sale
n-au observat că Isus nu era printre ei. S-ar
putea ca acest lucru să ni se pară ciudat, dacă
nu ţinem seama de faptul că familia călăto-
rea, probabil, în cadrul unei mari caravane.
Şi astfel, ei au presupus că Isus venea împre-
unăcu alţi tineri de vârsta Lui.
înainte de a ne grăbi să-i condamnăm pe
Iosif şi pe Maria, să nu uităm cât de uşor
este pentru noi, cei de azi, să efectuăm un
drum de o zi, presupunând că Isus este în
compania noastră, pentru a ne da ulterior
seama că am pierdut contactul cu El, datorită
vreunui păcat nemărturisit din viaţa noastră.
Pentru a restabili contactul cu El, trebuie să
ne întoarcem la punctul în care s-a întrerupt
părtăşia, mărturisindu-ne păcatul şi apoi
lăsându-ne de el.
2:45-47 întorcându-se la Ierusaliam,
îngrijoraţi, părinţii L-au găsit pe Isus în
templu, stând printre învăţători, ascultându-i
şi punând întrebări. Nu găsim în text nici o
aluzie potrivit căreia El s-ar fi purtat ca un
copil precoce, polemizând cu bătrânii Lui.
Mai degrabă, El şi-a asumat locul unui copil
normal, învăţând în smerenie şi linişte tot ce
aveau dascălii Lui să-L înveţe. Şi totuşi, în
cursul acestor desfăşurări, negreşit I s-au pus
unele întrebări, deoarece se spune că oamenii
rămâneau uimiţi de priceperea şi răspun-
surile Lui.
2:48 Chiar şi părinţii Lui au rămas
uimiţi când L-au găsit pe Isus participând în
mod atât de inteligent la o discuţie cu unii
care erau mult mai vârsnici decât El. Şi
totuşi mama Lui a exprimat nelinştea şi
iritarea acumulate anterior, când L-a mustrat.
Oare El nu ştia cât de multă îngrijorare le-a
provocat?!
2:49 Răspunsul Domnului, care constitu-
ie prima consemnare a cuvintelor Sale, a
demonstrat că El era pe deplin conştient de
identitatea Sa de Fiu al lui Dumnezeu şi de
misiunea Sa. „De ce M-aţi căutat? Oare nu
ştiaţi că trebuie să fiu în cele ale Tatălui

Luca

199

Meu?" Ea a spus: „Tatăl Tău şi cu mine."
El a spus: „în cele ale Tatălui Meu."
2:50 Cu acea ocazie ei nu au înţeles ce
a vrut să spună prin remarca Sa criptică. Nu
erau deloc nişte cuvinte obişnuite, pentru un
băiat de doisprezece ani!
2:51 în orice caz, toţi membrii familiei
erau acum din nou împreună, putându-se
întoarce la Nazaret. Excelenţa morală a lui
Isus rezultă şi din cuvintele: „şi le era su-
pus". Fiind Creatorul universului, totuşi El
Şi-a luat locul smerit de Copil ascultător în
această familie umilă de evrei. Dar tot tim-
pul mama Lui păstra toate cuvintele aces-
tea în inima ei.
2:52 Din nou ni se descrie adevărata
umanitate a Domnului şi dezvoltarea Sa:
1.	Dezvoltarea Sa pe plan mental — creş-
tea în înţelepciune.
2.	Dezvoltarea Sa pe plan fizic — creştea
în statură.
3.	Dezvoltarea Sa spirituală — şi în har
faţă de Dumnezeu.
4.	Dezvoltarea Sa socială—în har faţă de
oameni.
El era absolut desăvârşit în toate aspecte-
le dezvoltării Sale. Aici firul narativ al lui
Luca trece sub tăcere cei optsprezece ani
petrecuţi de Domnul Isus la Nazaret, ca Fiu
al unui tâmplar. Dar din aceşti ani noi învă-
ţăm importanţa pregătirii şi instruirii, necesi-
tatea de a avea răbdare şi valoarea muncii
fizice. De asemenea, învăţăm să ne împotri-
vim ispitei de a sări de la naşterea spirituală
la lucrarea publică, fără o pregătire interme-
diară. Cei care nu au o copilărie normală pe
plan spiritual, urmată de o adolescenţă, vor
întâmpina tot felul de pericole în viaţa şi
mărturia lor ulterioară.
III. PREGĂTIREA FIULUI OMULUI
PENTRU A SLUJI
(3:1-4:30)
3:1,2 Fiind istoric, Luca identifică anul
în care a început loan să predice, numind
liderii politici şi religioşi care se aflau pe
vremea aceea la putere — un împărat (Ce-
zar) un guvernator, trei având titlul de
tetrarhi şi doi mari preoţi. Dregătorii
politici menţionaţi aici constituie un indiciu
al mâinilor de fier cu care era condus Israe-
lul pe vremea aceea, starea de subjugare în
care se găsea. Faptul că în acest timp existau
doi mari preoţi în Israel demonstra starea de
dezordine pe plan religios şi politic în care se
găsea poporul Israel. Deşi în ochii lumii erau
oameni mari, în faţa lui Dumnezeu aceştia

erau oameni răi, lipsiţi de scrupule. Prin
urmare, când a dorit să le vorbească, El a
ocolit palatul şi sinagoga, trimiţând mesajul
Său lui loan, hui lui Zaharia, în pustiu.
3:3 Imediat loan a început să străbată
toată regiunea din jurul Iordanului, probabil
în apropiere de Ierihon. Acolo el a chemat
poporul Israel să se pocăiască de păcatele
sale, pentru a putea primi iertarea şi astfel să
fie pregătiţi pentru venirea lui Mesia. De
asemenea el i-a chemat pe oameni să se
boteze, ca semn exterior al faptului că s-au
pocăit cu adevărat. loan era un profet adevă-
rat, întruchiparea conştiinţei, condamnând
păcatul şi chemându-i pe oameni la reînnoire
spirituală.
3:4 Misiunea sa a constituit o împlinire
a profeţiei de la Isaia 40:3-5. El era glasul
celui ce strigă în pustiu. Din punct de
vedere spiritual, Israel era un pustiu în acest
punct din istoria lui. Ca naţiune, era aridă şi
împietrită, neaducându-I lui Dumnezeu nici
o roadă. Pentru a se putea pregăti pentru
venirea Domnului, oamenii trebuiau să
treacă printr-o schimbare morală. Pe vremea
aceea, când venea un rege în vizită, se fă-
ceau tot felul de pregătiri minuţioase, se
netezeau drumurile, ca să i se uşureze cât
mai mult deplasarea. Tocmai aceasta i-a
chemat loan pe oameni să facă, numai că nu
se punea problema unei reparaţii literale a
drumurilor, ci o pregătire a inimii lor pentru
a-L primi pe El.
3:5 Efectele venirii lui Cristos sunt
descrise după cum urmează:
Orice vale va fi umplută — cei care se
pocăiesc cu adevărat vor fi mântuiţi şi satis-
făcuţi.
Orice munte şi deal vor fi coborâţi —
cu alte cuvinte, oamenii din categoria cărtu-
rarilor şi fariseilor, care erau aroganţi şi
înfumuraţi, aveau să fie smeriţi.
Locurile strâmbe vor fi îndreptate —
oamenii necinstiţi, de genul vameşilor, aveau
să treacă printr-o îndreptare a caracterului
lor.
Drumurile accidentate aveau să fie
nivelate — respectiv, ostaşii şi alte persoane
de genul lor, cu temperamente aprinse şi
obiceiuri necioplite, aveau să fie îmblânziţi
şi cizelaţi.
3:6 Rezultatul final al tuturor acestor
schimbări va fi faptul că toată suflarea —
atât evreii, cât şi Neamurile—aveau să vadă
mântuirea lui Dumnezeu. La prima Sa
venire, mântuirea a fost oferită tuturor oame-
nilor, deşi nu toţi L-au primit. Când va veni

200

Luca

El a doua oară, să domnească, versetul aces-
ta îşi va găsi împlinirea deplină. Atunci
întregul Israel va fi mântuit iar Neamurile
vor beneficia şi ele din binecuvântările glo-
rioasei Sale împărăţii.
3:7 Când au ieşit mulţimile de oameni să
fie botezaţi de loan, el şi-a dat seama că ei
nu erau sinceri. Unii doar se prefăceau că
doresc neprihănirea, fără să manifeste o sete
şi o foame adevărată după aceasta. Acestor
oameni loan li se adresează cu expresia pui
de vipere. întrebarea: „Cine v-a prevenit să
fugiţi de mânia care vine?" presupune că
loan nu i-a prevenit. Mesajul lui a fost adre-
sat celor care erau dispuşi să-şi mărturiseas-
că păcatele.
3:8 Dacă doreau să se pună cu adevărat
în ordine faţă de Dumnezeu, ei trebuiau să
demonstreze că s-au pocăit cu adevărat,
etalând o viaţă schimbată. Pocăinţa autentică
produce roade. Ei gândeau greşit atunci
când considerau că simplul fapt că descind
din Avraam era de ajuns pentru a fi mântui-
ţi. Simpla înrudire a cuiva cu oameni credin-
cioşi nu-1 face şi pe el să fie credincios.
Dumnezeu nu S-a limitat la descendenţii
fizici ai lui Avraam în împlinirea planurilor
Sale; El putea să ridice copii ai lui Avraam
chiar şi din pietrele de pe malul râului Ior-
dan. Pietrele ar putea fi aici o întruchipare a
Neamurilor, pe care Dumnezeu le-ar putea
transforma printr-o minune a harului în
credincioşi, pătrunşi de aceeaşi credinţă ca a
lui Avraam. De fapt, asta s-a şi întâmplat.
Sămânţa fizică a lui Avraam, ca naţiune, L-a
respins pe Cristosul lui Dumnezeu. Dar
multe Neamuri L-au primit ca Domn şi
Mântuitor, devenind astfel sămânţa spirituală
a lui Avraam.
3:9 Securea a şi fost înfiptă la rădăcina
copilor este o expresie figurată, prin care se
înţelege că venirea lui Cristos va pune la
încercare realitatea pocăinţei omului. Acei
indivizi care nu au manifestat roadele pocă-
inţei vor fi condamnaţi.
Cuvintele şi expresiile folosite de loan au avut
efectul unor săbii: „generaţie de vipere", „mânia
viitoare", „secure", „tăiat şi aruncat în foc".
Profeţii Domnului nu s-au temut niciodată să
spună adevărul. Ei au fost mari moralişti şi
adesea expresiile folosite de ei au căzut asupra
oemnilor aidoma lăncilor folosite de strămoşii
noştri asupra duşmanilor lor {Daily Notes of the
Scripture Union).
3:10 Profund atinşi de sentimentul vino-

văţiei, oamenii l-au întrebat pe loan ce tre-
buie să facă, practic, pentru a demonstra
realitatea pocăinţei lor.
3:11-14 în versetele 11-14, el le-a oferit
modalităţi concrete de a dovedi sinceritatea
lor. în general, ei trebuiau să-şi iubească
aproapele ca pe ei înşişi, împărţind cu cei
săraci hainele şi hrana lor.
Cât despre vameşi, aceştia trebuiau să fie
cinstiţi în toate tranzacţiile lor. întrucât
întreaga lor tagmă era cunoscută pentru
necinstea ei, orice manifestare de cinste ar fi
fost o dovadă foarte reală a pocăinţei lor.
Şi, în fine, soldaţii în termen trebuiau să
evite trei păcate de care se făceau în special
vinovaţi cei din armată: extorcarea de bani,
defăimarea şi nemulţumirea. Este important
să reţinem că oamenii nu erau mântuiţi prin
înfăptuirea acestor fapte bune, ci mai degra-
bă acestea constituiau dovada exterioară că
inimile lor au fost puse cu adevărat într-o
stare după voia lui Dumnezeu.
3:15,16a E remarcabilă dorinţa lui loan
de a sta pe planul doi. Cel puţin un timp, el
ar fi putut poza ca Mesia, atrăgându-şi mulţi
adepţi. Dar el se compară cu Cristos într-o
manieră cât se poate de umilă. loan a expli-
cat că botezul lui este exterior, fizic, pe când
cel al lui Cristos avea să fie intern şi spiritu-
al, loan a declarat că nu este vrednic nici
măcar să dezlege cureaua sandalelor lui
Mesia.
3:16b, 17 Botezul lui Cristos avea să fie
cu Duhul Sfânt şi cu foc. Lucrarea Lui avea
să aibă două aspecte principale. Mai întâi, El
avea să boteze credincioşii cu Duhul Sfânt
— promisiune a ceea ce avea să aibă loc în
ziua Rusaliilor, când credincioşii au fost
botezaţi în trupul lui Cristos. Dar, în al doi-
lea rând, El avea să boteze cu foc.
Din versetul 17, reiese clar că botezul cu
foc este un botez al judecăţii. Acolo Domnul
este înfăţişat ca un vânturător de cereale. Pe
măsură ce vântură El grâul, pleava este
aruncată la o parte. Apoi este adunată şi arsă.
Când loan s-a referit la o mulţime pes-
triţă — în care se aflau şi credincioşi, şi
necredincioşi — el s-a referit şi la botezul
Duhului, şi la botezul focului (Mat. 3:11 şi
versetul de faţă). Când s-a referit însă numai
la credincioşi (vezi Marcu 1:5), el a omis
botezul cu foc (Marcu 1:8). Nici un credin-
cios adevărat nu va trece prin botezul focu-
lui.
3:18-20 Luca este gata acum să mute
focarul luminii de la loan la Isus. Prin urma-
re, în versetele acestea, el rezumă restul

Luca

201

misiunii lui loan şi face un salt în timp,
ocupându-se de perioada întemniţării sale de
către Irod. întemniţarea lui loan a avut loc
în realiate cu optsprezece luni mai târziu,
loan îl certase pe Irod pentru faptul că trăia
într-o relaţie de adulter cu cumnata lui. Irod
a pus apoi vârf tuturor relelor sale anterioare,
aruncându-1 pe loan în închisoare.
B. Pregătirea prin botez (3:21,22)
Pe măsură ce loan iese din atenţia noas-
tră, Domnul Isus ocupă un loc tot mai proe-
minent. El îşi începe lucrarea publică la
vârsta de aproximativ treizeci de ani, fiind
botezat în râul Iordan.
Reţinem mai multe fapte remarcabile
legate de botezul Său:
1.	Toate cele trei Persoane ale Trinităţii
sunt prezente: Isus (v. 21); Duhul Sfânt (v.
22a); Tatăl (v. 22b).
2.	Doar Luca consemnează faptul că Isus
S-a rugat la botezul Său (v. 21). Acest fapt
este în acord cu scopul lui Luca de a-L
prezenta pe Cristos ca Fiul Omului, depen-
dent mereu de Dumnezeu Tatăl. Viaţa de
rugăciune a Domnului nostru este o temă
dominantă în evanghelia pe care o studiem
acum. Domnul Isus S-a rugat aici, la începu-
tul lucrării Sale publice. Apoi El S-a rugat
când a început să fie cunoscut şi urmat de
mulţimi (5:16). El a petrecut o noapte întrea-
gă în rugăciune, înainte de a-i alege pe cei
doisprezece ucenici (6:12). El S-a rugat
înaintea incidentului din Cezarea lui Filipi,
care constituie momentul de cumpănă al
lucrării sale de învăţător (9:18). Apoi El S-a
rugat pe Muntele Schimbării la Faţă (9:28).
El S-a rugat în prezenţa ucenicilor Săi şi
acest lucru a reclamat un discurs pe tema
rugăciunii (11:1). El S-a rugat pentru Petru,
când acesta a căzut (22:32). El S-a rugat în
grădina Ghetsimane (22:41,44).
3.	Botezul lui Isus este una din cele trei
ocazii în care Dumnezeu a vorbit din cer în
legătură cu lucrarea propriului Său Fiu prea-
iubit. Timp de treizeci de ani ochiul lui
Dumnezeu examinase viaţa fără pată trăită
de Isus la Nazaret. Acum Dumnezeu Tatăl
rosteşte verdictul: „în Tine îmi găsesc
desfătarea!" Celelalte două ocazii când
Tatăl a vorbit public din cer au fost: Când
Petru a propus s-a ridice trei corturi pe Mun-
tele Schimbării la Faţă (Luca 9:35) şi când
au venit grecii la Filip, dorind să-L vadă pe
Isus (loan 12:20-28).

C. Pregătirea prin împărtăşirea naturii
umane (3:23-38)
înainte de a se ocupa de lucrarea publică
a Domnului nostru, Luca se opreşte pentru a
reda genealogia Sa. Dacă Isus este cu adevă-
rat uman, atunci El trebuie să descindă din
Adam. Această genealogie demonstrează că
El a descins din Adam. Este foarte răspân-
dită părerea că această genealogie urmăreşte
spiţa Măriei. Observaţi că versetul 23 nu
spune că Isus a fost fiul lui Iosif, ci „cum se
credea, fiul Iui Iosif. Dacă această opinie
este corectă, atunci Eli (v. 23) a fost socrul
lui Iosif şi tată Manei.
Majoritatea învăţaţilor aderă la teoria
genealogiei Domnului prin spiţa Măriei, din
următoarele motive:
1.	Cel mai evident este faptul că spiţa fami-
liei lui Iosif este redată în evanghelia
după Matei (1:2-16).
2.	în capitolele de la începutul evangheliei
lui Luca, Măriei i se acordă un loc mai
proeminent decât lui Iosif, exact invers
decât în evanghelia lui Matei.
3.	Numele femeilor nu se foloseau, de
obicei, în redarea spiţei genealogice —
ceea ce ar putea explica absenţa numelui
Măriei.
4.	La Matei 1:16 se afirmă expres că Iacov
1-a născut pe Iosif. Aici la Luca nu se
spune că Eli 1-a născut pe Iosif. Se spune
însă că Iosif a fost fiul lui Eli. Fiu ar
putea însemna şi ginere.
5.	în textul original grec, articolul hotărât
(tou) la genitiv apare înaintea oricărui
nume din genealogie, cu excepţia unuia:
Iosif. Această remarcabilă excepţie suge-
rează foarte concludent că Iosif a fost
inclus doar pentru faptul că era căsătorit
cu Maria.
Deşi nu este nevoie să examinăm genea-
logia în amănunt, se cuvine să notăm câteva
puncte importante:
1. Lista aceasta arată că Maria a descins
din David prin fiul său Natan (v. 31). în
evanghelia lui Matei, Isus a moştenit dreptul
legal la tronul lui David, prin Solomon.
Ca Fiu legal al lui Iosif, Domnul a împli-
nit acea parte a legământului încheiat de
Dumnezeu cu David care îi făgăduia că
tronul lui va dăinui în veac. Dar Isus nu
putea să fie fiul real al lui Iosif fără ca prin
aceasta să intre sub incidenţa blestemului
rostit Dumnezeu asupra lui leconia, prin care
El a decretat că nici un descendent al acelui
rege rău nu va prospera (Ier. 22:30).
Ca Fiu real al Manei, Isus a împlinit acea

202

Luca

parte a legământului încheiat de Dumnezeu
cu David prin care El îi promitea sä sămânţa
lui David va ocupa tronul său în veac. Şi
prin faptul că descindea din David prin
Natan, El nu a intrat sub incidenţa blestemu-
lui ce a fost rostit asupra lui Ieconia.
2.	Adam este descris drept fiul lui Dum-
nezeu (v. 38). Asta înseamnă doar că a fost
creat de Dumnezeu.
3.	Pare evident că spiţa mesianică s-a
sfârşit cu Domnul Isus. Nici o altă persoană
nu mai poate fi un pretendent legal la tronul
lui David.
D. Pregătirea prin testare (4:1-13)
4:1 Nu a existat nici un moment din
viaţa Domnului nostru în care El să nu fi fost
plin de Duhul Sfânt, dar adevărul acesta este
subliniat în mod deosebit în legătură cu
ispitirea Sa. A fi umplut cu Duhul Sfânt
înseamnă a fi predat în întregime Lui şi a fi
total ascultător de orice cuvânt al lui Dumne-
zeu. Persoana care este umplută cu Duhul
este golită de orice păcat de care devine
conştientă, precum şi de eul propriu. Este
omul în care locuieşte din plin Cuvântul lui
Dumnezeu. Pe când se întorcea Isus de la
Iordan, unde fusese botezat, El a fost condus
de Duhul în pustiu — probabil în Pustiul
Iudeii, pe coasta de vest a Mării Moarte.
4:2, 3 Acolo El a fost ispitit timp de
patruzeci de zile de către diavolul — zile în
care Domnul nostru nu a mâncat nimic. La
sfârşitul celor patruzeci de zile, a venit ispita,
prezentată sub trei aspecte, care sunt mai
accesibile înţelegerii noastre. în realitate,
ispitirea a avut loc în trei locuri diferite—în
pustiu, pe munte şi în templul din Ierusalim.
Adevărata natură umană a lui Isus s-a oglin-
dit prin cuvintele: a flămânzit. Aceasta a
fost ţinta primei ispite a Satanei, care a
sugerat ca Domnul să recurgă la puterea Sa
divină pentru a-Şi stampară fomea trupească.
Subtilitatea ispitei a constat în faptul că actul
în sine a fost perfect legitim. Dar ar fi fost
greşit ca Isus să-şi stâmpere foamea printr-
un act de ascultare faţă de Satan. El trebuia
să procedeze conform voii Tatălui Său.
4:4 Isus S-a împotrivit ispitei, citând din
Scriptură (Deut. 8:3). Şi mai important decât
satisfacerea foamei fizice este ascultarea de
Cuvântul lui Dumnezeu. El nu a argumentat.
Darby spune, în această privinţă: „Un singur
text reduce la tăcere, atunci când este folosit
în puterea Duhului. Secretul esenţial al tăriei
când suntem în luptă este folosirea adecvată
a cuvântului lui Dumnezeu".

4:5-7 în a doua ispită, diavolul I-a arătat
lui Isus toate împărăţiile lumii, surprinse
într-o clipă. Satanei nu-i trebuie mult ca să-şi
arate tot ce are de oferit. Nu a oferit lumea
propriu-zisă, ci împărăţiile acestei lumi. într-
o anumită privinţă, el are autoritate asupra
împărăţiilor lumii acesteia. Datorită păcatului
omului, Satan a devenit „stăpânitorul acestei
lumi" (loan 12:31; 14:30: 16:11), „dum-
nezeul acestui veac" (II Cor. 4:4) şi „prinţul
puterii văzduhului" (Ef. 2:2). Dumnezeu a
lăsat ca „împărăţiile acestei lumi" să devină
însă într-o zi „împărăţiile Domnului nostru şi
a Cristosului Său (Apo. 11:15). Prin urmare,
Satan îi oferea lui Cristos ceea ce oricum El
avea să stăpânească, în cele din urmă.
Dar nu putea să se treacă direct la ocupa-
rea tronului, mergând pe o „scurtătură". Mai
întâi trebuia să urmeze crucea. în planurile
lui Dumnezeu, Domnul Isus trebuia să sufe-
re, înainte de a intra în slava Sa. El nu putea
realiza un scop legitim prin mijloace greşite.
Sub nici o formă El nu se putea închina
diavolului, indiferent care era premiul oferit.
4:8 Prin urmare, Domnul a citat din
Deuteronom 6:13, pentru a arăta că, în pos-
tura lui de Om, El trebuia să se închine şi
să-I slujească doar lui Dumnezeu.
4:9-11 în a treia ispitire, Satan L-a dus
pe Isus la Ierusalim, pe streaşină acoperişului
templului, sugerându-I să se arunce jos de
acolo. Doar nu promisese Dumnezeu în
Psalmul 91:11, 12 că îl va păzi pe Mesia?
Poate că Satan îl ispitea pe Isus să se pre-
zinte ca Mesia, prin săvârşirea unei fapte
extraordinare de vitejie. Maleahi prezisese că
Mesia avea să vină dintr-odată în templul
Său (Mal. 3:1). Iată dar că Isus avea acum
prilejul să se îmbrace cu faimă şi renume, ca
Izbăvitorul făgăduit, fără să mai treacă pe la
Calvar.
4:12 Pentru a treia oară, Isus S-a împotri-
vit ispitei, citând din Biblie. Deuteronom
6:16 interzice punerea la probă a lui Dumne-
zeu.
4:13 Pus pe fugă de sabia Duhului,
diavolul L-a părăsit pe Isus până la un timp
oportun. Ispitirile vin de obicei în etape, mai
degrabă decât sub forma unui şuvoi conti-
nuu.
Se cuvine din nou să facem câteva obser-
vaţii în legătură cu ispitirea:
1.	Ordinea redată de Luca diferă de cea
de la Matei. A doua şi a treia ispită sunt
inversate—motivul acestei inversări nefiind
cunoscut de noi.
2.	în toate cele trei cazuri, scopul sau
1.	
Luca

203

obiectivul final părea corect, dar mijlocul
prin care se atingea scopul era greşit. întot-
deauna este greşit să ascultăm de Satan, să
ne închinăm lui sau oricărei alte fiinţe create.
Este greşit să-L ispitim pe Dumnezeu.
3.	Prima ispită s-a referit la trup, a doua
la suflet iar a treia la duh. Ele au constituie o
atracţie pentru pofta cărnii, pofta ochilor şi
mândria vieţii.
4.	Cele trei ispite gravitează în jurul a trei
dintre cele mai puternice porniri din existen-
ţa omului — apetitul fizic, dorinţa după
putere şi avere şi dorinţa de recunoaştere
publică. De câte ori nu sunt şi ucenicii ispi-
tiţi să aleagă calea confortului şi a tihnei,
căutând un loc cu vază în lumea aceasta,
urmărind să câştige o poziţie suspusă în
cadrul bisericii!
5.	în toate cele trei ispitie, Satan a folosit
un limbaj religios şi astfel a îmbrăcat ispitele
în haina respectabilităţii exterioare. Ba chiar
a citat din Scriptură (v. 10, 11).
Iată ce elocvent s-a exprimat James
Steward în această privinţă:
Studierea textului în care este redată ispita
scoate în relief două puncte importante. Pe de o
parte, dovedeşte că ispita nu înseamnă neapărat
păcat. Pe de altă parte, textul ilustrează celebrele
cuvinte rostite de un ucenic de mai târziu: „prin
faptul că El însuşi a suferit să fie ispitit, El este
capabil să-i ajute pe cei care sunt ispitiţi." (Ev.
2:18)."
Unii au sugerat că ispitirea nu ar fi avut
nici un sens, dacă Isus nu ar fi fost în stare
să păcătuiască. Fapt este că Isus este Dum-
nezeu iar Dumnezeu nu poate păcătui. Dom-
nul Isus nu a renunţat niciodată la atributele
dumnezeirii Sale. Dumnezeirea Sa a fost
învăluită, în timpul vieţii Sale pe pământ, dar
nu a fost şi nu putea fi pusă deoparte. Unii
afirmă că El, ca Dumnezeu, nu putea păcă-
tui, dar ca Om putea păcătui. Dar, El este
încă şi acum atât Dumnezeu, cât şi Om şi
este de neconceput ca El să poată păcătui
acum. Scopul ispitirii nu a fost acela de a
vedea dacă El va păcătui, ci de a dovedi că
El nu putea păcătui. Numai un Om sfânt,
fără păcat putea fi Răscumpărătorul nostru.
E. Pregătirea prin învăţătură (4:14-30)
4:14, 15 între versetele 13 şi 14 există
un hiat de vreun an. în acest timp, Domnul a
slujit în Iudeea. Singura consemnare a aces-
tei perioade o găsim la loan 2-5.
Când Isus S-a întors în puterea Duhului

în Galileea, pentru a-Şi începe al doilea an
de slujire publică, faima Lui s-a răspândit în
toată regiunea din jur. El i-a învăţat pe oa-
meni în sinagogile evreieşti, fiind aclamat de
oameni.
4:16-21 La Nazaret, oraşul în care Şi-a
petrecut copilăria, Isus se ducea în mod
consecvent la sinagogă în ziua de sabat,
adică sâmbăta. Citim că făcea încă alte două
lucruri, în mod regulat. Se ruga cu regulari-
tate (Lucâ 22:39) şi Şi-a făcut obiceiul de a-i
învăţa pe alţii (Marcu 10:1). Cu prilejul unei
vizite la sinagogă, El S-a sculat să citească
din Vechiul Testament. Persoana care răs-
pundea de suluri I-a înmânat sulul pe care se
afla profeţia lui Isaia. Domnul a desfăşurat
sulul până la textul cunoscut de noi drept
capitolul 61 din Isaia, de unde a citit versetul
1 şi prima jumătate a versetului 2. Pasajul
acesta a fost întotdeauna considerat drept o
descriere a lucrării lui Mesia. Când Isus a
spus: „Astăzi s-a împlinit Scriptura aceas-
ta în auzul vostru" El a afirmat, în maniera
cea mai limpede posibilă, că El este Mesia al
Israelului.
Observaţi implicaţiile revoluţionare ale
misiunii lui Mesia. El a venit să se ocupe de
problemele enorme care au afectat omenirea
în toate veacurile:
Sărăcia. Să vestesc săracilor Evanghe-
lia.
Durerea. Să vindec pe cei cu inima
zdrobită.
Robia. Să vestesc captivilor eliberarea.
Suferinţa. Şi orbilor căpătarea vederii.
Asuprirea. Să-i pun în libertate pe cei
asupriţi.
Pe scurt, El a venit să vestească anul
de îndurare al Domnului — adică zorii
unei ere noi pentru mulţimile năpăstuite ale
lumii. El S-a înfăţişat pe Sine ca răspuns la
toate problemlele cu care suntem confruntaţi.
Şi acest lucru e valabil fie că este vorba de
rele în sens fizic, fie spiritual. Cristos e
răspunsul la toate.
Este semnificativ că El s-a oprit din citit
la cuvintele: „să vestesc anul de îndurare
al Domnului." El nu a adăugat restul cuvin-
telor de la Isaia: „...şi ziua răzbunării Dum-
nezeului nostru." Scopul Primei Sale Veniri
a fost să vestească anul de îndurare al
Domnului. Actuala epocă a harului este
timpul de îndurare şi ziua mântuirii. Când se
va întoarce El pe pământ a doua oară, o va
face pentru a vesti ziua răzbunării Dumneze-
ului nostru. Observaţi că perioada de îndura-

204

Luca

re (acceptare) este numită „un an", în vreme
ce răzbunarea este o zi.
4:22 Oamenii au fost evident impresio-
naţi. Ei L-au vorbit de bine, fiind atraşi la El
de cuvintele Sale pline de har. Pentru ei era
o taină faptul că tâmplarul, fiul lui Iosif, S-a
dezvoltat atât de minunat.
Domnul ştia că popularitatea de care Se
bucura era doar de suprafaţă, că în realitate
oamenii nu apreciau la justa valoare Persoa-
na sau lucrarea Sa. Pentru ei, El era doar
unul din tinerii lor, care reuşise să Se afirme
la Capernaum. El a anticipat sfatul pe care
aveau să 1-1 ofere ei: „Doctore, vindecă-te pe
Tine însuţi!" în mod obişnuit, această para-
bolă ar însemna: „Fă pentru tine ceea ce ai
făcut pentru alţii. Vindecă-te de propria ta
stare, dacă pretinzi că-i poţi vindeca pe alţii."
Dar aici sensul e uşor diferit, fiind explicat
în cuvintele care urmează: „Fă şi aici, în
patria Ta, (adică la Nazaret) ce am auzit că
ai făcut în Capernaum." A fost o provocare
batjocoritoare adresată Lui să facă minuni la
Nazaret cum făcuse pretutindeni, şi astfel să-
Şi spele presupusa ruşine.
4:24-27 Domnul a răspuns, enunţând un
principiu adânc înrădăcinat în afacerile
oamenilor: oamenii mari nu sunt apreciaţi în
mediul din care provin. Apoi el a citat două
incidente remarcabile din Vechiul Testa-
ment, în care profeţi ai lui Dumnezeu nu au
fost apreciaţi de poporul Israel şi, prin urma-
re, au fost trimişi la Neamuri. Când a venit o
foamete mare în Israel, Ilie nu a fost trimis la
văduve evreice — deşi erau destule — ci a
fost trimis la o văduvă neevreică din Sidon.
Şi deşi erau mulţi leproşi în Israel când
slujea Elisei, el nu a fost trimis la nici unul
dintre ei, ci a fost trimis la neevreul Naaman,
căpitan în armata siriană. Imaginaţi-vă ce
impact au avut cuvintele lui Isus asupra
minţilor acestor evrei! Ei, care aşezau femei-
le, Neamurile şi leproşii pe ultimul loc al
scării sociale. Dar aici Domnul a aşezat în
mod intenţionat aceste trei categorii pe locuri
superioare evreilor necredincioşi! Ceea ce a
afirmat El a fost că istoria Vechiului Testa-
ment era pe punctul de a se repeta. în pofida
faptului că a săvârşit atâtea minuni, El avea
să fie respins, nu numai de oraşul Nazaret,
ci de întreaga naţiune Israel. După această
respingere, El avea să-Şi îndrepte atenţia
spre Neamuri, exact aşa cum procedaseră
Ilie şi Elisei.
4:28 Locuitorii oraşului Nazaret au
înţeles exact ce a vrut să spună El. Ei s-au
indignat la simpla sugestie că li s-ar fi putut

acorda Neamurilor o favoare. Iată ce spune
Episcopul Ryle în această privinţă:
Omul urăşte din răsputeri doctrina suveranităţii
lui Dumnezeu, pe care Cristos a enunţat-o.
Dumnezeu nu avea nici o obligaţie să facă
minuni în mijlocul lor.12
4:29, 30 Locuitorii L-au scos afară din
cetate şi L-au dus până la sprânceana munte-
lui, cu intenţia de a-L arunca jos în prăpastie.
Negreşit aceasta a fost încă o încercare a
Satanei de a-L distruge pe Moştenitorul
regal, instigându-i pe locuitorii Nazaretului
împotriva Lui. Dar Isus a trecut în chip
miraculos prin mulţime şi a părăsit cetatea.
Duşmanii Lui nu au avut nici o putere de a-L
opri. După câte ştim, El nu s-a mai întors
niciodată la Nazaret.
IV.  FIUL OMULUI ÎŞI DOVEDEŞTE
PUTEREA (4:31-5:26)
A.   Puterea asupra unui duh necurat
(4:31-37)
4:31-34 Pierderea Nazaretului a consti-
tuit câştigul Capernaumului. Locuitorii
acestui oraş au recunoscut că învăţătura Lui
era autorizată. Cuvintele Lui erau convingă-
toare şi aveau un efect covârşitor. Versetele
31-41 descriu o zi obişnuită de sabat în viaţa
Domnului. Ele ni-L descoperă pe învăţătorul
ca Stăpân asupra demonilor şi a bolii. Mai
întâi, El S-a dus la sinagogă, unde a întâlnit
un om stăpânit de un duh necurat, de demon.
Adjectivul „necurat" este folosit adesea
pentru a descrie duhurile necurate. înseamnă
că duhurile însele sunt necurate şi că provoa-
că necurăţie în viaţa victimelor lor. Realita-
tea posesiunii demonice e foarte evidentă din
pasajul acesta. Mai întâi, s-a auzit un strigăt
de groază: „Lasă-ne în pace!" Apoi duhul a
demonstrat că ştie foarte bine cine este Isus,
că El este Sfântul lui Dumnezeu, care va
nimici în cele din urmă oştirile Satanei.
4:35 Isus i-a dat demonului o poruncă
dublă: „Taci" şi „ieşi afară din el!" Demonul
s-a supus, după ce 1-a azvârlit mai întâi pe
om la pământ, fără să-1 vatăme însă.
4:36, 37 Oamenii au rămas uimiţi. Prin
ce se deosebeau cuvintele lui Isus de ale
altor oameni, aşa încât duhurile necurate îl
ascultau? în ce consta acea autoritate imposi-
bil de definit şi puterea din cuvintele Sale?
Nici nu e de mirare că vestea despre El s-a
răspândit cu iuţeală în toată regiunea din jur!
Toate minunile fizice săvârşite de Isus

Luca

205

sunt imagini ale unor minuni similare săvâr-
şite de El pe tărâm spiritual. De pildă, urmă-
toarele minuni consemnate de Luca transmit
importante lecţii spirituale:
Scoaterea duhurilor necurate (4:31-37)
—	izbăvirea de necurăţie şi de întinarea
păcatului.
Vindecarea soacrei lui Petru de febră
(4:38, 39) — uşurarea de neastâmpăr şi de
efectul debilitant al păcatului.
Vindecarea leprosului (5:12-16) —
restaurarea stării normale, în urma efectelor
respingătoare ale leprei şi deznădejdea pro-
dusă de păcat (vezi şi 17:11-19).
Omul paralizat (5:17-26)—eliberarea de
paralizia păcatului şi abilitarea în vederea
slujirii lui Dumnezeu.
învierea fiicei văduvei (7:11-17) —
păcătoşii sunt morţi în fărădelegi şi păcate, şi
au nevoie de viaţă (vezi 8:49-56).
Liniştirea furtunii (8:22-25) — Cristos
poate controla furtunile care se abat asupra
vieţii ucenicilor Săi.
Legiunea de demoni din îndrăcit (8:26-
39)—păcatul produce violenţă şi inalienare
mintală, ostracizându-i pe oameni şi izolân-
du-i de societatea civilizată. Domnul aduce,
în schimb, decenţă şi o minte sănătoasă,
precum şi părtăşie cu El.
Femeia care s-a atins de poala hainei Lui
(8:43-48) — sărăcia şi deprimarea cauzate
de păcat.
Hrănirea celor cinci mii (9:10-17) — o
lume păcătoasă, înfometată după pâinea lui
Dumnezeu. Cristos împlineşte nevoia prin
intermediul ucenicilor.
Fiul posedat de demon (9:37-43a) —
cruzimea şi violenţa păcatului, şi puterea de
vindecare a lui Cristos.
Femeia cu duh de neputinţă (13:10-17)
—	păcatul deformează şi schilodeşte, dar
atingerea lui Isus aduce refacere totală.
Vindecarea unui bolnav de ascită (14:1-
6) — păcatul produce incomodittate, durere
şi primejdie.
Cerşetorul orb (18:35-43) — păcatul îi
orbeşte pe oameni faţă de realităţile eterne.
Naşterea din nou are drept efect deschiderea
ochilor.
B. Puterea asupra febrei (4:35-43)
Următorul punct din activitatea Domnu-
lui Isus a fost vizita medicală efectuată la
locuinţa lui Simon, unde soacra acestuia era
bolnavă de febră. De îndată ce Domnul a
mustrat febra, aceasta a părăsit-o. Vindeca-
rea nu a fost numai imediată, ci şi completă,

întrucât ea a putut să se ridice şi să-i slujeas-
că pe cei din casă. De obicei în urma febrei
o persoană rămâne slăbită şi lipsită de vigoa-
re. (Susţinătorii ideii potrivit căreia preoţii
trebuie să fie celibatari nu vor fi prea încân-
taţi de acest pasaj, deoarece aici se spune
limpede că Petru era căsătorit!)
C.	Puterea asupra bolilor şi demonilor
(4:40,41)
4:40 Pe măsură ce sabatul se apropia de
sfârşit, oamenii au fost eliberaţi de inactivita-
tea impusă asupra lor; ei au adus un mare
număr de invalizi şi demonici la Isus. Ni-
meni nu a venit în zadar. El i-a vindecat pe
toţi cei bolnavi şi a scos afară demonii. Mulţi
din cei care susţin astăzi că posedă puteri
vindecătoare îşi limitează minunile la câţiva
candidaţi selectaţi în prealabil. Isus însă i-a
vindecat pe toţi cei care au venit la El.
4:41 Demonii alungaţi ştiau că Isus este
Cristosul, Fiul lui Dumnezeu. Dar El nu a
acceptat mărturia demonilor. Ei trebuiau
reduşi la tăcere. Ei ştiau că El este Mesia,
dar Dumnezeu avea alte instrumente, mai
bune, pentru a comunica această realitate.
D.	Puterea prin propovăduirea itinerantă
(4:42-44)
A doua zi, Isus S-a retras într-un loc
pustiu din apropierea Capernaumului. Mulţi-
mea L-a căutat până L-a găsit. Oamenii L-au
rugat să nu plece. Dar El le-a amintit că avea
de lucrat şi în alte cetăţi... ale Galileii. Aşa-
dar, din sinagogă în sinagogă, El s-a dus
predicând vestea bună despre împărăţia lui
Dumnezeu. Isus însuşi era Regele. El dorea
să domnească peste ei. Dar mai întâi ei
trebuiau să se pocăiască. El nu voia să dom-
nească peste un popor care refuza să se lase
de păcatele sale. Acesta era obstacolul. Ei
doreau să fie salvaţi de problemele de ordin
politic, dar nu de păcatele lor.
E.	Puterea prin instruirea altora:
chemarea ucenicilor (5:1-11)
Mai multe lecţii importante se desprind
din această simplă relatare a chemării lui
Petru:
1.	Domnul s-a folosit de barca lui Petru
ca amvon de la care să-i înveţe pe oameni.
Dacă-i predăm Mântuitoruui averea noastră
şi tot ce avem, vom constata ce lucrări minu-
nate va întreprinde El cu aceste lucruri,
dându-ne pe deasupra şi o frumoasă răsplată.
2.	El i-a spus lui Petru exact unde se
găsea un banc mare de peşti — după ce
1.	
206

Luca

Petru şi cu ceilalţi trudiseră toată noaptea,
fără să prindă nici un peşte. Domnul atotştii-
tor ştie unde se află peştii. E inutil să încer-
căm să slujim în propria noastră putere şi
înţelepciune. Secretul unei lucrări creştine
încununate de succes este să fim călăuziţi de
El.
3.	Deşi el însuşi era pescar cu experienţă,
Petru a acceptat sfaturile Tâmplarului şi, ca
urmare, i s-au umplut năvodurile de peşte.
Aceasta arată valoarea inestimabilă a smere-
niei, a ascultării imediate şi fără murmur.
Demonstrează ce înseamnă să te laşi învăţat.
4.	în apele adânci au fost umplute mreje-
le cu peşte, până când erau gata să se rupă.
Şi noi trebuie să părăsim ţărmul mării, avân-
tându-ne în vâltoarea vieţii. Credinţa îşi are
apele sale adânci. Tot aşa şi suferinţa, dure-
rea şi pierderea. Dar tocmai acestea sunt cele
care umplu mrejele de rodnicie.
5.	Mreaja lor a început să se rupă iar
corăbiile să se scufunde (v. 6, 7). Slujirea
îndreptată spre Cristos produce probleme—
dar ce probleme delectabile sunt acestea!
Sunt genul de probleme care umplu de
bucurie inima pescarilor adevăraţi!
6.	Viziunea aceasta a gloriei Domnului
Isus a produs în Petru un sentiment copleşi-
tor al propriei sale nevrednicii. Tot aşa s-a
întâmplat şi cu Isaia (6:5); tot aşa se întâm-
plă şi cu toţi cei care îl văd pe Rege în splen-
doarea Sa.
7.	Tocmai pe când Petru era antrenat în
munca sa obişnuită, la locul său de muncă,
Cristos 1-a chemat să fie pescar de oameni,
în timp ce aştepţi călăuzire, fă tot ce găseşte
de cuviinţă mâna ta să facă. Fă-o cu toată
tăria ta. Fă-o din inimă, ca pentru Domnul.
După cum cârma călăuzeşte un vas numai
atunci când acesta e în mişcare, tot aşa
Dumnezeu îi călăuzeşte pe oameni atunci
când ei sunt în mişcare.
8.	Cristos 1-a chemat pe Petru de la
îndeletnicirea pescuitului de peşti la aceea a
pescuitului de oameni sau, mai exact, „de a-i
prinde pe oameni vii". Ce sunt toţi peştii din
mări şi oceane faţă de privilegiul incompara-
bil de mare de a vedea un suflet câştigat
pentru Cristos şi pentru veşnicie?
9.	Petru, lacov şi loan au tras bărcile la
mal, au lăsat totul şi L-au urmat pe Isus, într-
o zi din viaţă când toate le-au mers de minu-
ne. Şi ce plină de implicaţii a fost decizia
lor! Poate că noi niciodată n-am fi auzit
despre ei, dacă ei s-ar fi decis să rămână la
bărcile lor de pescuit.

F.  Puterea asupra leprei (5:12-16)
5:12 Doctorul Luca ţine să menţioneze
faptul că acest om era plin de lepră. Era un
caz avansat al bolii, omul fiind, omeneşte
vorbind, incurabil. Credinţa leprosului a fost
însă remarcabilă. El a spus: „Poţi să mă
curăţeşti". El nu ar fi putut adresa aceste
cuvinte nici unei alte fiinţe omeneşti de pe
lume. Dar el avea încredere absolută în
puterea Domnului. Când a zis: „Dacă vrei"
n-a exprimat nici o îndoială cu privire la
bunăvoinţa lui Cristos de a-1 vindeca. Mai
degrabă, el a venit în ipostaza unui solicitant
smerit, care ştie că nu are nici un drept de a
cere să fie vindecat şi, prin urmare, se aruncă
cu totul asupra îndurării şi harului Domnu-
lui.
5:13 Din punct de vedere medical, era
primejdios să te atingi de un lepros, pe plan
religios te profanai iar din punct de vedere
social te degradai. Dar Mântuitorul nu a
contractat nici o întinare. Efectul atingerii lui
Isus de lepros a fost inundarea trupului
acestuia de o avalanşă de forţe vindecătoare.
Nu a fost o însănătoşire treptată, ci imediată,
Lepra 1-a părăsit pe loc. Gândiţi-vă ce va fi
însemnat pentru acel lepros total neputincios
şi lipsit de orice nădejde să fie dintr-odată
vindecat, într-o fracţiune de secundă!
5:4 Isus i-a poruncit să nu spună nimă-
nui despre vindecare. Mântuitorul n-a voit să
atragă atenţia amatorilor de senzaţii, a curio-
şilor, după cum nu a dorit să declanşeze o
mişcare populară, care să-L încoroneze
Rege. Mai degrabă, Domnul i-a poruncit
leprosului să se ducă la preot şi să-i aducă
jertfa prescrisă de Moise (Lev. 14:4). Fiecare
detaliu al jertfei era o referire la Cristos.
Preotul avea atribuţia de a-1 examina pe
lepros, pentru a stabili dacă a fost vindecat
cu adevărat. Preotul nu putea vindeca; el nu
putea decât să-1 declare pe un om vindecat.
Preotul acesta nu mai văzuse niciodată un
lepros vindecat. Era un spectacol unic, care
ar fi trebuit să-1 facă să-şi dea seama că
Mesia a sosit, în sfârşit. Trebuia să fie o
mărturie pentru toţi preoţii. Dar inimile lor
erau orbite de necredinţă.
5:15, 16 în pofida instrucţiunilor Dom-
nului de a nu face publicitate minunii săvâr-
şite de El, vestea s-a răspândit cu iuţeală şi
mari mulţimi de oameni au venit la El să fie
vindecate. Isus adesea Se retrăgea în pustiu
să se roage. Mântuitorul nostru a fost un Om
al rugăciunii. E normal ca această evanghe-
lie, care-L înfăţişează ca Fiu al Omului, să
aibă mai multe de spus despre viaţa Sa de

Luca

207

rugăciune decât toate celelalte evanghelii.
G. Puterea asupra paraliziei (5:17-26)
5:17 Pe măsură ce se răspândea vestea
despre lucrarea lui Isus, fariseii şi învăţătorii
legii deveneau tot mai ostili. Aici îi vedem
adunaţi în Galileea, cu scopul evident de a
găsi vreo acuzaţie împotriva Lui. Puterea
Domnului a fost prezentă, pentru a-i vindeca
pe bolnavi. De fapt, Isus avea întotdeauna
puterea de a vindeca, dar nu întotdeauna
existau împrejurările propice pentru ca să
facă acest lucru. La Nazaret, de pildă, El nu
a putut face prea multe minuni, datorită
necredinţei locuitorilor cetăţii (Mat. 13:58).
5:18, 19 Patru oameni au adus la casa
unde preda Isus un paralitic aşezat pe un pat.
Din pricina mulţimii, ei nu au putut pătrunde
în casă şi atunci s-au urcat pe acoperiş. Apoi
au coborât bolnavul printr-o deschidere în
acoperiş, pe care au facut-o scoţând câteva
ţigle.
5:20,21 Isus a observat credinţa care s-a
dus până la extreme, ca să atragă atenţia
Domnului asupra omului nevoiaş. Când le-a
văzut El credinţa, adică credinţa celor patru
plus cea a invalidului, i-a zis paraliticului:
„Omule, păcatele îţi sunt iertate". Această
afirmaţie fără precedent i-a stârnit pe cărtu-
rari şi farisei. Ei ştiau că numai Dumnezeu
poate ierta păcatele. Nefiind dispuşi să recu-
noască că Isus este Dumnezeu, ei au invocat
comiterea unui presupus păcat al blasfemiei.
5:22, 23 Domnul a purces apoi să le
demonstreze că El poate într-adevăr ierta
păcatul omului. Mai întâi, El i-a întrebat ce
este mai uşor să spui: „Păcatele îţi sunt
iertate" sau să spui: „Ridică-te şi umblă!"
într-o privinţă, este la fel de uşor să spui şi
una, şi alta, dar nu tot atât de uşor este să
faci şi una şi alta, întrucât ambele sunt impo-
sibil de realizat omeneşte. Ideea care se
desprinde de aici este că, aparent, ar fi mai
uşor să spui: „Păcatele îţi sunt iertate", deoa-
rece nu se poate verifica dacă acest lucru s-a
întâmplat sau nu. în schimb, dacă spui:
„Ridică-te şi umblă", este foarte uşor să
verifici dacă pacientul a fost vindecat.
Fariseii nu vedeau că păcatele omului au
fost iertate şi, în consecinţă, au refuzat să
creadă. Prin urmare, Isus a făcut o minune
pe care ei au putut s-o vadă, pentru a le
demonstra că a iertat cu adevărat păcatele
omului. El i-a dat paraliticului puterea de a
umbla.
5:24 „Dar ca să ştiţi că Fiul Omului
are putere pe pământ să ierte păcatele"—

Titlul Fiul Omului subliniază umanitatea
desăvârşită a Domnului. într-un sens, noi toţi
suntem fii ai omului, dar titlul acesta: „Fiul
Omului", la forma articulată, îl separă pe
Isus de toţi ceilalţi oameni care au trăit pe
acest pământ. îl descrie pe El ca Omul după
voia lui Dumnezeu, Cel care este perfect din
punct de vedere moral, Cel care avea să
sufere, să-Şi verse sângele şi să moară, Cel
căruia I s-a încredinţat stăpânirea asupra
universului.
5:25 Ascultând de cuvântul Lui, paraliti-
cul s-a sculat, şi-a luat rogojina pe care
dormea şi s-a dus acasă, slăvindu-L pe Dum-
nezeu.
5:26 Mulţimea a fost uluită. Oamenii au
slăvit pe Dumnezeu, recunoscând că au
văzut lucruri nemaipomenite în ziua aceea,
adică rostirea iertării păcatelor şi minunea
însoţitoare, care a dovedit veridicitatea aces-
tei rostiri.
V. FIUL OMULUI ÎŞI EXPLICĂ
LUCRAREA (5:27,28)
Levi era un vameş evreu angajat în
slujba stăpânirii romane. Vameşii erau urâţi
de concetăţenii lor, nu numai pentru că
colaborau cu romanii, ci şi din pricina practi-
cilor lor necinstite. într-o zi, pe când Levi se
afla la serviciu, Isus a trecut pe acolo şi 1-a
invitat să devină adept al Lui. Cu o prompti-
tudine uimitoare, Levi a părăsit totul, s-a
sculat şi L-a urmat. Gândiţi-vă la extraordi-
narele consecinţe care au decurs din acea
simplă decizie. Levi, respectiv Matei, a
devenit redactorul primei evanghelii. Se
merită să asculţi chemarea Lui şi să-L ur-
mezi!
B. De ce îi cheamă Fiul Omului pe
păcătoşi (5:29-32)
5:29,30 Unii au lansat teoria că Levi ar
fi urmărit trei scopuri, prin ospăţul pe care 1-
a dat. Astfel, el a dorit să-L onoreze pe
Domnul, să dea o mărturie publică a noii
sale adeziuni şi, în al treilea rând, să-L pre-
zinte pe Isus prietenilor săi. Cei mai mulţi
evrei n-ar fi stat la masă cu un grup de va-
meşi. Isus a mâncat însă cu vameşii şi păcă-
toşii. Desigur, El nu a fraternizat cu ei şi nu
a aprobat păcatele lor, nici nu şi-a compro-
mis mărturia, ci a folosit orice prilej pentru
a-i învăţa, mustra şi binecuvânta pe oameni.
Cărturarii şi fariseii13 L-au criticat pe
Isus pentru că s-a asociat cu aceşti oameni
dispreţuiţi, consideraţi drept drojdia socie-
tăţii.

208

Luca

5:31 Isus a răspuns că acţiunea Sa este
în perfectă armonie cu scopul pentru care a
venit El în lume. Nu cei sănătoşi au nevoie
de medic, ci doar cei bolnavi.
5:32 Fariseii se considerau neprihăniţi.
Ei nu aveau conştiinţa profundă a păcatului
lor sau unei nevoi. Prin urmare, ei n-au putut
beneficia de pe urma lucrării Marelui Medic.
Dar aceşti vameşi şi păcătoşi îşi dădeau
seama că sunt păcătoşi şi că au trebuinţă să
fie salvaţi de păcatele Ion Pentru oameni ca
ei a venit Mântuitorul. în fapt, fariseii nu
erau neprihăniţi. Ei aveau trebuinţă să fie
mântuiţi la fel de mult ca vameşii. Dar ei nu
erau dispuşi să-şi recunoască păcatele şi
vinovăţia. Şi astfel, ei L-au criticat pe Medic
pentru că S-a dus la oameni ce erau grav
bolnavi.
C.	Explicarea   motivului   pentru   care
ucenicii lui Isus nu posteau (5:33-35)
5:33 Următoarea tactică la care au recurs
fariseii a fost să-L descoasă pe Isus cu privi-
re la datina postului. La urma urmelor, uce-
nicii lui loan Botezătorul urmaseră practici-
le de ascet ale dascălului lor. Iar adepţii
fariseilor ţineau şi ei diverse posturi ceremo-
niale. Dar ucenicii lui Isus nu posteau. De
ce?
5:34,35 Domnul a răspuns că de fapt nu
exista nici un motiv ca ucenicii Săi să pos-
tească, atâta vreme cât El se afla încă cu ei.
Aici El asociază postul cu durerea şi doliul.
Când avea să fie luat El de la ei, prin moar-
tea Sa cumplită, atunci ei aveau să postească,
exprimând astfel durerea şi întristarea lor.
D.	Trei parabole despre noua dispensaţie
(5:36-39)
5:36 Textul evangheliei se ocupă apoi de
trei parabole, care propovăduiesc faptul că a
început o nouă dispensaţie şi că nu este
permis ca cea veche să fie confundată cu cea
nouă.
în cadrul primei parabole, haina veche
se referă la dispensaţia sistemului legii, în
timp ce haina nouă înfăţişează epoca haru-
lui. Cele două epoci sunt incompatibile.
Orice încercare de a confunda legea cu harul
are drept urmare alterarea ambelor. Un petec
luat de la o haină nouă va strica haina nouă
şi nu se va potrivi nici la cea veche, atât ca
aspect, cât şi ca rezistenţă. J.N. Darby expri-
mă atât de plenar acest lucru: „Isus nu voia
nicidecum să peticească iudaismul cu creşti-
nismul. Firea veche şi legea merg mână în
mână, dar harul nu se va amesteca niciodată

cu legea, nici neprihănirea lui Dumnezeu cu
cea a omului."
5:37, 38 A doua parabolă ne învaţă
nechibzuinţa de a pune vin nou în burdufuri
vechi. Acţiunea de fermentare a vinului nou
va exercita presiune asupra burdufului, care
nu mai este elastic şi nu va rezista la această
presiune. Prin urmare, se va rupe iar vinul se
va vărsa. Formele, tradiţiile şi ritualurile
desuete ale iudaismului erau prea rigide
pentru a cuprinde în ele bucuria, exuberanţa
şi energia noii dispensaţii. Vinul nou este
văzut în acest capitol ca întruchipând meto-
dele neconvenţionale ale celor patru oameni
care l-au adus pe paralitic la Isus, coborân-
du-1 prin acoperişul casei. El mai poate fi
observat în râvna lui Levi. în schimb, burdu-
furile vechi sunt închistarea şi formalismul
rece al fariseilor.
5:39 A treia parabolă afirmă că nici un
om care a băut vin vechi nu-1 preferă pe cel
nou, ci va spune: „Cel vechi este mai bun".
Aceasta înfăţişează reticenţa naturală a
oamenilor de a renunţa la forma veche, în
favoarea celei noi; a se lepăda de iudaism şi
a îmbrăţişa creştinismul; a abandona legea,
acceptând harul; a nu mai umbla după umb-
re, ci a primi realitatea! După cum se expri-
mă Darby: „Cel care este obişnuit cu forme,
cu aranjamente omeneşti, cu religia părinţi-
lor, etc. nu va îndrăgi niciodată principiul
nou şi puterea împărăţiei."
E. Fiul Omului este Domn al sabatului
(6:1-11)
6:1,2 Acum ni se înfăţişează două inci-
dente care arată cât de mult a crescut între
timp opoziţia liderilor religioşi faţă de Isus,
apropiindu-se de punctul culminant. Primul
incident a avut loc în „al doilea prim sabat"
(traducere literală). Iată care e explicaţia
acestui sabat: primul sabat era primul care
venea după Paşte. Al doilea era următorul
care venea după el. în al doilea sabat după
primul, Domnul şi cu ucenicii Lui au trecut
prin lanuri de grâu. Ucenicii au smuls nişte
spice, le-au frecat în mână şi au mâncat
boabele de porumb. Fariseii nu puteau obiec-
ta împotriva faptului că ucenicii au luat spice
de grâu, deoarece această acţiune era permi-
să de lege (Deut. 23:25). Critica lor a fost
îndreptată împotriva faptului că lucrul acesta
s-a făcut în ziua de sabat. Ei numeau uneori
smulgerea unor spice de grâu drept recoltare
iar frecarea spicelor în mână treierat.
6:3-5 Referindu-se la un incident din
viaţa lui David, Domnul a răspuns că legea

Luca

209

sabatului nu a fost dată cu intenţia de a
interzice lucrările absolut necesare. Astfel,
fiind respins şi urmărit de inamic, David
împreună cu oamenii lui au flămânzit. Ei au
intrat în casa lui Dumnezeu şi au mâncat
pâinea punerii înainte, care de obicei era
rezervată preoţilor. Dumnezeu a făcut o
excepţie în cazul lui David. In Israel exista
păcat. Regele fusese lepădat. Legea privitoa-
re la pâinea punerii înainte nu fusese dată
niciodată cu intenţia de a fi urmată orbeşte,
aşa încât regele ales de Dumnezeu să moară
de foame, în loc să fie lăsat să mănânce din
ea.
Aici avem o situaţie similară. Cristos şi
cu ucenicii Lui au flămânzit. Fariseii mai
degrabă i-ar fi lăsat să moară de foame,
decât să-i lase să culeagă spice în ziua de
sabat. Dar Fiul Omului este şi Domn al
sabatului. El este Cel care a dat legea, din
capul locului, şi nimeni nu era mai calificat
decât El să-i tălmăcească înţelesurile spiritu-
ale şi s-o ferească de o înţelegere greşită.
6:6-8 Al doilea incident s-a petrecut tot
într-o zi de sabat, când a avut loc o vindeca-
re miraculoasă. Cărturarii şi fariseii îl urmă-
reau atenţi şi răutăcioşi pe Isus, să vadă dacă
va vindeca un om cu mâna uscată în ziua de
sabat. Din experienţa anterioară şi din ceea
ce ştiau despre El, ei aveau motive să creadă
că-1 va vindeca. Şi Domnul nu i-a dezamăgit.
Mai întâi, i-a cerut omului să se ridice în
mijlocul mulţimii, în plină sinagogă. Această
acţiune dramatică a îndreptat atenţia tuturor
asupra faptei ce avea să se întâmple.
6:9 Atunci Isus i-a întrebat pe farisei
dacă este drept să faci bine în ziua de sabat
sau să faci rău. Dacă răspundeau corect,
trebuiau să spună că era drept să faci bine în
ziua de sabat şi că e greşit să faci rău. Dacă
era drept să faci bine, atunci El făcea bine
vindecându-1 pe om. Dacă era greşit să faci
rău în sabat, atunci ei călcau sabatul, prin
faptul că complotau uciderea Domnului Isus.
6:10 Nu s-a auzit nici un răspuns din
partea adversarilor. Isus i-a spus atunci
omului să-şi întindă mâna dreaptă uscată.
(Numai doctorul Luca menţionează că era
mâna dreaptă.) Odată cu rostirea poruncii a
fost emisă şi puterea necesară pentru vinde-
care, în momentul în care omul a îndeplinit
porunca, mâna i-a fost refăcută, devenind
normală.
6:11 Fariseii şi cărturarii au fost umpluţi
de mânie. Ei doreau să-L condamne pe Isus
pentru o presupusă călcare a sabatului. Tot
ce a făcut însă El a fost să spună câteva

cuvinte şi omul a fost imediat vindecat. Nu
a fost implicată nici o muncă grea. Cu toate
acestea, ei au uneltit moartea Sa.
Sabatul fusese lăsat de Dumnezeu spre
binele omului. Când era înţeles cum se
cuvine, el nu interzicea lucrările de necesi-
tate sau faptele de milostenie.
F.  Alegerea celor doisprezece (6:12-19)
6:12 Isus a petrecut toată noaptea în
rugăciune, înainte de a-i alege pe ucenici. Ce
mustrare la adresa impulsivităţii şi indepen-
denţei noastre faţă de Dumnezeu constituie
acest act al Său! Luca este, iarăşi, singurul
evanghelist care aminteşte această noapte de
rugăciune.
6:13-16 Cei doisprezece pe care I-a ales
El din cercul mai mare de ucenici au fost
după cum urmează:
1.	Simon, căruia i-a dat numele de Petru,
fiul lui Iona şi unul dintre cei mai proe-
minenţi apostoli.
2.	Andrei, fratele lui. Andrei este cel care
i-a făcut cunoştinţă lui Petru cu Domnul.
3.	Iacov, fiul lui Zebedei. El a avut privile-
giul de a fi cu Petru şi cu loan pe Munte-
le Schimbării la Faţă. A fost ucis de Irod
Agrippa întâiul.
4.	loan fiul lui Zebedei. Isus i-a numit pe
Iacov şi loan „Fiii tunetului". Acest loan
este cel care a redactat evanghelia ce-i
poartă numele şi epistolele cu acelaşi
nume, precum şi Apocalipsa.
5.	Filip, originar din Betsaida, care i-a făcut
cunoştinţă lui Natanael cu Isus. A nu se
confunda cu evanghelistul  Filip, din
cartea Fapte.
6.	Bartolomeu, un alt nume al lui Natana-
el. Este menţionat doar în această listă a
celor doisprezece.
7.	Matei, vameşul, numit şi Levi, cel care
a scris prima evanghelie.
8.	Toma, numit şi Geamănul, cel care a
spus că nu va crede că Domnul a înviat,
până nu va vedea dovezi concludente.
9.	Iacov, fiul Iui Alfeu. S-ar putea să fi fost
cel care a ocupat o funcţie de răspundere
în cadrul bisericii de la Ierusalim, după
ce Iacov, fiul lui Zebedei, a fost ucis de
Irod.

10	Simon, numit Zilotul. Puţine lucruri se
cunosc despre el, în relatarea sacră.
11	Iuda, fiul Iui Iacov. Poate că una şi
aceeaşi persoană cu Iuda, autorul episto-
lei cu acelaşi nume, considerat a fi Lebe-
us, al cărui nume era Tadeu (Mat. 10:3;
Marcu3:18).
10	
210

Luca

12 Iuda Iscarioteanul, despre care se crede
că provenea din Kerioth, în Iuda, şi astfel
singurul dintre apostoli care nu era din
Galileea. Cel care L-a vândut pe Domnul
nostru, numit de Isus „fiul pierzării".
Nu toţi ucenicii erau oameni dotaţi cu un
intelect strălucit sau cu capacităţi deosebite.
Ei erau un eşantion reprezentativ al omenirii.
Ceea ce-i distingea pe ei de restul oamenilor
era relaţia lor cu Isus şi ataşamentul lor faţă
de El. Ei erau probabil oameni tineri, între
20 şi 30 de ani, când i-a ales Mântuitorul. în
tinereţe, oamenii sunt plini de râvnă şi cel
mai dispuşi să se lase învăţaţi, dând dovadă
de cea mai mare rezistenţă în faţa greutăţilor.
Domnul Isus a ales doar doisprezece ucenici,
deoarece El punea mai mult preţ pe calitate,
decât pe cantitate. Cu condiţia să obţină
oameni cu un calibru corespunzător, El îi
putea trimite pe aceştia în lume, urmând ca
prin procesul reproducerii spirituale, aceştia
să evanghelizeze lumea.
De îndată ce au fost aleşi ucenicii, se
impunea acum un proces temeinic de forma-
re în principiile împărăţiei lui Dumnezeu.
Restul capitolului de faţă este consacrat
reliefării trăsăturilor de bază care trebuie să
alcătuiască caracterul şi comportamentul
unor ucenici ai Domnului Isus.
6:17-19 Următorul discurs este asemănă-
tor, dar nu identic cu Predica de pe Munte de
la Matei 5-7. Acea predică, după cum reiese
din denumirea ei, a fost rostită pe un munte.
Cea de care ne ocupăm acum a fost rostită
într-un loc şes. Prima cuvântare conţinea
numai binecuvântări. Cea de-a doua conţine
şi binecuvântări, şi condamnări. Mai existaşi
alte deosebiri, legate de vocabular, de mări-
mea ei şi de accentul cuvântării.14
Observaţi că mesajul acesta privind
rigorile uceniciei nu a fost adresat atât mulţi-
mii, cât celor doisprezece. Se pare că ori de
câte ori Isus era urmat de o mare mulţime de
oameni, El le punea la încercare sinceritatea,
adresându-se în termeni foarte categorici.
După cum s-a exprimat cineva: „Cristos mai
întâi atrage, apoi cerne".
Erau acolo oameni din toată Iudeea, din
partea de sud, de la Ierusalim, din Tir şi din
Sidon, în nord-vestul regiunii—şi Neamuri,
şi evrei. Bolnavii şi îndrăciţii s-au apropiat
de Isus, ca să-L poată atinge. Ei ştiau că din
El emana putere vindecătoare.
Este foarte important să ne dăm seama
cât de revoluţionar era caracterul învăţătu-
rilor lui Isus. Să nu uităm că El se îndrepta
spre cruce. El avea să moară, să fie îngropat,

să învie apoi a treia zi şi să se întoarcă în cer.
Vestea bună a mântuirii gratuite trebuia să se
răspândească în toată lumea. Răscumpărarea
oamenilor depindea de accesul lor la mesaj.
Cum putea fi evanghelizată lumea? Lideri
pricepuţi ai lumii acesteia ar fi organizat o
armată de mari proporţii, ar fi pus la dispozi-
ţie sume uriaşe de bani şi o alimentare cores-
punzătoare cu provizii de alimente şi toate
cele necesare pentru bunăstarea şi moralul
oamenilor, la care, desigur, s-ar fi adăugat şi
un birou de relaţii publice!
G. Fericirile şi condamnările (6:20-26)
6:20 Isus i-a ales pe cei doisprezece şi i-a
trimis la cei săraci, flămânzi şi persecutaţi.
Oare aşa să poată fi evanghelizată lumea?
Da, aşa, şi în nici un alt fel! Mântuitorul a
început cu patru binecuvântări şi patru con-
damnări. „Binecuvântaţi sunteţi voi, săra-
cii." Observaţi că El nu spune „binecuvântaţi
sunt săracii", ci „binecuvântaţi sunteţi voi,
săracii." Sărăcia în sine nu este o binecuvân-
tare, ci, mai degrabă, un blestem. Aici Isus
S-a referit la o sărăcie auto-impusă, de dra-
gul Său. El nu S-a referit la cei săraci din
pricina trândăviei lor ori a vreunei tragedii
sau a altor motive independente de voinţa
lor. Mai degrabă, El S-a referit la cei care
aleg în mod deliberat să fie săraci, pentru a
putea să-L vestească pe Mântuitorul oameni-
lor din jurul lor. Dacă stăm să ne gândim,
este singura metodă rezonabilă de lucru. Să
presupunem că ucenicii ar fi pornit la drum
ca oameni bogaţi. Oamenii s-ar fi strâns
numaidecât sub steagul lui Cristos, în spe-
ranţa de a se îmbogăţi. Dar în starea în care
se găseau, ucenicii nu le puteau promite
oamenilor argint şi aur. Dacă venea cineva la
ei, o făcea din dorinţa de a primi o binecu-
vântare spirituală. în plus, dacă ucenicii ar fi
fost bogaţi, nu ar mai fi fost nevoiţi să se
bizuie mereu pe Domnul lor şi şă-şi demon-
streze credincioşia faţă de El. împărăţia lui
Dumnezeu este a celor care se mulţumesc cu
împlinirea nevoilor lor actuale, aşa încât tot
ce vine pe deasupra să poată fi folosit în
lucrarea Domnului.
6:21 „Binecuvântaţi sunteţi voi, care
flămânziţi acum". Din nou, asta nu se
referă la mulţimile vaste de oameni care
suferă de malnutriţie. Mai degrabă, se referă
la ucenicii lui Isus Cristos, care adoptă în
mod deliberat o viaţă de lepădare de eul
propriu, pentru a putea ajuta astfel la alinarea
nevoilor omenirii, atât spirituale, cât şi fizice.
Se referă la oameni care sunt dispuşi să

Luca

211

trăiască cu un regim alimentar simplu şi
necostisitor, aşa încât, prin acest trai frugal
să poată să le pună la dispoziţie oamenilor
evanghelia harului. Toate aceste acte de
lepădare de sine vor fi răsplătite într-o zi.
„Binecuvântaţi sunteţi voi care plân-
geţi acum". Nu întristarea în sine este o
binecuvântare. Plânsul celor nemântuiţi nu
are nici un folos durabil. Mai degrabă, Isus
se referă aici la lacrimile vărsate de dragul
Lui. Lacrimi pentru cei aflaţi pe calea pierză-
rii. Lacrimi pentru starea dezbinată şi nepu-
tincioasă a bisericii. Toate durerile sufleteşti
îndurate pe parcursul slujirii Domnului Isus
Cristos. Cei ce seamănă cu lacrimi vor sece-
ra cu bucurie.
6:22 „Binecuvântaţi sunteţi voi când
oamenii vă vor urî, vă vor izgoni dintre ei,
vă vor batjocori şi vor lepăda numele
vostru ca ceva rău, din cauza Fiului Omu-
lui." Această binecuvântare nu se adresează
celor care suferă pentru propriile lor păcate
sau pentru prostia lor. Mai degrabă, se referă
la cei care sunt dispreţuiţi, excluşi, excomun-
icaţi, batjocoriţi şi vorbiţi de rău din cauza
loialităţii lor faß de Cristos.
Cheia dezlegării semnificaţiei acestor
fericiri se găseşte în expresia: „din cauza
Fiului Omului". Lucruri care, în ele însele,
ar fi un blestem, devin o binecuvântare,
atunci când cineva este dispus să le sufere de
dragul lui Isus. Mobilul trebuie să fie dragos-
tea pentru Cristos. Altfel până şi cele mai
eroice sacrificii nu valoarează nimic.
6:23 Persecuţiile pentru Cristos sunt un
motiv de bucurie. Mai întâi, ele vor aduce o
mare răsplată persoanei respective, în cer. în
al doilea rând, suferinţele îl aşează pe cel
care le îndură în rândul iluştrilor înaintaşi şi
martori din veacurile trecute.
Cele patru binecuvântări menţionate mai
sus definesc persoana ideală din împărăţia
lui Dumnezeu — omul care trăieşte o viaţă
de sacrificiu, de austeritate, de sobrietate şi
de îndurare a suferinţelor.
6:24 Dar, pe de altă, cele patru condam-
nări îi reprezintă pe cei mai puţini stimaţi din
cadrul noii societăţi a lui Cristos. Ce jalnic e
să constatăm că tocmai aceştia sunt cei
consideraţi „mari" în lumea de azi! „Vai de
voi, bogaţilor..." Există probleme grave de
morală implicate în ideea de a acumula şi a
păstra pentru tine bogăţii, într-o lume în care
mii de oameni mor de foame în fiecare zi şi
în care peste cincizeci la sută din oameni
sunt lipsiţi de posibilitatea de a auzi Vestea
Bună a mântuirii prin credinţa în Isus Cris-

tos. Creştinii care sunt ispitiţi să-şi adune
comori aici pe pământ, să pună deoparte
pentru zile negre, ar trebui să ia aminte cu
toată seriozitatea la aceste cuvinte ale Dom-
nului Isus. Căci a-ţi aduna bogăţii aici pe
pământ înseamnă a trăi pentru lumea de
acum, nu pentru cea viitoare. Apropo, aceas-
tă condamnare rostită de Domnul la adresa
celor bogaţi demonstrează concludent că,
spunând în versetul 20: „Binecuvântaţi
sunteţi voi, săracii", El nu S-a referit la cei
săraci cu duhul. Altfel, versetul 24 ar însem-
na: „Vai de voi, care sunteţi bogaţi cu du-
hul!" — sens cu totul absurd. Cei care deţin
averi şi nu le folosesc pentru îmbogăţirea
spirituală a altora şi-au primit deja singura
răsplată pe care o vor primi vreodată: satisfa-
cerea egoistă a dorinţelor lor, în clipa de
acum.
6:25 „Vai de voi, care sunteţi sătui,
pentru că veţi flămânzi!" Aceştia sunt
credincioşii care mănâncă la restaurante
scumpe, care se hrănesc cu cele mai alese
bucate, care nu precupeţesc nici un efort, nu
se uită cât cheltuiesc, atunci când cumpără
alimente. Motoul lor este: „Pentru copiii lui
Dumnezeu nimic nu poate fi prea scump!"
Domnul spune însă că ei vor flămânzi, în
ziua aceea, când se vor împărţi răsplăţile
celor care au fost ucenici credincioşi şi au
jertfit pentru El.
„Vai de voi, care râdeţi acum, pentru
că veţi fi întristaţi şi veţi plânge!" Această
condamnare se adresează celor care trăiesc
viaţa numai în distracţii şi petreceri, căutând
să-şi satisfacă cât mai multe plăceri. Ei se
poartă ca şi când viaţa ar fi fost făcută doar
pentru ca să te distrezi în ea, să te simţi bine,
uitând de condiţia disperată în care se găsesc
toţi cei fără Cristos. Cei care râd acum vor
plânge şi se vor întrista când vor privi în
urmă, la prilejurile pe care le-au pierdut de
a-L sluji pe Cristos, când vor vedea cât i-a
costat, pe planul sărăciei spirituale, compla-
cerea lor în toate desfătările eului.
6:26 „Vai de voi când toţi oamenii vă
vor vorbi de bine...!" De ce? Pentru că
acesta e un semn sigur al faptului că nu-ţi
trăieşti viaţa pentru a vesti mesajul clar al
Evangheliei. Or, evanghelia prin însăşi
natura ei îi ofensează pe cei nemântuiţi. Cei
care primesc laude din partea lumii sunt
companioni de drum ai prorocilor mincinoşi
din Vechiul Testament, care gâdilau urechile
oamenilor, spunându-le doar ceea ce doreau
aceştia să audă. Pe aceşti profeţi falşi îi
interesa mai mult părerea bună pe care o

212

Luca

aveau oamenii despre ei, decât lauda lui
Dumnezeu.
H. Arma secretă a Fiului Omului:
Dragostea (6:27-38)
6:27-29a Acum Domnul le descoperă
ucenicilor o armă secretă, din arsenalul lui
Dumnezeu — arma dragostei. Aceasta va fi
una din cele mai eficiente arme în evangheli-
zarea lumii. Dar prin dragoste Domnul nu se
referă la acea emoţie umană pe care o nu-
mim, de obicei, dragoste, ci la dragostea
supranaturală. Numai cei care sunt născuţi
din nou cunosc acest gen de dragoste şi pot
s-o manifeste în viaţa lor. Este absolut impo-
sibil ca cineva care nu are în el Duhul Sfânt
să dea dovadă de această dragoste. Probabil
că până şi un criminal îşi va iubi proprii
copii, dar nu la iubirea aceasta se referă
Domnul Isus. Trebuie făcut distincţie aici
între afecţiunea umană, numită dragoste, şi
adevărata dragoste, divină. Prima necesită
doar o viaţă fizică. A doua necesită o viaţă
divină. Prima ţine mai mult de emoţii, a
doua depinde de voinţa cuiva. Oricine poate
să-şi iubească prietenii, dar se cere o dragos-
te supranaturală ca să-ţi poţi iubi duşmanii.
Or, tocmai acesta este genul de dragoste (în
greacă agape) pe care îl subliniază Noul
Testament. Ea înseamnă să faceţi bine celor
care vă urăsc, să-i binecuvântaţi pe cei ce
vă blestemă şi să vă rugaţi pentru cei ce se
poartă rău cu voi; şi, pe deasupra la toate, şi
în orice împrejurări, să întoarceţi şi celălalt
obraz. Iată ce spune F.B. Meyer în această
privinţă:
în sensul ei cel mai profund, dragostea este
condiţia prealabilă a creştinismului. A simţi faţă
de duşmani ceea ce alţii simt faţă de prietenii
lor; a descinde ca ploaia şi razele de soare, şi
peste cei nedrepţi, ca şi peste cei drepţi; a-i sluji
pe cei lipsiţi de atracţie, ba chair pe cei respin-
gători, în acelaşi mod în care alţii îi slujesc pe
cei atrăgători şi frumoşi; a fi întotdeauna acelaşi,
nesupus unor schimbări de dispoziţie, unor stări
sufleteşti sau unor capricii; a suferi îndelung; a
nu ţine cont de răul pe care ţi 1-a făcut cineva; a
te bucura de triumful adevărului; a suporta, a
crede, a spera şi a îndura toate lucrurile, nedând
greş niciodată — iată ce înseamnă dragostea şi
această dragoste o realizează numai Duhul
Sfânt. Noi înşine n-o putem realiza.16
Această dragoste e de neânvins. Lumea
îl va învinge, de obicei, pe cel care se apără,
deoarece este obişnuită cu legea junglei şi cu

principiul răzbunării. Dar, confruntată cu
persoana care răspunde numai cu bine la
orice rău care i s-a făcut, lumea nu mai ştie
cum să reacţioneze, simţindu-se încurcată şi
dezorganizată de o purtare provenită, evi-
dent, din altă lume.
6:29b-31 Când este jefuită de haină,
dragostea oferă şi cămaşa şi niciodată nu
întoarce spatele când e confruntată cu o
nevoie reală. Când i se răpeşte pe nedrept
averea, nu cere ca aceasta să i se restituie.
Regula de aur cere să-i tratezi pe alţii cu
aceeaşi amabilitate şi consideraţie cu care ai
dori să fii tratat şi tu.
6:32-34 Cei nemântuiţi sunt capabili să-i
iubească pe cei ce îi iubesc pe ei înşişi. Este
o comportare normală, a firii, şi atât de des
întâlnită încât nu are nici un impact asupra
lumii oamenilor nemântuiţi. Băncile şi insti-
tuţiile creditoare vor face împrumuturi,
atunci când vor fi convinse că îşi vor putea
recupera împrumuturile cu dobânda aferentă.
Această acţiune nu necesită o viaţă divină.
6:35 Prin urmare, Isus a repetat că noi
trebuie să ne iubim duşmanii, să facem bine
şi să dăm împrumuturi, nesperând să primim
nimic înapoi. O asemenea comportare este
net creştină şi va constitui semnul distinctiv
al celor care sunt fiii Celui Preaânalt. Desi-
gur, nu prin aceasta devin oamenii aceştia fiii
Celui Preaânalt. înfierea aceasta se capătă
numai prin primirea lui Isus Cristos ca
Domn şi Mântuitor (loan 1:12). Dar compor-
tamentul descris în versetul 35 constituie
modul de manifestare al fiilor lui Dumnezeu,
prin care aceştia demonstrează că sunt fiii
Lui. Dumnezeu ne-a tratat în modul descris
în versetele 27-35. El este bun cu cei ne-
mulţumitori şi răi. Când ne purtăm în felul
acesta, etalăm semnele distinctive ale celor
care aparţin Lui. Arătăm că am fost născuţi
din Dumnezeu.
6:36 A fi milostiv înseamnă a ierta, când
ai avea puterea de a te răzbuna. Tatăl Şi-a
arătat mila şi îndurarea faţă de noi prin faptul
că nu ne-a dat pedeapsa pe care o meritam.
El vrea ca şi noi să fim îndurători cu alţii.
6:37 Două sunt lucrurile pe care dragos-
tea nu le face: ea nu judecă şi nu condamnă.
Isus a spus: „Nu judecaţi şi nu veţi fi jude-
caţi!" Mai întâi de toate, nu trebuie să jude-
căm motivele oamenilor. Noi nu putem citi
în inima cuiva şi, prin urmare, nu avem de
unde şti de ce acţionează cineva într-un
anumit mod. Apoi nu trebuie să judecăm
lucrarea, misiunea, isprăvnicia sau slujba
altui creştin (I Cor. 4:1-5). Dumnezeu este

Luca

213

Judecătorul în toate aceste cazuri. Şi, în
general, nu trebuie să-i cenzurăm pe alţii. Un
spirit critic, care mereu vânează greşelile
altora, va viola legea dragostei.
Există însă anumite domenii în care
creştinii trebuie să judece. Adesea trebuie să
judecăm dacă unii oameni sunt creştini
adevăraţi; altminteri, nu am fi în stare să
recunoaştem un jug inegal (II Cor. 6:14).
Păcatul trebuie judecat, atât în familie, cât şi
în adunare. Pe scurt, trebuie să judecăm, să
facem distincţie, între bine şi rău, dar nu
trebuie să atribuim motive sau să atacăm
caracterul cuiva.
„Iertaţi şi vi se va ierta." Rezultă de
aici că iertarea noastră depinde de disponibi-
litatea noastră de a-i ierta pe alţii. Dar alte
versete din Scriptură ne învaţă că atunci
când îl primim pe Cristos prin credinţă,
suntem iertaţi fără plată şi necondiţionat.
Cum se explică atunci această aparentă
contradicţie? Explicaţia constă în faptul că
există două feluri de iertare —judiciară şi
părintească. Iertarea judiciară este acordată
de Dumnezeu Judecătorul tuturor celor care
cred în Domnul Isus Cristos. Ea înseamnă că
plata pentru păcate a fost achitată de Cristos
şi păcătosul credincios nu va mai trebui să
plătească el însuşi. Este o iertare necondiţio-
nată.
Iertarea părintească este aceea pe care o
acordă Dumnezeu Tatăl copilului Său când
acesta a greşit, dar îşi mărturiseşte şi se lasă
de păcatul său. Ea are drept urmare refacerea
părtăşiei cu familia lui Dumnezeu şi nu are
nimic de a face cu pedeapsa (plata) păcatu-
lui. Ca Tată, Dumnezeu nu ne poate ierta
atunci când noi înşine refuzăm să-i iertăm pe
alţii. El nu se poartă în acest mod şi nu poate
umbla în părtăşie cu cei care se poartă aşa.
Este genul de iertare părintească, la care Se
referă Isus prin cuvintele „şi vi se va ierta".
6:38 Dragostea se manifestă prin dărni-
cie (vezi loan 3:16; Ef. 5:25). Slujirea creşti-
nă este o slujire în care se cheltuie. Cei care
dau cu mână largă vor primi cu mână largă.
Se recurge aici la imaginea unui gospodar
încins cu un şorţ în care poartă seminţe. Cu
cât mai departe aruncă seminţele, cu atât mai
bogat va fi secerişul. El va fi răsplătit printr-
o măsură bună, îndesată, clătinată, care se
va vărsa pe deasupra." I se va turna în sân,
adică în poală. Este un principiu constant în
viaţă că vom secera conform cu ceea ce am
semănat, că acţiunile noastre vor fi urmate
de o reacţie corespunzătoare şi că ni se va
măsura cu aceeaşi măsură cu care măsurăm

altora. Dacă semănăm lucruri materiale, vom
secera comori spirituale de o inestimabilă
valoare. Tot atât de adevărat este însă că
dacă vom ţine cu dinţii de ceea ce avem,
vom pierde acele lucruri; în schimb, dacă
dăruim altora ceea ce avem, vom primi în
continuare.
I.   Parabola ipocritului orb (6:39-45)
6:39 în pasajul anterior Domnul Isus
ne-a învăţat că misiunea ucenicilor trebuia să
fie marcată de dărnicie. Acum El îi averti-
zează că ei vor fi o binecuvântare pentru alţii
în funcţie de starea lor spirituală. Un orb nu-1
poate conduce pe un altul, căci ambii vor
cădea în şanţ. Nu putem da ceea ce nu avem
noi înşine. Dacă suntem orbi cu privire la
anumite adevăruri din Cuvântul lui Dumne-
zeu, nu-i putem ajuta pe alţii în acele dome-
nii. Dacă există pete în viaţa noastră spiritua-
lă, să fim convinşi că ele se vor manifesta tot
ca pete şi în viaţa celor pe care îi învăţăm.
6:40 „Ucenicul nu este mai presus de
învăţătorul său; dar orice ucenic desăvâr-
şit va fi ca învăţătorul său." Un om nu va
putea preda cunoştinţe pe care nu le posedă
el însuşi, după cum nu-i va putea conduce pe
elevii sau studenţii lui la un nivel superior
celui ocupat de el. Cu cât mai mult îi va
învăţa, cu atât mai mult discipolii lui vor
deveni ca el însuşi. Dar propriul stadiu de
dezvoltare va constitui limita superioară
până la care va reuşi să-i aducă el. Un învă-
ţăcel va fi format desăvârşit ca ucenic
atunci când va deveni asemenea dascălului
său. Deficienţele de doctrină sau de compor-
tament ale învăţătorului se vor transfera în
viaţa elevilor săi iar la încheierea cursului de
pregătire nu te vei putea aştepta ca ucenicii
să fie mai presus de învăţătorul lor.
6:41-42 Acest adevăr important este şi
mai puternic reliefat prin ilustraţia cu paiul şi
bârna. Un om trece într-o zi pe lângă arie şi
vântul îi vâră în ochi un pai (un fir de plea-
vă). El se freacă la ochi, încercând să-1
scoată, dar cu cât se freacă mai mult, cu atât
mai iritat devine ochiul său. Tocmai atunci
trece pe acolo un alt om, care vede suferinţa
celui dintâi şi se oferă să-1 ajute. Dar omul
acesta are în ochi o bârnă! Cum să vadă el
să-1 ajute pe cel cu un pai în ochi, când el
însuşi nu poate vedea din cauza bârnei din
ochiul lui! Lecţia evidentă care se desprinde
de aici este că învăţătorul nu va putea scoate
în evidenţă lacunele din viaţa elevilor săi,
dacă el însuşi va avea acele lacune, în formă
exagerat de mare, în propria sa viaţă, dar va

214

Luca

fi orb faţă de aceste lacune. Dacă dorim să-i
ajutăm pe alţii, viaţa noastră trebuie să fie
mai întâi pusă în ordine. Altfel, ni se va
spune: „Doctore, vindecă-te pe tine însuţi!"
6:43-45 A patra ilustraţie folosită de
Domnul se referă la pom şi roadele sale. Un
pom dă roade, şi bune, şi rele, în funcţie de
ceea ce se găseşte în el. Noi judecăm un
pom după soiul şi calitatea fructelor pe care
le rodeşte. Tot aşa este şi în domeniul uceni-
ciei. Un om care este curat din punct de
vedere moral şi sănătos spiritual va putea da
roade de binecuvântare pentru alţii, din
comoara bună a inimii sale. Pe de altă parte,
un om care este necurat în esenţa lui va
scoate lucruri rele din vistieria rea a inimii
lui.
Astfel în versetele 39-45 Domnul le
spune ucenicilor Săi că în misiunea lor va
prima caracterul. Ceea ce suntem este mai
important decât tot ce am putea rosti sau
face. Rezultatul final al slujirii ucenicilor va
fi determinat de ceea ce sunt ei în realitate.
J.  Domnul cere ascultare (6:46-49)
6:46 „De ce-mi ziceţi: «Doamne,
Doamne!» şi nu faceţi ce spun Eu?" Cu-
vântul Domn înseamnă Stăpân; înseamnă că
El are autoritatea deplină asupra vieţilor
noastre; înseamnă că noi suntem ai Lui şi că
suntem obligaţi să facem tot ce ne spune El.
A-L numi Domn dar a nu-L asculta este o
contradicţie de o imensă absurditate. Nu este
de ajuns să rosteşti cu buzele că-L recunoşti
ca Domn. Adevărata dragoste şi credinţa
autentică presupun ascultare. Nu-L iubim şi
nu credem cu adevărat în El, dacă nu facem
ceea ce ne spune El.
Mă numiţi „Calea", dar nu Mă umblaţi;
Mă numiţi „Viaţa", dar nu Mă trăiţi;
Mă numiţi „Stăpân", dar nu Mă ascultaţi;
Dacă vă condamn, să nu daţi vina pe Mine.
Mă numiţi „Pâinea", dar nu Mă mâncaţi;
Mă numiţi „Adevărul", dar nu Mă credeţi;
Mă numiţi „Domn", dar nu Mă slujiţi.
Dacă vă condamn, să nu daţi vina pe Mine.
Geoffrey O 'Hara
6:47-49 Pentru a sublinia şi mai mult
importanţa acestui adevăr, Domnul ne oferă
parabola a doi zidari. Noi aplicăm de obicei
această istorioară la evanghelie, afirmând că
omul înţelept îl înfăţişează pe cel care crede
şi este mântuit; în schimb, cel nechizbuit îl
reprezintă pe cel care-L respinge pe Cristos
şi este pierdut. Desigur, aceasta e o aplicaţie

valabilă. Dar dacă vom interpreta istoria în
contextul ei, vom constata că există sensuri
mai profunde.
Omul înţelept este cel care vine la Cris-
tos (mântuirea), care aude cuvintele Sale
(învăţătura) şi le împlineşte (ascultarea). El
este cel care îşi construieşte viaţa pe acele
principii de ucenicie creştină ce sunt expuse
în capitolul de faţă. Aşa trebuie să fie clădită
o viaţă. Când casa respectivă va fi lovită de
şuvoaie şi inundaţii, ea va rămâne în picioa-
re, deoarece îşi are temelia pe stâncă, adică
pe Cristos şi pe învăţăturile Sale.17
Omul nechibzuit este cel care aude (învă-
ţătura) dar nu pune în practică această învă-
ţătură (neascultare). El îşi zideşte viaţa pe
ceea ce crede el că va fi cel mai bun materi-
al, urmând principiile carnale ale acestei
lumi. Când se vor năpusti vijeliile vieţii, casa
lui, care nu are temelie, va fi clătinată şi
măturată de la locul ei. Sufletul lui s-ar putea
să fie salvat, dar viaţa sa va fi o pierdere.
Omul înţelept este cel care e sărac, flă-
mând, care plânge şi este prigonit — sufe-
rind toate acestea din cauza Fiului Omului.
Lumea va numi un astfel de om prost. Isus îl
numeşte însă înţelept.
Omul nechizbuit este cel bogat, cel care
se ospătează şi trăieşte numai în lux, care
râde cu poftă şi se bucură de popularitatea
tuturor. Lumea îl numeşte înţelept, dar Isus
îl numeşte nechibzuit.
VI. FIUL OMULUI ÎŞI EXTINDE
MISIUNEA (7:1-9:50)
A. Vindecarea robului sutaşului (7:1-10)
7:1-3 La încheierea discursului Său,
Isus a părăsit mulţimile şi a intrat în Caper-
naum. Acolo a fost asaltat de bătrânii iudei-
lor, care veniseră să ceară ajutor pentru robul
unui sutaş. Se pare că acest sutaş se purta
deosebit de atent cu evreii, întrucât le con-
struise chiar o sinagogă. Ca toţi sutaşii din
Noul Testament, el este prezentat într-o
lumină favorabilă (Luca 23:47; Fapte 10:1-
48).
Mărinimia de care a dat dovadă stăpânul
acesta faţă de robul său a fost ieşită din
comun. întrucât robul era prea bolnav ca să
se poată deplasa, sutaşul i-a rugat pe bătrânii
evreilor să-L implore pe Isus să-1 vindece.
Din textul Scripturii, reiese că acest ofiţer
roman este singurul care a solicitat de la Isus
o binecuvântare pentru un rob.
7:4-7 Bătrânii evreilor s-au aflat într-o
poziţie jenantă. Deşi ei înşişi nu credeau în

Luca

215

lsus, prietenia lor cu sutaşul i-a determinat să
se adreseze lui Isus, în nevoia lor. Despre
sutaş au afirmat că este vrednic. Dar când
sutaşul s-a întâlnit cu Isus, a afirmat: „Nu
sunt vrednic", adică „Nu sunt suficient de
important".
Conform evangheliei după Matei, sutaşul
s-a dus direct la Isus. Aici în Luca însă i-a
trimis pe bătrâni. Ambele versiuni sunt
corecte. Mai întâi, i-a trimis pe bătrâni, apoi
s-a dus el însuşi la Isus.
Smerenia şi credinţa sutaşului sunt cu
totul remarcabile. El nu s-a considerat pe
sine vrednic ca Isus să-i păşească pragul
casei sale. Nici nu s-a considerat vrednic să
vină la Isus în persoană. Dar a avut credinţa
că Isus va putea să vindece fără să fie pre-
zent cu trupul. Un cuvânt din partea Lui —
asta era tot ce se cerea pentru ca robul său să
fie vindecat.
7:8 Sutaşul a continuat, explicând că el
ştie cum funcţionează autoritatea şi respon-
sabilitatea. Era un domeniu în care avea
multă experienţă. El însuşi se afla sub autori-
tatea guvernului roman şi răspundea de
executarea ordinelor emise de acesta. în
plus, avea soldaţi sub comanda lui, care
ascultau imediat de poruncile lui. Sutaşul
şi-a dat seama că Isus avea aceeaşi autoritate
asupra bolilor pe care o avea guvernul roman
asupra sa şi pe care el o deţinea asupra
subalternilor lui.
7:9,10 Nu e de mirare că Isus S-a minu-
nat de credinţa acestui sutaş ne-evreu. Ni-
meni din Israel nu mai făcuse o mărturisire
atât de îndrăzneaţă cu privire la autoritatea
absolută a lui Isus. O credinţă atât de mare
nu putea rămâne nerăsplătită. Când s-au
întors în casa sutaşului, au constatat că robul
era perfect vindecat.
Aici întâlnim unul din cele două cazuri
în care ni se spune că Isus S-a minunat. El
S-a minunat de credinţa acestui sutaş ne-
evreu şi S-a minunat de necredinţa Israelului
(Marcu 6:6).
B. învierea fiului văduvei (7:11-17)
7:11-15 Nain era un orăşel situat la sud-
vest de Capernaum. Pe când Se apropia Isus
de el, a văzut un cortegiu funerar părăsind
oraşul. Singurul fiu al unei văduve decedase.
Domnul a avut milă de văduva îndurerată.
Atingând catafalcul pe care era purtat trupul
neânsufleţit al băiatului — probabil, cu
scopul de a opri înaintarea cortegiului —
Isus i-a poruncit tânărului să se ridice. Ime-
diat viaţa a revenit în trupul său neânsufleţit

şi tânărul s-a ridicat în capul oaselor. Astfel
Cel care este Domn şi peste moarte, şi peste
boală 1-a redat pe fiu, viu, mamei sale.
7:16, 17 Oamenii au fost cuprinşi de
spaimă, la vederea acestui miracol nemaipo-
nenit: învierea unui mort. Ei au crezut că
Domnul Isus este un mare profet, trimis de
Dumnezeu. Dar când au spus: „Dumnezeu
a cercetat pe poporul Său", ei nu şi-au dat,
probabil, seama că Isus însuşi este Dumne-
zeu." Mai degrabă, ei au considerat că minu-
nea este dovada faptului că Dumnezeu acţio-
na în mijlocul lor, într-o manieră imperso-
nală. Relatarea lor privitoare la această
minune s-a răspândit prin toate împrejuri-
mile.
în textul scris cu mână de medic al Doc-
torului Luca găsim consemnate trei cazuri de
vindecare de către Isus a unor copii singuri
la părinţii lor: fiul văduvei, fiica lui Iair
(8:42); şi copilul posedat de demoni (9:38).
C. Fiul Omului îşi asigură predecesorul
(7:18-23)
7:18-20 Vestea despre minunile săvârşite
de Isus a ajuns la urechile lui loan Botezăto-
rul, în închisoarea din castelul Machaerus, pe
malul de răsărit al Mării Moarte. Dacă Isus
era într-adevăr Mesia, de ce nu-Şi exercita
puterea, eliberându-1 pe loan din mâinile lui
Irod? Şi astfel loan i-a trimis pe doi dintre
ucenicii lui să-L întrebe pe Isus dacă este cu
adevărat Mesia sau dacă Cristosul avea să
vină mai târziu. Poate ni se pare ciudat faptul
că loan a pus la îndoială că Isus este Mesia.
Dar să nu uităm că până şi cei mai mari
stâlpi ai credinţei suferă uneori scurte alune-
cări de la credinţă. Apoi mai este şi explica-
ţia deprimării sufleteşti în care poate cădea
cineva, în urma suferinţei fizice.
7:21-23 Isus a răspuns la întrebarea lui
loan amintindu-i că El făcea minuni de genul
celor pe care profeţii au spus că le va face
Mesia (îs. 35:5, 6; 61:1). Apoi El a adăugat,
ca un fel de postscript: „Binecuvântat este
cel ce nu se poticneşte din pricina Mea."
Aceasta ar putea fi interpretată ca un fel de
mustrare; loan se poticnise de eşecul aparent
al lui Isus de a prelua prerogativele puterii şi
de a se arăta oamenilor în maniera anticipată
şi dorită de ei. Cuvintele mai pot fi interpre-
tate însă şi ca un îndemn adresat lui loan să
nu se lase de credinţă. Iată ce spune CG.
Moore în această privinţă:
Nu ştiu să existe ceasuri mai cumplite pentru
credinţă decât acelea în care Isus a înmulţit

216

Luca

semnele puterii Sale, refuzând apoi să foloseas-
că această putere... E nevoie de mult har să auzi
cum solii tăi îţi spun, la întoarcerea de la Isus:
„Da, El are toată puterea şi tot ce ai gândit tu,
dar nu a scos nici o vorbă prin care să se înţelea-
gă că te va scoate din închisoare..." Nici o
explicaţie. Credinţa e întărită, dar uşile închisorii
rămân zăvorâte. Şi pe deasupra, mesajul: „Ferice
de acela pentru care nu voi fi un prilej de potic-
nire." Asta e totul!18
D. Fiul Omului îl elogiază pe predecesor
(7:24-29)
7:24 Indiferent ce i-ar fi spus Isus în
particular lui loan, în public nu a avut decât
laude la adresa lui. Când oamenii s-au dus în
număr mare în pustiul din apropierea Iorda-
nului, ce s-au aşteptat să vadă? Un oportunist
şovăielnic, lipsit de coloana vertebrală?
Nimeni nu 1-a putut acuza pe loan că este o
trestie clătinată de vânt.
7:25 S-au aşteptat ei oare să vadă un
playboy hollywoodian, îmbrăcat după ulti-
mul răcnet al modei şi trăind o viaţă de lux?
Nu, căci acest gen de om trăieşte la curţile
regale, căutând să beneficieze de toate plăce-
rile palatului şi să stabilească cât mai multe
contacte, pentru profitul şi gratificarea dorin-
ţelor lui.
7:26 Mai degrabă, oamenii au ieşit să
vadă un profet — întruchiparea conştiinţei
— care vestea cuvântul lui Dumnezeu, indi-
ferent cât l-ar fi costat. într-adevăr, loan era
mai mult decât un profet.
7:27 El însuşi a fost subiectul unei profe-
ţii, şi a avut privilegiul unic de a-L prezenta
pe Rege. Isus a citat din Maleahi 3:1, pentru
a arăta că loan fusese făgăduit în Vechiul
Testament, dar, procedând astfel, El a făcut
o interesantă schimbare de pronume. La
Maleahi 3:1 citim astfel: „Iată, voi trimite pe
solul Meu; el va pregăti calea înaintea Mea."
Dar Isus 1-a citat în felul următor: „Iată, îl
trimit înaintea feţei Tale pe solul Meu,
care îţi va pregăti calea înaintea Ta."
„înaintea Mea" a devenit acum „înaintea
Ta." Iată cum explică Godet această schim-
bare:
în viziunea profetului, Cel care trimitea şi Cel
înaintea cui se pregătea calea sunt una şi aceeaşi
persoană, lehova. De unde şi cuvintele: înaintea
Mea din Maleahi. Dar pentru Isus, care, atunci
când se referă la El niciodată nu se confundă cu
Tatăl, s-a simţit necesitatea unei distincţii. Nu
lehova vorbeşte despre Sine, ci lehova vorbeşte

despre Isus, de unde şi cuvintele înaintea Ta.
Ceea ce înseamnă că, aşa cum arată citatul de
mai sus, în concepţia profetului, cât şi a lui Isus,
apariţia lui Mesia este apariţia lui lehova.19
7:28 Isus a continuat să-1 laude pe loan,
afirmând că între cei născuţi din femeie nu
era un profet mai mare ca loan. Această
superioritate nu s-a referit la caracterul său
personal, ci la poziţia sa de premergător al
lui Mesia. Au existat oameni mai mari decât
loan în ce priveşte râvna, onoarea şi devota-
mentul. Dar nici unul nu a avut privilegiul de
a vesti venirea Regelui. în privinţa aceasta,
loan a fost unic. Totuşi, Domnul a adăugat
că cel mai mic din împărăţia lui Dumnezeu
este mai mare decât loan.
7:29 în acest verset vorbitorul este tot
Isus, care prezintă modul în care a fost pri-
mită propovăduirea lui loan. Oamenii de
rând şi cei care recunoşteau că sunt păcătoşi
s-au pocăit şi au fost botezaţi în Iordan.
Crezând mesajul lui loan şi punându-1 în
practică, ei au dat dreptate lui Dumnezeu,
adică au considerat că e drept ca El să ceară
ca israeliţii să se pocăiască mai întâi, abia
după aceea fiind posibil ca Cristos să dom-
nească peste ei.
E. Fiul   Omului   critică  generaţia  din
timpul Său (7:30-35)
7:30-34 Fariseii şi învăţătorii legii au
refuzat să se supună botezului lui loan şi
astfel au respins programul conceput de
Dumnezeu spre bunăstarea lor. în realitate,
generaţia din care făceau ei parte, ca lideri,
nu putea fi mulţumită. Isus i-a asemănat pe
oamenii din această generaţie cu nişte copii
care cântau din fluier în piaţă. Ei nu voiau să
cânte nici de nuntă, nici de înmormântare.
Erau nişte oameni perverşi, îndărătnici,
imprevizibili şi refractari. Indiferent ce
lucrare ar fi săvârşit Dumnezeu în mijlocul
lor, ei o respingeau. loan Botezătorul le-a
dat o pildă de austeritate, ascetism şi lepă-
dare de sine. Dar ei au respins această pildă,
criticându-1 pe loan şi spunând că e posedat
de demoni. Fiul lui Dumnezeu a mâncat şi
a băut cu vameşii şi păcătoşii, adică S-a
identificat cu cei pe care a venit El să-i
binecuvânteze. Dar nici de data asta fariseii
n-au fost mulţumiţi, numindu-L pe Isus un
om mâncăcios şi băutor de vin. Lor nu le
trebuia nici postul, nici ospăţul, nici înmor-
mântarea, nici nunta, nici loan, nici Isus —
nimic şi nimeni nu putea să-i satisfacă! Iată
ce spune Ryle:

Luca

217

Trebuie să renunţăm la ideea de a încerca să-i
mulţumim pe toţi. Este un lucru imposibil de
realizat — o totală pierdere de timp. Trebuie să
ne mulţumim să umblăm pe urmele lui Cristos,
lăsând lumea să spună ce vrea. Căci orice am
face, niciodată n-am mulţumi-o, nici nu am
reduce la tăcere remarcile răutăcioase ale lumii.
Mai întâi, lumea i-a băgat de vină lui loan
Botezătorul şi apoi binecuvântatului Domn.
Lumea va continua să caute nod în papură
ucenicilor Domnului, atâta timp cât va mai
rămâne măcar unul din ei pe acest pământ.20
7:35 „Totuşi înţelepciunea a fost îndrep-
tăţită de către toţi copiii ei." înţelepciunea îl
reprezintă aici chiar pe Mântuitorul. Mica
minoritate de ucenici care îl onorează pe El
sunt copiii înţelepciunii. Chiar dacă marea
majoritate a oamenilor îl respinge pe El,
totuşi adepţii Săi adevăraţi vor adeveri afir-
maţiile Sale prin vieţi pline de iubire, sfin-
ţenie şi devotament.
F.	O păsătoasă ii unge pe Mântuitorul
(7:36-39)
7:36 în incidentul care urmează găsim o
ilustrare a înţelepciunii justificate de unul din
copiii ei, adică de femeia păcătoasă. După
cum s-a exprimat foarte apăsat Dr. H.C.
Wooring, „Când Dumnezeu nu-i poate face
pe liderii religioşi să-L aprecieze pe Cristos,
atunti El se îndreaptă spre prostituate, dându-
le acestora prilejul să-L onoreze." Simon
Fariseul îl invitase pe Isus acasă la el, să
mănânce cu el, poate din curiozitate sau
animat de gânduri ostile.
7:37,38 în acelaşi timp a intrat în încă-
pere o femeie păcătoasă. Nu ştim cine a fost.
Tradiţia conform căreia ar fi fost Maria
Magdalena nu-şi găseşte temei în Scriptură.
Femeia a adus un vas de alabastru cu par-
fum. Cum stătea Isus întins, cu capul lângă
masă, ea s-a aşezat la picioarele Lui. Apoi
i-a spălat picioarele cu lacrimile ei, le-a şters
cu părul ei şi le-a sărutat de multe ori. Apoi
le-a uns cu parfumul costisitor. O asemenea
închinare şi jertfa a relevat convingerea ei că
nici o jertfă nu era prea mare pentru Isus.
7:39 Atitudinea lui Simon a fost însă
diametral opusă. în concepţia lui, profeţii, de
genul fariseilor, trebuiau să stea departe de
păcătoşi. Or, şi-a zis el, dacă Isus ar fi cu
adevărat un profet, n-ar lăsa o păcătoasă să
manifeste atâta afecţiune pentru El.
G.	Parabola celor doi datornici (7:40-50)
7:40-43 Isus i-a citit lui Simon gândurile

şi 1-a întrebat dacă poate să-i spună ceva. Cu
neântrecută măiestrie, Domnul a povestit
istorioara cu creditorul şi cei doi datornici ai
săi. Unul îi datora cinci sute de dinari iar
celălalt cincizeci. Fiindcă nici unul nu avea
cu ce plăti, i-a iertat pe amândoi, ştergându-
le datoriile. în acest punct Isus 1-a întrebat pe
Simon care datornic îl iubea mai mult pe
cămătar. Fariseul a răspuns corect: „Soco-
tesc că acela căruia i-a iertat mai mult/'
Recunoscând acest lucru, fariseul s-a auto-
condamnat, aşa cum reiese din cuvintele
rostite în continuare de Isus.
7:44-47 Din clipa în care a intrat Isus în
casă, femeia L-a copleşit cu afecţiunea ei. în
contrast puternic cu aceasta, fariseul I-a
acordat lui Isus o primire foarte rece, neocu-
pându-se nici măcar de chestiunile elemen-
tare de curtoazie practicată în acea cultură,
cum ar fi spălarea picioarelor musafirului,
sărutul oferit lui şi ungerea capului cu untde-
lemn. Motivul pentru care femeia a procedat
aşa cum a procedat a fost faptul că ea ştia că
i s-a iertat mult, în vreme ce Simon nu consi-
dera că fusese un mare păcătos. „Dar cui i
se iartă puţin, iubeşte puţin."
Isus nu a sugerat că fariseul nu era un
mare păcătos. Mai degrabă, El a subliniat că
Simon nu a recunoscut niciodată că marea
lui vinovăţie a fost iertată. Dacă ar fi recu-
noscut, atunci şi Simon L-ar fi iubit pe Dom-
nul la fel de profund ca prostituata. Cu toţii
suntem mari păcătoşi. Cu toţii putem trăi
experienţa unei mari iertări. Cu toţii putem
să-L iubim mult pe Domnul.
7:48 Isus i-a făcut atunci cunoscut fe-
meii, în public, că păcatele i-au fost iertate.
Ea nu a fost iertată din cauza iubirii ei pentru
Cristos, ci iubirea ei a fost urmarea faptului
că a fost iertată. Ea a iubit mult pentru că i
s-a iertat mult. Isus a profitat de acest prilej
pentru a anunţa în public iertarea păcatelor
ei.
7:49,50 Ceilalţi musafiri au pus la îndo-
ială, în cugetul lor, dreptul lui Isus de a ierta
păcatele. Inima firească urăşte harul. Dar
Isus a asigurat-o pe femeie că credinţa ei a
mântuit-o şi i-a spus să plece în pace. Iată un
lucru pe care nu-1 pot realiza psihiatrii. Poate
că ei reuşesc să alunge sentimentele de
vinovăţie, prin explicaţiile lor sofisticate, dar
ei nu vor putea dărui nimănui niciodată
bucuria şi pacea pe care numai Isus le poate
dărui.
Conduita Domnului nostru prin faptul că
a mâncat la masa acestui fariseu a fost greşit
interpretată de unii creştini, care încearcă să

218

Luca

apere practica de a menţine relaţii intime cu
oameni neântorşi la Dumnezeu, de a parti-
cipa la distracţiile lor şi de a se complace în
plăcerile lor. Iată avertismentul pe care ni-1
dă Ryle în această privinţă:
Cei care recurg la acest argument trebuie să-şi
amintească purtarea Domnului nostru cu acest
prilej. El făcea lucrarea Tatălui Său, atunci când
stătea la masă în casa fariseului. El a depus
mărturie împotriva păcatelor care îl înfaşurau pe
acesta. El i-a explicat fariseului natura adevăra-
tei iertări a păcatelor şi secretul adevăratei iubiri
pentru Domnul. El a declarat natura mântuitoare
a credinţei. Dacă creştinii care susţin că este
bine să ai relaţii apropiate cu cei nemântuiţi vor
vizita casele acestora în duhul de care era cu-
prins Domnul nostru şi vor vorbi şi se vor
comporta ca El, atunci n-am nimic împotriva
continuării acestei practici. întrebarea se pune:
vorbesc şi se comportă ei la mesele prietenilor
lor neconvertiţi cum s-a comportat şi a vorbit
Isus la masa lui Simon? Este o întrebare la care
ar trebui neapărat să răspundă.21
H. Nişte femei ÎI slujesc pe Isus (8:1-3)
E bine să reamintim că evangheliile
conţin doar câteva incidente din viaţa şi
lucrarea Domnului Isus. Duhul Sfanţ a selec-
tat subiectele pe care le-a considerat nece-
sare pentru a fi incluse, trecând însă peste
multe altele. Aici găsim simpla afirmaţie că
Isus a slujit cu ucenicii Săi în toate oraşele şi
satele din Galileea. Pe când propovăduia El
şi răspândea vestea bună a împărăţiei lui
Dumnezeu, I se slujea şi Lui, prin faptul că
I se asigura masa şi casa, de către femeile
care fuseseră binecuvântate de El. Aşa avem
pilda Manei numită Magdalena. Unii cred că
ea era o doamnă distinsă din Magdala (Mig-
dol). în orice caz, ea fusese izbăvită în chip
minunat de şapte demoni. Apoi era Ioana, al
cărei soţ era administratorul lui Irod. O alta
era Suzana şi mai existau şi altele. Dragostea
şi ataşamentul lor faţă de Domnul nu au
rămas neobservate sau neconsemnate. Ele nu
şi-au dat, probabil, seama că despre fapta lor
generoasă de a împărţi cu Isus bunurile lor,
oferindu-I ospitalitate, vor citi creştinii din
toate veacurile viitoare.
Subiectul misiunii Domnului a fost
vestea bună a împărăţiei lui Dumnezeu,
împărăţia lui Dumnezeu înseamnă acel
tărâm, vizibil sau invizibil, în care domnia
lui Dumnezeu este recunoscută. Matei folo-
seşte expresia „împărăţia cerurilor", dar în
principal este aceeaşi idee, anume că „Cel

Preaânalt stăpâneşte peste împărăţia oameni-
lor" (Dan. 4:17) sau că „Cerul stăpâneşte"
(Dan. 4:26).
în Noul Testament găsim mai multe
etape de dezvoltare a împărăţiei:
1.	Mai întâi, împărăţia a fost vestită de
loan Botezătorul, ca fiind aproape (Mat.
3:1,2).
2.	Apoi împărăţia a fost prezentă în chip
real în Persoana Regelui („împărăţia lui
Dumnezeu este în mijlocul vostru", Luca
17:21, versiunea JND). Isus răspândea vestea
bună a împărăţiei. El S-a oferit pe Sine ca
Rege al Israelului (Luca 23:3).
3.	Apoi vedem împărăţia lui Dumnezeu
respinsă de naţiunea Israel (Luca 19:14; loan
19:15).
4.	Astăzi împărăţia este în faza ei tainică
(Mat. 13:11). Cristos Regele lipseşte pentru
o vreme, dar domnia Lui este recunoscută şi
acceptată în inimile unor oameni de pe
pământ. într-o anumită privinţă, împărăţia în
faza ei de astăzi îi cuprinde pe toţi cei care
se mulţumesc doar să rostească cu buzele că
acceptă domnia lui Dumnezeu, chiar dacă nu
sunt convertiţi cu adevărat. Această sferă a
mărturisirii exterioare se poate observa în
parabola semănătorului şi a seminţei (Luca
8:4-15), în parabola grâului şi a neghinei
(Mat. 13:24-30) şi în parabola năvodului
(Mat. 13:47-50). Dar într-un sens mai real şi
mai profund, împărăţia îi cuprinde doar pe
cei care au fost convertiţi (Mat. 18:3) sau
născuţi din nou (loan 3:3). Aceasta este sfera
realităţii lăuntrice. (Vezi diagrama de la
explicaţia textului Matei 3:1, 2.)
5.	împărăţia va fi întemeiată într-o zi în
chip real, aici pe pământ, şi Domnul Isus va
domni timp de o mie de ani ca Rege al
regilor şi Domn al domnilor (Apo. 11:15;
19:16; 20:4).
6.	Faza finală este ceea ce s-a numit
împărăţia veşnică a Domnului şi Mântuitoru-
lui nostru Isus Cristos (II Pet. 1:11). Aceasta
e împărăţia în eternitate.
I.   Parabola semănătorului (8:4-15)
8:4-8 Parabola semănătorului descrie
împărăţia în aspectul ei actual. Ea ne învaţă
că împărăţia lui Dumnezeu cuprinde şi
mărturisirea de credinţă, şi realitatea propriu-
zisă. De asemenea ea formează baza unui
avertisment foarte serios cu privire la modul
în care auzim cuvântul lui Dumnezeu. Nu
este lucru de şagă să auzi predicându-se şi
predându-se Scriptura. Cei care aud devin
mai încărcaţi de responsabilitate decât au

Luca

219

fost oricând până atunci. Dacă dau din u-
meri, respingând mesajul sau cred că ascul-
tarea de el este facultativă, o fac spre pierde-
rea lor. Dar dacă aud mesajul şi ascultă de
el, se transpun în situaţia de a primi în conti-
nuare şi mai multă lumină de la Dumnezeu.
Parabola a fost rostită aici în faţa unei mari
mulţimi, dar explicată ulterior numai uceni-
cilor.
Parabola se referă la un semănător, la
sămânţa lui, la cele patru soiuri de teren în
care a fost sădită sămânţa şi la patru rezul-
tate.
SOLUL
1.	lângă drum
2.	sol pietros
REZULTATUL
sămânţa călcată în picioare
de păsări
Sămânţa s-a uscat, pentru
că nu avea umezeală.
3.	terenul cu spini   Sămânţa invadată şi înne-
cată de spini.
4.	Pământul bun      Fiecare sămânţă a rodit o
sută de boabe.
Domnul Şi-a încheiat parabola cu cuvin-
tele: „Cine are urechi de auzit să audă!"
Cu alte cuvinte, când auzi cuvântul lui Dum-
nezeu ia seama la modul în care-1 receptezi.
Pentru ca sămânţa să dea rod, trebuie să cadă
în pământ bun.
8:9,10 Când ucenicii L-au întrebat care
este semnificaţia acestei parabole, Domnul
le-a explicat că tainele împărăţiei Iui Dum-
nezeu nu vor fi înţelese de toţi. Pentru că
ucenicii erau dispuşi să creadă şi să pună în
aplicare cele auzite, ei aveau să primească
capacitatea de a înţelege învăţăturile lui
Cristos. Dar Isus a prezentat în mod intenţio-
nat multe adevăruri sub formă de parabole,
pentru ca cei care nu erau pătrunşi de o
dragoste adevărată pentru El să nu înţeleagă;
pentru ca, deşi vedeau, să nu vadă şi deşi
auzeau, să nu înţeleagă. într-o privinţă, ei
vedeau şi auzeau. De pildă, ei erau conştienţi
că Isus le-a vorbit despre un semănător şi
sămânţa lui. Dar ei nu au înţeles sensul mai
profund al ilustraţiei. Ei nu şi-au dat seama
că inimile lor erau împietrite, nepocăite şi că
erau un sol plin de spini, că nu beneficiau de
cuvântul pe care l-au auzit.
8:11-15 Domnul a explicat parabola doar
ucenicilor, deoarece aceştia acceptaseră deja
învăţătura care li se vestise şi astfel erau gata
să primească în continuare. Isus a explicat că
sămânţa este cuvântul lui Dumnezeu, adică

adevărul lui Dumnezeu—propria Sa învăţă-
tură.
Ascultătorii de genul solului de pe mar-
ginea drumului au auzit cuvântul, dar numai
într-o manieră superficială. Acesta a rămas la
suprafaţa vieţii lor, ceea ce a dat prilej diavo-
lului (întruchipat prin păsările cerului) să
vină şi să răpească cuvântul.
Ascultătorii cu sol pietros au auzit şi ei
cuvântul, dar nu i-au permis acestuia să-i
zdrobească, să-i frângă. Ei au rămas nepocă-
iţi. Sămânţa nu a avut parte de nici o încura-
jare (umezeală) şi, prin urmare, s-a ofilit şi a
murit. Poate că ei au făcut la început o măr-
turise de credinţă, dar aceasta nu a fost
însoţită de realitate. Se părea că este viaţă în
ei, dar dincolo de pojghiţa subţire de la
suprafaţă cuvântul nu prinsese rădăcini.
Când au venit necazurile, ei au abandonat
profesiunea lor de credinţă.
Ascultătorii din categoria solului cu spini
au înaintat bine o vreme, dar până la urmă
s-a dovedit că nici ei nu erau credincioşi
autentici, întrucât n-au rămas statornici.
Grij urile, bogăţiile şi plăcerile vieţii au pus
stăpânire pe ei iar cuvântul a fost înăbuşit şi
anihilat.
Pământul bun îi reprezintă pe credincio-
şii adevăraţi, ale căror inimi au fost nobile şi
bune. Ei nu s-au mulţumit să primească
cuvântul, ci l-au lăsat să le modeleze viaţa.
Ei au fost astfel maleabili şi ascultători,
lăsându-se să fie învăţaţi şi dezvoltându-şi
un caracter cu adevărat creştin şi dând roadă
pentru Dumnezeu. Iată cum rezumă Darby
mesajul acestui pasaj:
Dacă, după ce am auzit, eu posed ceea ce am
auzit, nu doar bucurându-mă pentru că l-am
primit, ci însuşindu-mi-1, atunci el devine o parte
din însăşi substanţa sufletului meu şi în acest caz
voi continua să primesc; căci atunci când adevă-
rul a devenit substanţă în sufletul meu, există
capacitatea de a primi şi mai mult.22
J.  Responsabilitatea celor care aud
(8:16-18)
8:16 La prima vedere, nu pare să existe
o legătură evidentă între pasajul acesta şi cel
anterior. în realitate, însă, firul gândirii este
neântrerupt. Mântuitorul continuă să sublini-
eze importanţa ca ucenicii Săi să pună în
practică învăţăturile Sale. El Se aseamnă pe
Sine cu un om care a aprins o lampă, nu
pentru a o aşeza sub un vas sau sub pat, ci pe
un sfeşnic, ca toţi să vadă lumina. învăţân-

220

Luca

du-i pe ucenici principiile împărăţiei lui
Dumnezeu, Domnul Isus a aprins de fapt o
lampă. Ce trebuia acum să facă ei cu această
lampă?
Mai întâi de toate, trebuiau să n-o aco-
pere cu un vas. La Matei 5:15, Marcu 4:21 şi
Luca 11:33 (în versiunea King James), vasul
este numit baniţă. Desigur este o unitate de
măsură, folosită în comerţ. Deci ascunderea
lămpii sub o baniţă ar putea însemna să
permiţi ca mărturia ta să fie năpădită şi
umbrită de agitaţia vieţii afacerilor. Mai bine
ar fi să pui lampa deasupra baniţei, adică, să
practici creştinismul în piaţă şi să foloseşti
afacerile (serviciul financiar sau comercial în
care eşti angajat) ca amvon de la care să
propovăduieşti evanghelia.
In al doilea rând, ucenicul nu trebuie să
ascundă lampa sub pat. Patul se referă la
odihnă, confort, lene sau complacere. O, cât
de mult pot împiedica acestea lumina să
strălucească! Ucenicul trebuie să aşeze
lampa într-un sfeşnic. Cu alte cuvinte, el
trebuie să trăiască şi să predice adevărul în
aşa fel încât toţi să poată vedea.
8:17 Versetul 17 pare să sugereze că
dacă vom permite mesajului să fie îngrădit,
din pricina afacerilor noastre sau a lenei,
neglijenţa, nepăsarea şi eşecul nostru se vor
vedea limpede. Ascunderea adevărului va fi
descoperită iar păstrarea sa sub taină va ieşi
la lumină.
8:18 Prin urmare, trebuie să fim atenţi la
modul în care auzim. Dacă suntem fideli,
împărtăşind adevărul şi altora, atunci Dum-
nezeu ne va descoperi şi alte adevăruri, şi
mai profunde. Pe de altă parte, dacă nu
suntem pătrunşi de râvna evangheliei, Dum-
nezeu ne va lua şi adevărul pe care credem
că-1 posedăm. Vom pierde tot ceea ce nu
întrebuinţăm, după cum s-a exprimat şi G.H.
Lang:
Ucenicii au ascultat cu o minte dornică să
înţeleagă şi dispusă să creadă şi să asculte.
Ceilalţi au auzit fie cu nepăsare, fie din curiozi-
tate, fie cu un sentiment de îndârjire. Celor din
prima categorie avea să li se dea învăţături în
continuare, în schimb de la cei din urmă avea să
fie luate până şi cunoştinţele pe care păreau că
le posedă.23
Trebuie să împărtăşim,
dacă dorim să păstrăm bunurile primite de sus.
încetând să dăruim, vom înceta să primim
— Aceasta este legea iubirii.
— R. C. Trench

K. Cine sunt adevăraţii fraţi şi adevărata
mamă a Iui Isus (8:19-21)
în acest punct al discursului Său, lui Isus
I s-a spus că mama şi fraţii Lui aşteaptă să-L
vadă. Din cauza mulţimii, ei nu au putut să
se apropie de El. Răspunsul Domnului a
reliefat că adevărata relaţie cu El nu depinde
de legăturile naturale, de sânge, ci de ascul-
tarea de cuvântul lui Dumnezeu. El îi recu-
noaşte de membri ai familiei Sale pe toţi cei
care se cutremură în faţa cuvântului, îl pri-
mesc cu smerenie şi ascultă de el implicit.
Nici o mulţime de oameni nu poate împie-
dica familia Lui spirituală de a fi primită de
El în audienţă.
L. Fiul Omului potoleşte furtuna
(8:22-25)
8:22 în restul acestui capitol îl vedem pe
Isus exercitându-Şi prerogativele de Domn
asupra elementelor naturii, asupra demonilor,
asupra bolii şi chiar asupra morţii. Toate
acestea ascultă de El şi se supun la cuvântul
Lui — numai omul refuză să facă acest
lucru!
Marea Galileii e cunoscută pentru furtu-
nile care se iscă aproape din senin, făcând
navigaţia foarte periculoasă. Totuşi, e posibil
ca această furtună să fi fost de origine satani-
că; s-ar putea să fi fost o tentativă din partea
Satanei de a-L distruge pe Mântuitorul lumii.
8:23 Isus dormea când a izbucnit furtuna.
Faptul că El dormea atestă umanitatea Sa.
Furtuna a adormit când a luat Isus cuvântul
— asta atestă dumnezeirea Sa absolută.
8:24 Ucenicii L-au trezit pe Mântuitorul,
exprimând teama acută că vor pieri. Cu un
calm desăvârşit, Domnul a mustrat vântul şi
valurile; şi toate s-au liniştit. Ceea ce a făcut
El cu Marea Galileii poate să facă şi cu
ucenicul Său de azi, tulburat şi asaltat de
furtuni.
8:25 El i-a întrebat pe ucenici: „Unde vă
este credinţa?" Ei nu trebuiau să se îngri-
joreze. Ei nu aveau nevoie să-L trezească.
„Nici o apă nu poate înghiţi corabia în care
Se află Stăpânul oceanelor, al pământului şi
al cerurilor." A fi cu Cristos în corabie în-
seamnă a fi în absolută siguranţă, ferit de
orice primejdii.
Ucenicii nu au apreciat pe deplin gradul
puterii Stăpânului lor. Modul lor de a-L
înţelege era defectuos. Ei s-au minuant că
elementele naturii au ascultat de El. în furtu-
nile vieţii, adesea cădem pradă disperării.
Apoi, când ne vine Domnul în ajutor, suntem
uimiţi să vedem anvergura puterii Sale. Şi ne

Luca

221

întrebăm de ce nu ne-am încrezut în El şi
mai mult.
IVI. Vindecarea îndrăcitului din Gadara
(8:26-39)
8:26-39 Când Isus cu ucenicii Săi au
ajuns de cealaltă parte a lacului (numit
Marea Galileii), s-au aflat în ţinutul gadare-
nilor.24 Ei au fost întâmpinaţi de un om
posedat de demoni. Matei menţionează doi
demonizaţi, în vreme ce Marcu şi Luca se
referă doar la unu. Aceste aparente discre-
panţe ar putea indica faptul că au existat
două ocazii separate sau că autorul de faţă a
prezentat relatarea mai pe larg. Acest caz de
posesiune demonică o făcea pe victimă să se
dezbrace de haine, să fugă de societate şi să
trăiască în morminte.
8:28, 29 Când L-a văzut pe Isus, L-a
implorat să-1 lase în pace. Desigur, duhul
necurat din el vorbea prin gura acestui om
nenorocit.
Posesiunea demonică este o realitate.
Demonii aceştia nu erau doar nişte influenţe
rele, ci erau fiinţe supranaturale care locuiau
în om, controlându-i gândurile, vorbirea şi
comportamentul. Aceşti demoni l-au făcut pe
om să fie deosebit de violent — până acolo
încât atunci când a fost cuprins de aceste
convulsii violente, a rupt lanţurile care aveau
menirea să-1 ţină în frâu şi a fugit în pustiu.
Faptul nu trebuie să ne mire, dacă realizăm
că în el au locuit suficienţi demoni ca să
distrugă circa două mii de porci (vezi Marcu
5:13).
8:30,31 Omul se numea legiune, deoa-
rece era posedat de o legiune de demoni.
Aceşti demoni îl recunoşteau pe Isus ca Fiul
Dumnezeului Celui Prea înalt. Ei mai ştiau
şi aceea că pierzarea şi condamnarea lor
erau inevitabile şi că El avea să le aducă la
îndeplinire. Dar ei căutau să obţină un răgaz,
implorându-L să nu le poruncească să plece
imediat în abis.
8:32,33 Când au fost izgoniţi din om, au
cerut permisiunea să intre într-o turmă de
porci, aflată pe versantul unui munte. Cere-
rea le-a fost acordată, urmarea fiind că porcii
au alergat pe panta abruptă, căzând în lac şi
înecându-se. Domnul este criticat astăzi
pentru distrugerea proprietăţii altcuiva. Dar
dacă crescătorii aceia de porci erau evrei,
însemna că erau angajaţi într-o afacere ile-
gală şi necurată. Şi indiferent dacă erau evrei
sau neevrei, s-ar fi cuvenit să pună mai mult
preţ pe un om, decât pe două mii de porci.
8:34-39 Vestea s-a răspândit cu iuţeală în

toată regiunea. Când s-a adunat o mare
mulţime de oameni, aceştia l-au văzut pe
fostul demonizat complet refăcut acum, cu
mintea întreagă şi decent îmbrăcat. Gadarenii
s-au supărat atât de tare încât L-au rugat pe
Isus să plece de la ei. Ei aveau mai multă
consideraţie pentru porcii lor, decât pentru
Mântuitorul; se gândeau mai mult la scroa-
fele lor, decât la sufletele lor. Iată ce spune
Darby:
Lumea îl roagă pe Isus să plece, să fie lăsată
mai departe în tihna ei. E o lume care se simte
mai ameninţată şi mai tulburată de prezenţa şi
puterea lui Dumnezeu, decât de o legiune de
diavoli. Apoi El pleacă. Omul care a fost vinde-
cat... ar dori să stea cu El, dar Domnul îl trimite
înapoi... să fie un martor al harului şi puterii de
care avusese el însuşi parte.25
N. Vindecarea incurabililor şi învierea
morţilor (8:40-56)
8:40-42 Isus a traversat din nou Marea
Galileii, revenind pe malul ei de vest. Acolo
îl aştepta o altă mulţime. Iair, dregătorul
sinagogii, dorea foarte mult să-L vadă, deoa-
rece avea o fiică aflată pe moarte. El l-a
rugat fierbinte pe Isus să meargă degrabă cu
el. Dar mulţimile se îmbulzeau în jurul Lui,
oprindu-I înaintarea.
8:43 în mulţime se afla o femeie timidă,
dar disperată, care fusese afectată de o scur-
gere de sânge timp de doisprezece ani. Me-
dicul Luca recunoaşte că ea şi-a cheltuit
toate economiile o viaţă întreagă, fără să fi
primit ajutor real. (Marcu adaugă o remarcă
oarecum neprofesională, că starea femeii s-a
înrăutăţit!)
8:44, 45 Ea şi-a dat seama că în Isus se
afla putere capabilă s-o vindece şi astfel şi-a
croit drum prin mulţime, ajungând până la
Isus. Apoi s-a aplecat şi s-a atins de poala
hainei lui Isus — aceasta fiind cusătura sau
tivul mantiei unui evreu (Num. 15:38, 39;
Deut. 22:12). Imediat sângele a încetat să
mai curgă iar ea a fost complet vindecată,
îndată ea a încercat să se piardă în mulţime,
dar fuga ei a fost oprită de întrebarea pe care
i-a pus-o Isus: „Cine s-a atins de Mine?"
Petru şi ceilalţi ucenici au considerat aceasta
drept o întrebare fără sens—doar atâta lume
se îmbulzea în jurul lui Isus, atingându-L şi
chiar împingându-L!
8:46 Dar Isus a recunoscut o atingere
care nu era ca toate celelalte. După cum s-a
exprimat cineva: „Carnea se îmbulzeşte dar
credinţa se atinge." El a ştiut că a fost atins

222

Luca

de o credinţă, deoarece a simţit o scurgere de
putere din El —puterea care a vindecat-o pe
femeie. El a sesizat că a ieşit din El o putere.
Desigur, asta nu înseamnă că acum Domnul
era mai puţin puternic decât înainte, ci doar
faptul că L-a costat vindecarea femeii. A fost
un consum.
8:47, 48 Femeia, când a văzut că n-a
rămas ascunsă, a venit tremurând, a căzut
înaintea Lui şi a spus în faţa întregului
popor din ce cauză se atinsese de El şi
cum fusese vindecată numaidecât. Isus a
răsplătit mărturisirea ei publică, elogiindu-i
credinţa şi rostind, în mod public, pacea Lui
peste ea. Nimeni nu se atinge de Isus prin
credinţă fără ca El să fie conştient de aceasta
şi fără să primească o binecuvântare de la El.
Nimeni nu-L mărturiseşte public fără ca
această mărturisire să fie întărită apoi prin
asigurarea credinţei.
8:49 Vindecarea femeii ce suferise de
scurgere de sânge nu L-a făcut probabil să
zăbovească prea mult pe Isus, dar în acest
interval scurt a sosit solul cu vestea că fiica
lui lair a murit între timp şi că nu mai este
nevoie de serviciile învăţătorului. Oamenii
credeau că El poate vindeca, dar nu şi învia
morţii.
8:50 Isus nu a trecut însă peste acest
incident. El a răspuns cu cuvinte de mângâ-
iere, încurajare şi făgăduinţă. „Nu te teme!
Crede numai şi ea va fi însănătoşită."
8:51-53 De îndacă ce a sosit El în casa
lui lair, a intrat în încăperea unde se afla
fata, Iuându-i cu El pe Petru, Iacov şi loan,
împreună cu părinţii fetei. Toţi boceau,
cuprinşi de disperare, dar Isus le-a spus să nu
plângă, deoarece fetiţa nu era moartă, ci
dormea. Asta I-a atras batjocuri din partea
lor, deoarece ei erau absolut convinşi că
fetiţa era moartă.
întrebarea se pune: era ea cu adevărat
moartă, sau dormea adânc, într-un somn
asemănător unei come? Majoritatea comen-
tatorilor susţin că era moartă. Ei subliniază
că Isus a spus despre Lazăr că dormea, când
acesta era mort. Sir Robert Anderson spune
că fetiţa nu era cu adevărat moartă.26 Iată
argumentele pe care se bazează afirmaţia sa:
1.	Isus a spus că fetiţa „se va însănătoşi".
Cuvântul folosit de El este identic cu cel
din versetul 48, unde se referă la vinde-
care, nu la înviere. Termenul respectiv
nu apare niciodată în Noul Testament cu
sensul de înviere a morţilor.
2.	Isus a folosit un cuvânt diferit când a
spus că Lazăr doarme.

3.  Oamenii credeau că ea e moartă, dar Isus
nu putea să-Şi asume creditul pentru
învierea ei din morţi, când, în realitate,
ea nu era decât adormită.
Anderson spune că totul se rezumă la o
chestiune de preferinţă: pe cine vrei să-1
crezi. Isus a spus că doarme, ceilalţi au
crezut că ea e moartă.
8:54-56 în orice caz, Isus i-a spus: „Co-
pilă, scoală-te!"... şi fata s-a sculat numai-
decât. După ce a redat-o părinţilor ei, Isus
le-a poruncit să nu spună nimănui cele în-
tâmplate. Pe El nu-1 interesa faima, nici
entuziasmul nestatornic al oamenilor, după
cum nu putea aproba curiozitatea bolnăvi-
cioasă a oamenilor.
Aşa se încheie al doilea an din lucrarea
publică a lui Isus. Capitolul 9 inaugurează al
treilea an, prin relatarea trimiterii celor
doisprezece.
O. Fiul Omului îşi trimite ucenicii
(9:1-11)
9:1-2 Deşi incidentul acesta se aseamănă
foarte mult cu trimiterea celor doisprezece
consemnată la Matei 10:1-15, există unele
deosebiri semnificative. De pildă, la Matei
ucenicilor li s-a spus să se ducă numai la
iudei şi li s-a spus să învie morţii şi să vin-
dece boli. Trebuie să fi existat un motiv
pentru redarea sub formă condensată a inci-
dentului în evanghelia lui Luca, dar acest
motiv nu poate fi depistat cu uşurinţă. Dom-
nul nu numai că avea puterea şi autoritatea
de a săvârşi minuni, ci, în plus, El Ie confe-
rea această putere şi autoritate şi altora.
Putere înseamnă forţă, tărie sau capacitatea
de a face ceva. Autoritate înseamnă dreptul
de a o folosi. întrucât nu exista încă textul
integral al Bibliei, sub formă scrisă, mesajul
ucenicilor a fost confirmat prin semne şi
minuni (Ev. 2:3,4). Dumnezeu poate, negre-
şit, vindeca în chip miraculos, dar dacă
vindecarea trebuie să însoţească şi în prezent
actul propovăduiţii evangheliei rămâne
discutabil.
9:3-5 Acum ucenicii aveau prilejul să
practice principiile pe care le-a imprimat
Domnul în ei. Ucenicii erau chemaţi să se
încreadă în El, când venea vorba de asigura-
rea nevoilor lor materiale — căci li se spu-
sese să nu ia nici traistă, nici alimente, nici
bani. Ei trebuiau să trăiască o viaţă de mare
simplitate — neavând nici un toiag în plus,
nici o cămaşă în plus. Apoi fuseseră instruiţi
să rămână în prima casă în care vor fi fost
primiţi — evitând mutatul din casă în casă,

Luca

223

în speranţa găsirii unor condiţii mai confor-
tabile de locuit. Ei nu aveau voie să-şi pre-
lungească şederea sau să exercite presiuni
asupra celor care respingeau mesajul, ci,
conform instrucţiunilor primite, trebuiau să-
şi scuture praful de pe picioare, ca mărturie
împotriva lor.
9:6 Se presupune că ucenicii au vestit
mesajul evangheliei şi i-au vindecat pe
bolnavi în Galileea. Trebuie precizat că
mesajul lor era legat de împărăţie, ei având
datoria să vestească tuturor că Regele era
acum în mijlocul lor şi că e dispus să dom-
nească peste un popor pocăit.
9:7 în vremea aceasta Irod Antipa era
tetrarh în Galileea şi Pereea. El domnea
peste o pătrime din teritoriul inclus în împă-
răţia tatălui său, Irod cel Mare. Irod Antipa
a prins de veste că Cineva făcea minuni în
teritoriul său. Imediat conştiinţa sa a fost
tulburată de o serie de întrebări, căci încă îl
mustra cugetul pentru ceea ce-i făcuse lui
loan Botezătorul. Irod a fost acela care a
redus la tăcere glasul neânfricat al lui loan,
tăindu-i capul. Irod continua să fie răscolit
de forţa vieţii pe care o trăise marele profet.
Cine era Persoana aceasta care îl făcea pe
Irod să se gândească mereu la loan? Unii
răspândiseră zvonul că loan ar fi înviat din
morţi.
9:8, 9 Alţii credeau că este Ilie sau unul
dintre ceilalţi profeţi din Vechiul Testament.
Irod a încercat să-şi liniştească cugetul,
amintindu-le oamenilor că 1-a decapitat pe
loan Botezătorul. Dar spaima din sufletul
său refuza să se spulbere. Persista întrebarea:
„Cine să fie acesta?" Şi astfel Irod a căutat
să se întâlnească cu El, dar nu a reuşit, decât
cu puţin timp înainte de răstignirea Mântui-
torului.
O, ce mare e puterea unei vieţi pline de
Duhul! Domnul IsusCristos, umilul Tâmplar
din Nazaret, îl făcea pe Irod să tremure, deşi
acesta nu-L întâlnise niciodată. Să nu sub-
estimăm niciodată influenţa unei persoane
pline de Duhul Sfânt!
9:10 Când s-au întors apostolii, I-au
prezentat direct lui Isus raportul asupra
rezultatelor misiunii lor. Poate că toţi lucră-
torii creştini ar trebui să adopte această
metodă. De prea multe ori constatăm cum
popularizarea unei lucrări trezeşte sentimente
de gelozie şi dezbinare inevitabilă. După
cum s-a exprimat G. Campbell Morgan:
„Preocuparea noastră exagerată pentru cifre
şi date statistice trădează ego-centrismul
nostru, bizuirea pe firea veche, şi nu pe

Duhul." Domnul nostru i-a luat pe ucenici
într-un loc pustiu din apropierea Betsaidei
(care înseamnă casa pescuitului). Se pare că
în vremea aceasta existau două Betsaide —
una pe malul de vest al Mării Galileii şi
cealaltă în partea de răsărit. Nu se cunoaşte
locul exact unde au existat aceste localităţi.
9:11 Toate speranţele că vor putea petre-
ce împreună câteva ceasuri de intimitate şi
linişte s-au spulberat prin apariţia imediată a
unei mulţimi mari de oameni. Dar Domnul
Isus era întotdeauna accesibil. El nu a consi-
derat sosirea mulţimii drept o întrerupere
supărătoare în programul Său. El nu era
niciodată atât de ocupat încât să nu poată
binecuvânta. De fapt, se afirmă concret că
Isus Ie-a primit (pe mulţimi) bine, şi le-a
învăţat despre împărăţia lui Dumnezeu,
vindecându-i pe cei ce aveau trebuinţă de
vindecare.
P.  Hrănirea celor cinci mii (9:12-17)
9:12 Fiind pe-nserate, ucenicii au început
să se agite, realizând că oamenii aceştia
trebuiau hrăniţi. Dar de unde să facă rost de
alimente pentru atâta amar de om? Situaţia
nu putea fi rezolvată — au conchis ei. Prin
urmare, I-au spus lui Isus să dea drumul
mulţimilor să se ducă prin statele şi cătunele
din împrejurimi, să-şi caute de-ale mâncării.
Câtă asemănare între inima ucenicilor şi a
noastră! Când e vorba despre noi înşine,
vom spune, numaidecât, asemenea lui Petru:
„Porunceşte-mi (Doamne) să vin la Tine..."
Dar ce uşor e să spunem despre alţii: „Dă-le
drumul să plece."
9:13 Isus nu a vrut să-i trimită în satele şi
cătunele dimprejur, căci ce rost avea să se
ducă ucenicii hăt departe să facă misiune,
când aveau în faţa lor atâţia oameni pe care-i
puteau sluji, fără să facă nici un pas? Uceni-
cii trebuiau să le dea de mâncare mulţimilor!
Dar ei au protestat, scuzîndu-se că nu au
decât cinci peşti şi două pâini, uitând că
aveau, pe deasupra, acces liber la resursele
nemărginite ale Domnului Isus.
9:14-17 Fără să zăbovească, Domnul i-a
rugat pe ucenici să le spună celor cinci mii
de bărbaţi, plus femei şi copii, să se aşeze
jos. Apoi, după ce a mulţumit, a frânt pâinea
şi a dat-o încontinuu ucenicilor. La rândul
lor, aceştia au împărţit-o oamenilor. Şi hrana
a fost îndestulătoare pentru toţi. De fapt,
după ce s-au săturat, au rămas mai multe
resturi decât hrana ce existase la început —
îndeajuns pentru ca să se umple douăspreze-
ce coşuri, adică câte unul pentru fiecare

224

Luca

ucenic. Cei care vor căuta o explicaţie natu-
rală a minunii nu vor face altceva decât să
umple pagini întregi cu cuvinte fără rost!
Incidentul acesta e plin de semnificaţie,
pentru ucenicii însărcinaţi cu misiunea de a
evangheliza lumea. Cei cinci mii de oameni
reprezintă omenirea pierdută, înfometată
după pâinea lui Dumnezeu. Ucenicii îi repre-
zintă pe creştinii neputincioşi, care dispun de
resurse aparent limitate, dar pe care nu sunt
dispuşi să le împartă cu alţii. Porunca Dom-
nului: „Daţi-le voi ceva să mănânce!" nu
este altceva decât o reformulare a marii
însărcinări de la Matei 28:19,20. Lecţia care
se desprinde de aici este că dacă noi îi dăm
lui Isus ceea ce avem, El poate înmulţi acea
cantitate, indiferent cât ar fî de mică, făcând-
o suficientă pentru a hrăni mulţimea mare de
oameni flămânzi spiritual. Inelul acela cu
diamante, poliţa aceea de asigurare, contul
tău de la bancă, echipamentul sportiv —
toate acestea pot fî convertite în literatură
evanghelistică, care, la rândul ei, poate fi
folosită pentru mântuirea multor suflete, ce
vor fî, la rândul lor, închinători ai Mielului
lui Dumnezeu, de-a lungul întregii veşnicii!
Lumea ar putea fi evanghelizată în de-
cursul actualei generaţii, dacă creştinii I-ar
preda lui Cristos totul: mai întâi tot ceea ce
sunt şi apoi tot ceea ce posedă ei. Aceasta
este lecţia veşnic actuală a hrănirii celor
cinci mii.
Q. Marea mărturisire a Iui Petru
(9:18-22)
9:18 Imediat după hrănirea miraculoasă
a mulţimilor, urmează acel act minunat prin
care Petru L-a mărturisit pe Cristos la Ceza-
rea lui Filip. Oare minunea hrănirii mulţimii
cu cele cinci pâini şi doi peşti să fi deschis
ochii acestui ucenic, dându-i posibilitatea de
a vedea gloria Domnului Isus, de Uns al lui
Dumnezeu? Majoritatea comentatorilor şi
cercetătorilor Scripturii sunt de părere că
acest incident petrecut la Cezarea lui Filip
constituie momentul de cumpănă din misiu-
nea de învăţător a Mântuitorului, în procesul
de formare a celor doisprezece. Până în acest
punct, El îi ajutase cu multă răbdare să
dobândească o apreciere a adevăratei Sale
identităţi şi a lucrării pe care o putea face
prin ei. Odată atins acest obiectiv, Domnul
se îndreaptă acum cu fermitate spre cruce.
Isus S-a rugat singur. Nu găsim consemnat
că Domnul Isus S-ar fi rugat vreodată cu
ucenicii. Da, El S-a rugat pentru ei, S-a rugat
în prezenţa lor şi, desigur, i-a învăţat şi pe ei

să se roage, dar viaţa Lui de rugăciune era
separată de a lor. După ce tocmai a petrecut,
ca de obicei, un timp în rugăciune, Domnul
i-a întrebat pe ucenici cine spun mulţimile că
este El.
9:19,20 Ucenicii au răspuns că opiniile
sunt împărţite: unii spuneau că este loan
Botezătorul; alţii Ilie; alţii spuneau că este
unul dintre profeţii din Vechiul Testament,
care a înviat. Dar când i-a întrebat pe uceni-
ci, Petru a mărturisit cu deplină convingere
că El este Cristosul (sau Mesia) lui Dumne-
zeu, în pofida lungimii lor, comentariile lui
James Steward cu privire la incidentul de la
Cezarea lui Filip sunt foarte pertinente. De
aceea, le vom reproduce aici în întregime:
El a început cu întrebare impersonală: „Cine
spun oamenii că sunt Eu?" Răspunsul la această
întrebare nu presupunea nici o dificultate, căci
peste tot se vorbea despre Isus. Se emiteau tot
felul de verdicte. Circulau o mulţime de zvonuri
şi opinii. Numele lui Isus era pe buzele tuturor.
Dar oamenii nu se mulţumeau să comenteze
despre Isus, ci comentariile lor erau pozitive.
Unii credeau că este loan Botezătorul, înviat din
morţi. Alţii spuneau că Isus le aminteşte de
Ieremia sau de un alt profet. Cu alte cuvinte,
deşi nu exista o unanimitate de vederi asupra
identităţii lui Isus, părerea unanimă era însă că
Isus este o mare personalitate, ocupând un loc
de frunte între eroii omenirii.
E demn de remarcat că istoria se repetă în
acest punct. Din nou, Isus este pe buzele tuturor.
Discuţiile despre El depăşesc cu mult sfera
bisericii creştine. Iarăşi, există o diversitate de
opinii cu privire la El. Papini vede în Isus Poe-
tul. Bruce Barton vede în El Omul de acţiune.
Middleton Murry vede în El un mistic. Oameni
care nu au, altminteri, nici o înclinaţie pentru
credinţa adevărată, sunt gata să-L preamărească
pe Isus ca pe un paragon al sfinţilor şi o căpete-
nie a tuturor liderilor morali care au trăit vreoda-
tă. „Chiar acum", a declarat John Stuart Mill,
„nu ar fi uşor nici pentru un necredincios să
găsească o traducere mai bună a regulii virtuţii,
de la abstract la concret, decât să încerce să
trăiască o viaţă care să poată fi aprobată de
Isus." Asemenea oamenilor din vremea Lui, care
L-au numit loan, Ilie, Ieremia, tot aşa, oamenii
din vremea noastră au ajuns la un consens
deplin asupra faptului că printre eroii şi sfinţii
din toate veacurile Isus rămâne suprem.
Dar Isus nu S-a mulţumit cu acest gen de
recunoaştere. Oamenii spuneau că El este loan,
Ilie, Ieremia. Dar asta însemna că El nu era
decât unul dintr-o serie de oameni mari. Ar fi

Luca

225

însemnat că există paralele şi precedente şi chiar
dacă El ocupă locul întâi, totuşi nu ar fi decât
primus inter pares, primul dintre mai mulţi
egali. Dar nu acesta este Cristosul pe care-L
proclamă Noul Testament. Oamenii pot fi de
acord cu afirmaţia lui Cristos despre identitatea
Sa, sau o pot respinge. Dar asupra realităţii şi
veridicităţii afirmaţiei nu există nici o umbră de
îndoială. Cristos a afirmat despre Sine că este
ceva şi cineva cum nu a mai fost şi nu va mai fi,
fără precedent, fără rival, cu totul unic (vezi, de
pildă, Mat. 10:37; 11:27; 24:35; loan 10:30;
14:6).27
9:21, 22 După istorica mărturisire a lui
Petru, Domnul le-a poruncit cu tărie să nu
spună nimănui lucrul acesta, întrucât nimic
nu avea voie să întrerupă înaintarea Sa spre
cruce. Apoi Mântuitorul le-a dezvăluit uceni-
cilor evenimentele care urmau să aibă loc
curând în viaţa Domnului. El trebuia să
sufere, să fie respins de conducătorii religioşi
ai Israelului, să fie ucis şi apoi să învie a
treia zi. Ce uluitor va fi fost acest anunţ
pentru ei! Să nu uităm că aceste cuvinte au
fost rostite de singurul Om neprihănit şi total
lipsit de păcat care a trăit vreodată pe acest
pământ. Au fost rostite de adevăratul Mesia
al Israelului. Au fost cuvintele lui Dumnezeu
întrupat. Ele ne spun că viaţa de împlinire,
viaţa desăvârşită, viaţa de ascultare deplină
de voia lui Dumnezeu presupune suferinţă,
respingere, moarte, într-o formă sau alta, şi
apoi învierea la o viaţă fără de moarte. Este
viaţa care se lasă turnată pentru alţii.
Desigur toate acestea erau diametral
opuse concepţiei populare despre rolul lui
Mesia. Oamenii se aşteptau să vadă un lider
fioros, cu sabia scoasă, care să-i nimicească
pe inamici. Astfel, ucenicii vor fi fost, la
rândul lor, şocaţi de cele spuse de Isus. Dar
dacă, aşa cum au mărturisit ei înşişi, Isus era
cu adevărat Cristosul lui Dumnezeu, atunci
nu aveau motive să fie deziluzionaţi sau
descurajaţi. Dacă El este Unsul lui Dumne-
zeu, atunci cauza Lui nu va putea da greş
niciodată. Indiferent ce I s-ar fi întâmplat Lui
sau lor, ei erau mereu învingători. Victoria şi
îndreptăţirea lor erau inevitabile.
R. Invitaţia de a-şi lua crucea
(9:23-27)
9:23 După ce le-a schiţat viitorul Său
propriu, Domnul i-a invitat pe ucenici să-L
urmeze. Asta însemna să se lepede de ei
înşişi şi să-şi ia crucea. A te lepăda de tine
însuşi înseamnă a renunţa de bună voie la

aşa-numitul drept de a-ţi croi propriul drum
în viaţă; înseamnă să nu mai alegi şi să nu
mai plănuieşti tu însuţi ce vei face. înseamnă
să-L recunoşti ca Domn al tău în toate dome-
niile vieţii tale. A-ţi lua crucea înseamnă a
alege în mod deliberat viaţa pe care a trăit-o
El. Asta presupune:
-	Opoziţie din partea celor dragi.
-	Ocara lumii.
-	Să fii gata să-ţi uiţi familia şi casa şi
pământurile şi traiul de tihnă pe care ţi
l-ar putea oferi viaţa aceasta.
-	Totală predare şi bizuire pe Domnul.
-	Ascultare de conducerea şi călăuzirea
Duhului Sfânt.
-	Vestirea unui mesaj nepopular.
-	Să mergi singur pe cărare.
-	Să înfrunţi  atacuri  organizate  din
partea liderilor religioşi tradiţionali.
-	Să suferi din pricina neprihănirii.
-	Să ai parte de calomnii şi ruşine.
-	Să-ţi torni viaţa ca jertfă pentru alţii.
-	Să mori faţă de eul tău propriu şi faţă
de lume.
Dar mai înseamnă să apuci viaţa cea
adevărată! înseamnă să găseşti cel puţin
motivul existenţei noastre. Şi mai înseamnă
răsplată veşnică. Noi ne retragem instinctiv
de la o viaţă de purtare a crucii. Minţile
noastre nu sunt dispuse să accepte că aceasta
ar putea fi voia lui Dumnezeu pentru viaţa
noastră. Şi totuşi, cuvintele lui Cristos:
„Dacă doreşte să vină cineva după Mine"
înseamnă că nimeni nu e scutit de aceasta şi
nimeni nu e scuzat.
9:24 Tendinţa naturală este de a ne salva
viaţa, printr-o existenţă uşoară, trăită pentru
eul nostru propriu, ancorată într-o rutină şi
dedicată obţinerii unor satisfacţii. S-ar putea
să ne complăcem în satisfacerea plăcerilor şi
apetitelor noastre prin trăirea unei vieţi de
tihnă, de lux, confort, de trăire numai pentru
clipa prezentă, vânzându-ne talentele şi tot
ce avem mai scump lumii, în schimbul unor
ani de falsă siguranţă. Dar prin însuşi actul
acesta, noi ne pierdem viaţa, adică lăsăm să
ne scape adevăratul scop al vieţii şi plăcerea
profund spirituală care însoţeşte o asemenea
viaţă. Pe de altă parte, putem să ne pierdem
viaţa din pricina Mântuitorului. Oamenii vor
crede despre noi că suntem nebuni, dacă
aruncăm în vânt ambiţiile noastre egoiste,
dacă căutăm mai întâi împărăţia lui Dumne-
zeu şi neprihănirea Lui. Dar această viaţă de
renunţare este singurul trai cu adevărat
autentic şi vrednic de trăit. El este însoţit de
o bucurie şi o sfântă trăire fără grijă, de o

226

Luca

satisfacţie lăuntrică profundă, care întrece
orice imaginaţie.
9:25 Stând de vorbă cu cei doisprezece,
Mântuitorul Şi-a dat seama că dorinţa de
agonisire a bunurilor materiale ar putea fi o
piedică serioasă în calea unei predări depli-
ne. Şi astfel, El a spus, de fapt: „Să presupu-
nem că ai putea aduna tot aurul şi argintul
din lume, că ai putea poseda toate proprietă-
ţile funciare şi averile posibile, toate acţiu-
nile şi obligaţiunile de la bursă — cu un
cuvânt, tot ce este de valoare materială—şi
să presupunem că în efortul tău febril de a
agonisi toate acestea, ai pierde adevăratul
scop al vieţii, la ce ţi-ar folosi toate cele
adunate? Le-ai avea în stăpânire doar pentru
puţin timp, după care te-ai despărţi de ele pe
veci. Ar fi o cumplită nebunie să-ţi vinzi
singura viaţă scurtă ce ţi s-a dat pentru câte-
va jucării prăfuite."
9:26 O altă piedică în calea unei predări
totale faţă de Cristos este frica de ocară, de
batjocură, teama de a fi făcut de ruşine. Este
cu totul iraţional ca o creatură să se ruşineze
de Creatorul ei; e de neconceput ca un păcă-
tos să-i fie ruşine de Mântuitorul său. Şi
totuşi, care din noi este fără vină la acest
capitol? Domnul a recunoscut posibilitatea
ca noi să ne temem de a fi ruşinaţi şi, prin
urmare, ne-a avertizat solemn cu privire la
acest pericol. Dacă evităm ruşinea şi ocara
oamenilor, fiind creştini de formă, care se
iau după cei mulţi, care merg după turmă,
Fiul Omului se va ruşina şi El de noi când
va veni în slava Lui şi în slava Tatălui
Său, şi în slava sfinţilor îngeri. El a subli-
niat slava tripartită a Venirii Lui a Doua
Oară, ca şi când ar fi dorit să spună că orice
ruşine şi ocară pe care le-am putea suferi
pentru El acum vor fi insignifiante când Se
va arăta El în glorie iar cei ce îl tăgăduiesc
acum vor fi ruşinaţi.
9:27 Menţionarea slavei Sale în acest
punct formează veriga de legătură cu ceea ce
urmează. Acum Domnul prezice că unii din
ucenicii care stăteau acolo aveau să vadă
împărăţia lui Dumnezeu înainte de a muri.
Cuvintele Sale îşi găsesc împlinirea în verse-
tele 28-36, în cele petrecute pe Muntele
Schimbării la Faţă. Ucenicii implicaţi au fost
Petru, lacov şi loan. Pe Munte ei au văzut o
anticipare a ceea ce va fi atunci când Dom-
nul Isus îşi va stabili împărăţia pe pământ.
Petru precizează acest lucru în a doua sa
epistolă:
Căci v-am făcut cunoscut puterea şi venirea

Domnului nostru Isus Cristos, nu urmărind nişte
basme meşteşugit alcătuite, ci ca unii care am
văzut noi înşine, cu ochii noştri, măreţia Lui.
Căci El a primit de la Dumnezeu Tatăl cinste şi
slavă, atunci când din slava minunată s-a auzit
un glas care îi zicea: „Acesta este Fiul Meu
preaiubit, în care îmi găsesc desfătarea." Şi noi
înşine am auzit acest glas venind din cer, fiind
cu El pe muntele sfânt. (1:16-18).
Observaţi continuitatea învăţăturilor
Domnului din acest pasaj. Doar cu puţin
timp înainte El anunţase că va fi în curând
respins, că va suferi şi că va muri. El i-a
chemat pe ucenicii Săi să-L urmeze printr-o
viaţă de lepădare de sine, de suferinţă şi de
jertfire. Acum El spune, de fapt: „Dar să nu
uitaţi că dacă veţi suferi cu Mine, veţi şi
domni cu Mine. Dincolo de cruce este gloria.
Răsplata viitoare este cu mult, nespus de
mult mai mare decât preţul pe care trebuie
să-1 plăteşti acum."
S. Schimbarea la faţă a Fiului Omului
(9:28-36)
9:28,29 Cam la opt zile după aceea, Isus
i-a luat cu El pe Petru, loan şi pe lacov şi s-a
suit pe un munte să Se roage. Nu se cunoaşte
poziţia geografică a acestui munte, deşi o
posibilitate ar fi falnicul Munte Hermon, cu
vârful acoperit de zăpadă. Pe când Se ruga
Domnul, înfăţişarea exterioară a feţei Sale a
început să se schimbe. Iată un adevăr sur-
prinzător: una din schimbările pe care le
produce rugăciunea este cea a înfăţişării
feţei. Faţa Sa strălucea puternic iar hainele
Sale erau de un alb strălucitor. După cum am
menţionat mai sus, aceasta a prefigurat gloria
de care va avea parte când va veni împărăţia
Sa. Pe când S-a aflat aici pe pământ, gloria
Lui a fost, de obicei, acoperită de trupul Său
de carne. Dar în timpul Mileniului, gloria Sa
va fi descoperită în toată splendoarea sa. îl
vom vedea în toată splendoarea şi maiestatea
Sa, după cum se exprimă profesorul W.H.
Rogers:
în schimbarea Sa la faţă, avem în miniatură
toate trăsăturile pertinente ale viitoarei împărăţii,
îl vedem pe Domnul îmbrăcat în slavă şi nu în
zdrenţele umilirii. îl privim pe Moise, în starea
sa glorificată, pe reprezentantul celor născuţi din
nou, care au intrat în împărăţie prin intermediul
morţii. îl observăm pe Ilie, înconjurat de slavă,
reprezentantul celor răscumpăraţi care au intrat
în împărăţie prin strămutare. Apoi sunt cei trei
ucenici, Petru, lacov şi loan, care nu sunt pro-

Luca

227

slăviţi, ei fiind reprezentanţii Israelului în came,
în timpul Mileniului. Apoi e mulţimea de la
poalele muntelui, care reprezintă naţiunile ce vor
fi introduse în împărăţie după inaugurarea ei.28
9:30,31 Moise şi Hie au stat de vorbă
cu Isus despre plecarea (sau „ieşirea" —
textual: exodul) Lui, pe care avea s-o reali-
zeze la Ierusalim. Observaţi, de asemenea,
că moartea Sa este numită aici o realizare.
Trebuie remarcat de asemenea că moartea
este descrisă pur şi simplu ca un exod—nu
o încetare a existenţei, ci o plecare de la un
loc la altul.
9:32, 33 Ucenicii dormeau, pe când se
întâmplau toate acestea. Iată ce spune epis-
copul Ryle:
A se observa că aceiaşi ucenici care au dormit
aici, în timpul viziunii gloriei, au fost găsiţi
dormind şi în timpul agoniei din grădina Ghetsi-
mane. Carnea şi sângele trebuie cu adevărat să
fie schimbate, înainte de a putea intra în cer.
Sărmanele noastre trupuri pământeşti nu-L pot
privi pe Cristos nici în timpul încercării Sale,
nici nu pot rămâne treze cu El în proslăvirea Sa.
Constituţia noastră fizică trebuie să fie modifica-
tă substanţial, înainte de a ne putea bucura cu
adevărat de cer.29
Când s-au trezit de-a binelea, au văzut
strălucirea slavei lui Cristos. în efortul de a
păstra caracterul sacru al acestei ocazii, Petru
a propus să ridice trei corturi (sau colibe)
unu în onoarea lui Isus, unu în onoarea lui
Moise şi unu în onoarea lui Ilie. Dar ideea sa
era bazată pe râvnă fără pricepere.
9:34-36 Glasul lui Dumnezeu s-a auzit
din norul care îi acoperea, recunoscându-L
pe Isus ca Fiul Său preaiubit şi spunându-le
să asculte ce le spune şi să-I fie supuşi. De
îndată ce nu s-a mai auzit glasul, Moise şi
Ilie au dispărut. Nu mai era acolo cu ei decât
Isus. Aşa va fi şi în împărăţie. El va avea
pre-eminenţa în toate lucrurile. El nu va
împărţi cu nimeni slava Sa.
Plecând de acolo, ucenicii au fost atât de
uluiţi, încât nu au discutat evenimentul cu
ceilalţi ucenici.
T. Vindecarea unui îndrăcit (9:37-43a)
9:37-39 De pe muntele slavei, Isus şi cu
ucenicii s-au întors a doua zi în valea nevo-
ilor umane. Viaţa îşi are clipele de exaltare
spirituală, dar Dumnezeu le echilibrează cu
rutina zilnică de trudă şi consum. Din mulţi-
mea care L-a întâmpinat a păşit în faţă un

tată îndurerat, care s-a rugat de Isus să-i
vindece fiul posedat de demon. Era singurul
său copil şi, cum era de aşteptat, bucuria
inimii lui. Ce negrăită durere va fi avut acest
tată să-şi vadă fiul încleştat în aceste convul-
siuni demonice! Aceste crize se declanşau
dintr-odată, fără nici o prevenire. Tânărul
striga cu glas tare şi apoi făcea spume la
gură. Numai după o luptă cumplită pleca
demonul, lăsându-1 pe băiat plin de răni.
9:40 Tatăl le ceruse anterior ajutor uceni-
cilor, dar aceştia au fost neputincioşi. De ce
nu au putut ucenicii să-1 ajute pe băiat?
Poate că ajunseseră în acest punct să-şi
desfăşoare slujba cu un anumit grad de
detaşare profesională. Sau poate credeau că
puteau conta pe o slujire plină de Duhul fără
ca ei să trebuiască să facă un permanent
exerciţiu spiritual. Poate că luau lucrurile de-
a gata, fără să le aprecieze la justa lor valoa-
re.
9:41 Domnul Isus a fost întristat de
întreg spectacolul. Fără să numească pe
nimeni în particular, El a spus: „O, genera-
ţie necredincioasă şi perversă..." Aceste
cuvinte au fost adresate fie ucenicilor, fie
mulţimii, fie tatălui, fie tuturor acestor cate-
gorii de oameni. Cu toţii erau atât de nepu-
tincioşi în faţa nevoii umane, în pofida faptu-
lui că puteau să se racordeze la resursele
Sale infinite de putere. Cât mai trebuia să
stea El cu ei şi să-i suporte? Apoi i-a spus
tatălui: „Adu-ţi fiul aici!"
9:42,43a Pe când venea încă băiatul spre
Isus, a fost cuprins de demon şi aruncat la
pământ cu violenţă. Dar Isus nu S-a mirat de
această manifestare de putere a unui duh rău;
necredinţa oamenilor a fost aceea care îl
împiedica să lucreze, mai degrabă decât
puterea demonismului. El a izgonit apoi
duhul necurat, l-a vindecat pe copil şi l-a
redat tatălui său. Oamenii au fost cuprinşi de
uimire şi au recunoscut că Dumnezeu a făcut
o minune în mijlocul lor. Ei au văzut în
miracol o manifestare a maiestăţii lui Dum-
nezeu.
U. Fiul Omului îşi prezice moartea şi
învierea (9:43b-45)
9:43b, 44 Ucenicii puteau fi înclinaţi să
creadă că învăţătorul va continua săjfacă
minuni până când întreaga naţiune îl va
aclama ca Rege. Dar pentru a le scoate
această idee din cap, Domnul le-a amintit din
nou că Fiul Omului trebuia să fie vândut în
mâinile oamenilor, adică să fie ucis.
9:45 De ce nu au priceput ei această

228

Luca

prezicere? Pur şi simplu pentru că au alune-
cat din nou în modul de a-L privi pe Mesia
ca pe un erou popular. Conform gândirii lor,
moartea Lui avea să însemne înfrângerea
cauzei. Speranţele lor pământeşti erau atât de
puternice încât nu mai erau în stare să îmbră-
ţişeze nici o altă opinie, contrară. Nu Dum-
nezeu ascundea adevărul de ei, ci adevărul
era ascuns datorită propriului lor refuz încă-
păţânat de a crede. Lor le era chiar teamă să
ceară o clarificare—ca nu cumva aceasta să
le confirme temerile!
V. Adevărata măreţie în împărăţie
(9:46-48)
9:46 Ucenicii nu numai că se aşteptau ca
împărăţia să fie inaugurată din clipă în clipă,
ci aspirau să ocupe poziţii de prestigiu în
cadrul ei. Deja au început să se certe între ei
care va fi cel mai mare.
9:47, 48 Ştiind ce întrebare îi frământa,
Isus a luat un copilaş lângă El şi a explicat
că oricine primeşte un copilaş în numele Lui
îl primeşte pe El. La prima vedere, asta nu
pare să aibă vreo legătură cu întrebarea
despre cine este cel mai mare dintre ucenici.
Dar deşi nu e evidentă, legătura pare să fie
următoarea: adevărata măreţie se poate
vedea din grija plină de abnegaţie pe care o
manifestă cineva pentru cei mici, pentru cei
neajutoraţi, pentru cei pe lângă care lumea
trece fără să-i bage în seamă. Astfel când
Isus a spus că „cei mai mici dintre voi vor
fi mari," El S-a referit la cel care s-a smerit
pe sine până într-acolo încât să se asocieze
cu credincioşi lipsiţi de prestanţă, nesemnifi-
cativi şi chiar dispreţuiţi.
La Matei 18:4, Domnul a spus că cel
mai mare în împărăţia cerurilor este cel care
se smereşte asemenea unui copil. Aici, la
Luca, problema care se pune este aceea de a
te identifica cu cei mai umili dintre copiii lui
Dumnezeu. în ambele cazuri, se cere să
ocupi un loc smerit, aşa cum a făcut Mântui-
torul.
W.   Fiul  Omului  interzice sectarismul
(9:49,50)
9:49 Acest incident pare să ilustreze
comportarea de care Domnul tocmai le
spusese ucenicilor să se ferească. Ei dăduse-
ră peste unul care scotea demoni în numele
lui Isus. Ucenicii i-au interzis să facă acest
lucru, pentru simplul motiv că el nu făcea
parte din adepţii lor. Cu alte cuvinte, ei
refuzaseră să primească un copil al Domnu-
lui în Numele Său. Aici s-au dovedit sectari

şi înguşti. Ei trebuia să se bucure că demonul
a fost scos afară din om. Niciodată nu trebu-
ia să fie geloşi pe vreun om sau grup de
oameni pentru faptul că au scos mai mulţi
demoni decât ei. Fiecare ucenic are datoria
să se păzească de această tendinţă de exclu-
sivism - de a monopoliza puterea spirituală
şi prestigiul care decurge din ea.
9:50 „Nu-1 opriţi", i-a răspuns Isus,
„fiindcă cine nu este împotriva voastră este
pentru voi." Dar faţă de Persoana şi lucrarea
lui Cristos, nu poate exista neutralitate. Dacă
oamenii nu sunt pentru Cristos, ei vor fi
împotriva Lui. Când e vorba însă despre
slujirea creştină, iată ce spune A. L. Wil-
liams:
Creştinii serioşi trebuie să nu uite că atunci
când cei din afară fac ceva în Numele lui Cris-
tos, acest lucru, în mare, va promova cauza
Lui... Răspunsul Domnului a presupus un adevăr
profund şi cuprinzător. Nici o societate, oricât de
sfântă ar fi, nu ar putea pretinde că posedă în
exclusivitate puterile Divine indisolubil legate
de o autentică şi fidelă folosire a Numelui Său.30
VIL   CREŞTEREA OPOZIŢIEI FAŢĂ
DE FIUL OMULUI (9:51-11:54)
A. Samaria îl respinge pe Fiul Omului
(9:51-56)
9:51 Se apropia timpul înălţării lui Isus
la cer. El ştia bine acest lucru. El ştia, de
asemenea, că până acolo trebuia să urmeze
mai întâi crucea şi astfel El a pornit cu hotă-
râre spre Ierusalim şi tot ce-L aştepta acolo.
9:52,53 Un sat samaritean situat pe ruta
Sa s-a dovedit neospitalier Fiului lui Dumne-
zeu. Oamenii ştiau că El Se duce la Ierusa-
lim. Or, pentru ei acesta a constituit un motiv
suficient pentru a-I refuza accesul. Se ştie că
între samariteni şi iudei existau sentimente
de ură neîmpăcata. Spiritul lor sectar, atitudi-
nea lor segregaţionistă, aroganţa lor rasială
— acestea au fost cauzele care i-au împiedi-
cat să-L primească pe Domnul Slavei.
9:54-56 Iacov şi loan au fost atât de
indignaţi de această lipsă de omenie încât
s-au oferit să cheme foc din cer, ca să-i
distrugă pe aceşti răufăcători! Isus însă i-a
mustrat îndată. El nu a venit să nimicească
vieţile oamenilor, ci să le salveze. Acesta era
anul de îndurare al Domnului, şi nu ziua
răzbunării Dumnezeului nostru. Ei ar fi
trebuit să fie pătrunşi de har, şi nu de un
spirit de răzbunare.

Luca

229

B. Piedici în calea uceniciei (9:57-62)
9:57 în aceste versete, întâlnim trei din
principalele piedici în calea unei ucenicii
adevărate, pornită din inimă. Primul om era
convins că doreşte să-L urmeze pe Isus
oriunde. El nu a aşteptat să fie chemat, ci,
impulsiv, s-a oferit singur să vină. El era plin
de încredere de sine, de râvnă fără pricepere,
fără să se fi gândit mai întâi cât îl va costa
acest act. El nu cunoştea sensul cuvintelor pe
care le-a rostit.
9:58 La început, răspunsul lui Isus nu
pare să fie legat de oferta omului. în realita-
te, între cele două există p puternică legătură.
Isus a spus, de fapt: „îţi dai tu seama ce
înseamnă să Mă urmezi pe Mine? înseamnă
să renunţi la orice confort în viaţă. Eu nu am
nici măcar o locuinţă proprie. Pământul
nu-Mi oferă nici o odihnă. Vulpile şi păsările
au mai multă tihnă şi siguranţă decât am Eu.
Prin urmare, eşti tu dispus să Mă urmezi,
chiar dacă prin aceasta va trebui să renunţi la
toate lucrurile pe care majoritatea oamenilor
le consideră dreptul lor inalienabil?" Când
citim că Fiul Omului nu are unde-şi pleca
capul, suntem înclinaţi să-L compătimim. Un
comentator a remarcat următoarele: „El n-are
nevoie de compasiunea noastră. Mai degra-
bă, tu eşti de compătimit, dacă eşti proprieta-
rul unei case care te reţine, atunci când
Cristos ar vrea să fii pe înălţimile lumii." Nu
ni se spune ce s-a mai întâmplat cu omul
acesta după aceea. Presupunem că n-a fost
dispus să renunţe la confortul şi plăcerile
vieţii, pentru a-L urma pe Fiul lui Dumne-
zeu.
9:59 Al doilea om a auzit chemarea pe
care i-o făcea Cristos de a-L urma. El era
dispus, într-un fel, dar mai întâi voia să facă
altceva. El voia să meargă şi să-şi îngroape
tatăl. Observaţi ce spune el: „Doamne, la-
să-mă mai întâi să mă duc..." Cu alte cuvin-
te, „Doamne... mai întâi eu..." El I S-a adre-
sat lui Isus cu titlul „Doamne", dar, în reali-
tate, şi-a pus pe planul întâi dorinţele şi
interesele sale personale. Cuvintele „Doam-
ne" şi „mai întâi eu" sunt diametral opuse.
Trebuie să facem o alegere: ori Domnul, ori
persoana noastră. Dacă tatăl lui murise deja
sau dacă fiul său intenţiona să aştepte acasă
până când acesta va muri, nu are importanţă.
Ceea ce contează este că El a permis unui
lucru să ocupe locul întâi în viaţa sa, în
defavoarea chemării lui Cristos. Este absolut
legitim şi justificat să dăm dovadă de respect
pentru un tată decedat sau aflat pe moarte,
dar atunci când permitem unei persoane sau

lucru să rivalizeze cu Cristos, acest lucru
devine negreşit un păcat. Omul din text avea
altceva de făcut — avea de rezolvat o
problemă, am putea spune — numai că
această problemă 1-a abătut de la cărarea
unei ucenicii fără rezerve.
9:60 Domnul a mustrat această duplici-
tate, cu cuvintele: „Lasă morţii să-şi îngroa-
pe morţii iar tu du-te şi predică împărăţia lui
Dumnezeu." Cei morţi spiritual pot să-i
îngroape pe cei morţi fizic, dar ei nu pot
predica evanghelia. Ucenicii nu trebuie să
acorde prioritate acelor sarcini pe care şi cei
nemântuiţi le pot înfăptui la fel de bine ca
creştinii. Credinciosul trebuie să se asigure
că va fi indispensabil în privinţa scopului
principal al vieţii sale. Principala sa ocupaţie
trebuie să fie aceea de a promova cauza lui
Cristos pe pământ.
9:61 Al treilea om dornic să fie ucenic se
aseamănă cu primul, prin aceea că s-a oferit
singur să-L urmeze pe Cristos. El se aseamă-
nă şi cu al doilea, prin faptul că a rostit
contradicţia:,JDoamne... mai întâi eu." Adică
mai întâi a voit să se ducă să-şi ia rămas bun
de la familie. în sine, cererea era rezonabilă
şi adecvată, dar chiar şi activităţile de obşte
ale vieţii pot fi greşite, atunci când sunt
aşezate mai presus de ascultarea imediată şi
fără murmur de Domnul.
9:62 Isus i-a spus că oricine a pus mâna
pe plugul uceniciei nu mai are voie să se uite
în urmă31; în caz contrar, nu este vrednic de
împărăţia lui Dumnezeu. Adepţii lui Cristos
nu sunt plămădiţi din aluat şovăielnic; nu
sunt oameni care umblă cu jumătăţi de
măsură sau care visează cu ochii deschişi ori
se complac în sentimentalităţi. Nici un fel de
considerente de familie sau prieteni—oricât
de îndreptăţite ar fi acestea în sine — nu au
voie să-i abată pe ucenici de la totala lor
predare pentru Domnul. Expresia „nevrednic
pentru împărăţie" nu se referă la mântuire, ci
îa slujire. Nu se pune problema intrării în
împărăţie, ci a slujirii în împărăţie, după ce
am intrat în ea. Vrednicia noastră de a intra
în împărăţie rezidă numai şi numai în Per-
soana şi lucrarea Domnului Isus. Ea ni se
acordă prin credinţa în El.
Şi astfel avem trei piedici în calea uceni-
ciei, aşa cum sunt ele exemplificate în cei
trei oameni de care ne-am ocupat:
1.	Confort material
2.	Un loc de muncă sau o ocupaţie.
3.	Familia şi prietenii.
Cristos trebuie să domnească în inima

230

Luca

noastră fără nici un alt pretendent la tronul
din ea. Toate celelalte pasiuni şi loialităţi
trebuie să ocupe un loc secundar.
C. Trimiterea celor şaptezeci (10:1-16)
10:1-12 Este singurul loc din Evanghelii
în care Domnul îi trimite pe cei şaptezeci32
de ucenici. E un caz similar cu trimiterea
celor doisprezece de la Matei 10. Dar acolo
ucenicii sunt trimişi în regiunile din nord, în
vreme ce cei şaptezeci sunt trimişi în sud,
urmând traseul de-a lungul căruia se deplasa
Domnul spre Ierusalim. Misiunea aceasta
părea destinată pregătirii căii pentru Domnul
în călătoria Sa de la Cezarea lui Filip, din
nord, prin Galileea şi Samaria, traversând
apoi Iordanul, mergând spre sud, prin Pe-
reea, şi retraversând Iordanul, pentru a ajun-
ge la Ierusalim.
Deşi misiunea şi funcţia deţinută de
ucenici au fost doar temporare, totuşi in-
strucţiunile Domnului nostru către aceşti
oameni sugerează multe principii de viaţă,
care se aplică la creştinii din toate veacurile.
Unele din principii pot fi rezumate în
felul următor:
1.	El i-a trimis doi câte doi (v. 1). Asta
sugerează o mărturie competentă. „Prin gura
a doi sau trei martori va fi statornicit orice
cuvânt" (II Cor. 13:1).
2.	Slujitorul Domnului trebuie să se
roage încontinuu ca Domnul să scoată lucră-
tori la secerişul Lui (v. 2). Nevoia este întot-
deauna  mai   mare  decât  disponibilitatea
lucrătorilor. Când ne rugăm pentru lucrători,
trebuie, evident,   să fim gata să ieşim noi
înşine la lucru! Observaţi ordinea: rugaţi-vă
(v. 2) şi mergeţi (v. 3).
3.	Ucenicii lui Isus sunt trimişi într-un
mediu ostil (v. 3). Ei sunt, după aparenţele
exterioare, ca nişte miei în mijlocul lupilor.
Ei nu se pot aştepta să fie trataţi regeşte de
către lume, ci, mai degrabă, să fie persecutaţi
şi chiar omorâţi.
4.	Considerente de confort personal nu
au ce căuta în comportarea lor (v. 4a). „Să
nu luaţi cu voi nici pungă, nici traistă, nici
sandale". Termenul  pungă se referă Ia
rezerve financiare. Traista sugerează rezer-
ve de alimente. Sandalele se referă fie la o
pereche de rezervă, fie la încălţăminte con-
fortabilă. Toate trei elementele relevă sărăcia
care, deşi în termeni materiali denotă că
persoana respectivă nu are nimic, în realitate,
posedă toate lucrurile, fiind o sărăcie care îi
face pe mulţi bogaţi (II Cor. 6:10).
5.	„Să nu salutaţi pe nimeni pe drum".

(v. 4b). Slujitorii lui Cristos nu trebuie să
irosească timpul lor preţios, cu formule
lungi, ceremoniale de bineţe, cum este obice-
iul în Orient. Deşi ei trebuie, evident, să fie
amabili şi manieraţi, ei au însă datoria să
folosească timpul în scopul glorioasei vestiri
a evangheliei, mai degrabă decât în vorbe
fără rost. Nu este timp pentru întârzieri
nejustificate.
6.	Ei trebuie să primească ospitalitatea
oriunde li se oferă (v. 5, 6). Dacă salutul lor
iniţial este primit favorabil, atunci gazda este
un fiu al păcii. Este un om pe care îl carac-
terizează pacea şi care primeşte mesajul
păcii. Dacă ucenicii sunt respinşi, să nu se
lase descurajaţi! Pacea lor se va întoarce
iarăşi la ei, adică, nu s-a irosit nimic, nu s-a
înregistrat nici o pierdere, căci alţii o vor
primi.
7.	Ucenicii trebuie să rămână în aceeaşi
casă care le-a oferit la început ospitalitate (v.
7). A se muta din casă în casă ar risca să-i
înfăţişeze în postura unora care umblă după
cea mai confortabilă cazare, când, în realita-
te, ei ar trebui să trăiască o viaţă simplă de
mulţumire.
8.	Ei nu trebuie să ezite să mănânce orice
hrană sau băutură ce li se oferă (v. 7). Ca
slujitori ai Domnului, li se cuvine să fie
întreţinuţi.
9.	Oraşele şi târgurile ocupă o poziţie fie
favorabilă, fie potrivnică Domnului, exact
aşa cum se întâmplă şi cu persoanele indivi-
duale (v. 8, 9). Dacă oamenii dintr-un ţinut
sunt receptivi la mesajul vestit, ucenicii
trebuie să predice în acel loc, să accepte
ospitalitatea oferită şi să aducă acelui oraş
binecuvântările evangheliei.  Slujitorii  lui
Cristos trebuie să mănânce ce Ii se pune
înainte, adică să nu fie mofturoşi în privinţa
mâncării sau să producă deranj în casa res-
pectivă. La urma urmelor, nu hrana este
lucrul cel mai important din viaţa lor. Ora-
şele care îi primesc pe solii Domnului încă
au parte de vindecarea locuitorilor lor, bol-
navi de păcat. De asemenea, Regele se
apropie foarte mult de ei (v. 9).
10.	Un oraş s-ar putea să respingă evan-
ghelia şi apoi să i se ia privilegiul de a mai
auzi evanghelia (v. 10-12). Vine o vreme, în
relaţiile lui Dumnezeu cu oamenii, când
mesajul este auzit pentru ultima oară. Oame-
nii nu au voie să se joace cu evanghelia,
deoarece aceasta s-ar putea să fie retrasă pe
veci. Lumina va fi retrasă de la cei care o
resping. Oraşele şi satele care au avut privi-
legiul de a auzi vestea bună, dar au refuzat-o,

Luca

231

vor fi judecate mai aspru decât Sodoma. Cu
cât este mai mare privilegiul, cu atât mai
mare este şi responsabilitatea!
10:13,14 Rostind aceste cuvinte, Isus Şi-
a adus aminte de trei oraşe din Galileea ce
fuseseră mai privilegiate decât toate. Locui-
torii acestor oraşe II văzuseră pe Domnul
săvârşind măreţele Sale minuni, pe străzile
lor. Cu toate acestea, ei L-au respins. Dacă
minunile pe care le-a făcut El în Horazin şi
în Betsaida... ar fi fost făcute în Tir şi
Sidon, străvechile cetăţeni de pe coasta
Mării Mediterane s-ar fi pocăit din toată
inima. Întrucât cetăţile din Galileea au rămas
indiferente în faţa lucrărilor săvârşite de Isus
în mijlocul lor, judecata care se va abate
peste ele va fi mai severă decât aceea care a
venit peste Tir şi Sidon. Istoria confirmă
faptul că distrugerea Horazinului şi a Betsai-
dei a fost atât de profundă încât astăzi nici
locul unde au existat nu li se mai cunoaşte.
10:15 Capernaum a devenit oraşul
adoptiv al lui Isus, după ce S-a mutat din
Nazaret. Oraşul a fost înălţat până la cer în
privinţa privilegiului acordat. Dar Caperna-
umul şi-a dispreţuit Cetăţeanul său cel mai
de vază şi a pierdut prilejul oferit. Prin urma-
re, va fi judecat, fiind coborât până în
Hades.
10:16 Isus Şi-a încheiat seria de instruc-
ţiuni oferite celor şaptezeci amintindu-le că
sunt ambasadorii Săi. Cine îi respingea pe ei
îl respingea, de fapt, pe El. Iar cine II respin-
ge pe El îl respinge pe Dumnezeu, Tatăl.
Iată ce spune Ryle aici:
Probabil nu există cuvinte mai solemne în tot
Noul Testament decât cele din pasajul alăturat,
din care să reiasă înalta demnitate pe care o
implică slujba de slujitor al lui Dumnezeu şi
vestitor al Cuvântului lui Dumnezeu, precum şi
culpabilitatea pe care şi-o asumă cei ce refuză să
asculte mesajul vestit de el. Să nu uităm că
aceste cuvinte sunt adresate nu celor doisprezece
apostoli, ci celor şaptezeci de ucenici, ale căror
nume şi evoluţie ulterioară ne sunt total necu-
noscute. Scott face afirmaţia: „A respinge un
ambasador sau a-1 trata cu dispreţ constituie un
afront adus prinţului care 1-a împuternicit şi
trimis, a cărui autoritate acest ambasador o
reprezintă. Apostolii şi cei şaptezeci de ucenici
erau ambasadorii şi reprezentanţii lui Cristos; iar
cei care i-au respins şi i-au dispreţuit L-au
respins şi dispreţuit pe El."22
D. întoarcerea celor şaptezeci (10:17-24)
10:17,19 întorcându-se din misiunea lor,

cei şaptezeci au fost încântaţi de faptul că
până şi demonii le sunt supuşi. Răspunsul
lui Isus poate fi înţeles în două moduri: Mai
întâi, ar putea însemna că El a văzut în
succesul lor o anticipare a căderii viitoare a
lui Satan... ca un fulger din cer. Jamieson,
Fausset şi Brown parafrazează cuvintele
Sale:
Am mers pe urmele voastre, în misiunea pe care
aţi desfăşurat-o _şi am urmărit izbânzile de care
aţi avut parte. în timp ce voi vă minunaţi de
faptul că demonii vă sunt supuşi, în Numele
Meu, în faţa ochilor Mei s-a deschis un spectatol
şi mai măreţ: cu iuţeala fulgerului, care se abate
din cer pe pământ, l-am văzut pe Satan căzând
din cer.
Această cădere a Satanei nu a avut încă
loc pe scara timpului. El va fi aruncat din cer
de Mihail şi de îngerii săi (Apo. 12:7-9).
Lucrul acesta va avea loc în timpul Marii
Strâmtorări, înaintea glorioasei reveniri a lui
Cristos pe pământ, ca să domnească.
O a doua interpretare posibilă a cuvinte-
lor lui Isus este aceea a unui avertisment
împotriva mândriei. Este ca şi cum El ar
spune: „Da, sunteţi încântaţi peste măsură de
faptul că până şi demonii vă sunt supuşi. Nu
uitaţi însă că mândria este păcatul care stă la
originea tuturor păcatelor. Mândria este
aceea care a dus la căderea lui Lucifer şi
izgonirea sa din cer. Feriţi-vă de această
primejdie!"
10:19 Domnul le dăduse ucenicilor Săi
autoritate împotriva forţelor răului. Lor li
s-a acordat imunitate de orice vătămare, pe
timpul misiunii lor. Şi tot aşa se întâmplă cu
toţi slujitorii lui Dumnezeu: şi ei sunt prote-
jaţi.
10:20 Nu de puterea pe care o aveau
asupra duhurilor trebuia să se bucure ei, ci
de propria lor mântuire. Aici este singurul
loc din Scriptură în care Domnul le-a spus
ucenicilor Săi să nu se bucure. Există perico-
le ascunse în succesul înregistrat în slujirea
creştină, pe când faptul că numele noastre
sunt scrise în cer ne aminteşte de datoria
infinit de mare pe care o avem faţă de Dum-
nezeu şi Fiul Său. Nu există însă nici un
pericol în a ne bucura prea mult pentru
mântuirea căpătată prin har.
10:21 Fiind respins de masa mare de
oameni, Isus a privit la adepţii Săi umili şi
S-a bucurat în Duhul, mulţumindu-I Tată-
lui pentru înţelepciunea Sa nespus de mare.
Cei şaptezeci nu erau înţelepţii şi pricepuţii

232

Luca

acestei lumi. Nu erau intelectuali sau oameni
învăţaţi. Erau doar nişte prunci! Dar erau
prunci pătrunşi de credinţă, devotament şi
ascultare fără murmur. Intelectualii erau prea
înţelepţi, prea ştiutori, prea deştepţi ca să mai
poată beneficia pe plan spiritual. Mândria lor
le-a închis ochii să nu vadă adevărata valoa-
re a preaiubitului Fiu al lui Dumnezeu.
Tocmai prin prunci poate lucra Dumnezeu
cel mai eficace. Domnul nostru S-a bucurat
de toţi cei pe care Tatăl I i-a dat şi de succe-
sul iniţial al celor şaptezeci, prin care se
prefigura căderea ulterioară a Satanei.
10:22 Toate lucrurile au fost date
Fiului de Tatăl Său — fie că e vorba de
lucruri din cer, fie de pe pământ sau de sub
pământ. Dumnezeu a aşezat întregul univers
sub autoritatea Fiului Său. Nimeni nu ştie
cine este Fiul decât Tatăl. întruparea este
învăluită într-un mister pe care numai Tatăl
îl poate pătrunde. Cum a putut Dumnezeu să
devină Om şi să locuiască într-un trup ome-
nesc — asta întrece orice pricepere a creatu-
rii. Nimeni nu ştie cine este Tatăl decât
Fiul şi cel care vrea Fiul să i-L descopere.
Şi Dumnezeu este mai presus de priceperea
omenească. Fiul îl cunoaşte perfect iar Fiul
L-a descoperit celor slabi, umili şi dipreţuiţi,
care cred în El (I Cor. 1:26-29). Cei care L-
au văzut pe Fiul L-au văzut pe Tatăl. Singu-
rul Fiu născut care este în sânul Tatălui L-a
făcut pe deplin cunoscut pe Tatăl (loan
1:18).
Kelly spune: „Fiul îl descoperă pe Tatăl;
dar mintea omului se face ţăndări, ori de câte
ori încearcă să elucideze tainele de nepătruns
ale slavei personale a lui Cristos."
10:23,24 în particular, Domnul le-a spus
ucenicilor că ei trăiau într-o epocă de privi-
legiu fără precedent. Profeţii şi regii din
Vechiul Testament au dorit să vadă zilele lui
Mesia, dar nu le-au văzut. Domnul Isus
afirmă aici că El este Cel spre Care erau
îndreptate privirile profeţilor din Vechiul
Testament — Mesia. Ucenicii au avut privi-
legiul nespus de mare de a vedea minunile şi
de a auzi învăţătura predată de Nădejdea
Israelului.
E. învăţătorul legii şi bunul samaritean
(10:25-37)
10:25 întrebarea pusă de învăţătorul
legii, expert în învăţăturile Legii lui Moise,
nu a fost, probabil, sinceră. El încerca să-L
prindă pe Mântuitorul în vicleşugul lui, să-L
pună la încercare. Poate credea că Domnul
va repudia legea. Pentru el, Isus nu era decât

un învăţător iar viaţa veşnică era ceva care
se putea câştiga sau merita.
10:26-28 Domnul a ţinut seama de toate
acestea, când i-a răspuns. Dacă învăţătorul
legii s-ar fi smerit şi pocăit, Mântuitorul i-ar
fi răspuns mai direct. Dar în împrejurările
date, Isus i-a îndreptat atenţia spre lege. Ce
cerea legea? Cerea ca omul să-L iubească
pe Domnul la modul suprem şi pe aproa-
pele lui ca pe sine însuşi. Isus i-a spus că
dacă va face acest lucru, va trăi.
La prima vedere, s-ar părea că Domnul
propovăduieşte aici principiul mântuirii prin
păzirea legii. Dar nu aşa stau lucrurile. Dum-
nezeu niciodată nu a intenţionat ca cineva să
fie mântuit prin păzirea legii. Cele Zece
Porunci au fost date unor oameni care erau
deja păcătoşi. Scopul legii nu este de a salva
de păcat, ci de a produce conştienta cu pri-
vire la păcat. Funcţia legii este de a-i arăta
omului cât de mare şi vinovat păcătos este.
Este cu neputinţă ca omul păcătos să-L
iubească pe Dumnezeu cu toată inima şi pe
aproapele său ca pe sine însuşi. Dacă ar
putea face asta de când se naşte până moare,
nu ar mai avea nevoie de mântuire. N-ar mai
fi pierdut. Dar chiar şi dacă am admite, prin
absurd, că ar putea face acest lucru, răsplata
lui ar consta doar din o viaţă îndelungată pe
acest pământ, şi nu de viaţă veşnică, în cer.
Atâta timp cât ar trăi o viaţă lipsită de păcat,
ar continua să trăiască. Viaţa veşnică este
doar pentru păcătoşii care îşi recunosc starea
de pierzare, fiind mântuiţi prin harul lui
Dumnezeu.
Afirmaţia lui Isus: „Fă aşa şi vei trăi!"
a avut un caracter pur ipotetic. Dacă referirea
pe care a făcut-o Domnul la lege ar fi avut
efectul scontat asupra expertului juridic,
acesta ar fi exclamat: „Dacă asta cere Dum-
nezeu, atunci sunt pierdut, total neajutorat şi
lipsit de nădejde. Prin urmare, mă arunc cu
totul la picioarele Tale, bizuindu-mă pe
dragostea şi îndurarea Ta. Salvează-Mă,
Doamne, prin harul Tău!"
10:29 în loc să procedeze aşa, omul a
încercat să se îndreptăţească. Ce l-a deter-
minat s-o facă? în definitiv, nimeni nu l-a
acuzat. Inima lui mândră era însă conştientă
de faptul că greşise şi s-a semeţit, refuzând
să accepte harul. Şi astfel el a întrebat:
„Cine este aproapele meu?" Aici el a
recurs la o tactică diversionistă.
10:30-35 Tocmai ca răspuns la această
întrebare a relatat Domnul Isus istoria bunu-
lui samaritean. Detaliile acestei povestiri
sunt binecunoscute. Victima jafului (aproape

Luca

233

sigur un iudeu) zăcea pe jumătate moartă, pe
drumul spre Ierihon. Preotul iudeu şi levitul
au refuzat să-i dea o mână de ajutor—asta
întrucât, probabil, se temeau ca să nu fie şi ei
jefuiţi, dacă se opreau pe drum. Tocmai
samariteanul detestat a fost acela care a
venit în ajutorul victimei, dându-i mai întâi
primele îngrijiri medicale şi apoi ducând-o la
un han, unde i-a asigurat în continuare îngri-
jirea. Pentru samariteanul acesta, aproapele
său a fost iudeul aflat la strâmtoare.
10:36,37 Apoi Mântuitorul a pus între-
barea inevitabilă: Care din aceşti trei s-a
dovedit a fi aproapele pentru omul căzut în
necaz? Evident, cel care a dat dovadă de
îndurare. Urmează că expertul legii trebuie
să facă şi el la fel. „Dacă un samaritean s-ar
putea dovedi a fi cu adevărat aproapele
pentru un iudeu, arătându-şi mila fată de el,
atunci toţi oamenii sunt aproapele."
Nu ne este prea greu să vedem în preot şi
în levit imaginea neputinţei legii de a-1 ajuta
pe un păcătos mort. Legea poruncea: „Să-1
iubeşti pe aproapele tău ca pe tine însuţi" dar
nu-ţi dădea şi puterea de a îndeplini această
poruncă. Nu ne este greu să-1 identificăm pe
samaritean şi cu Domnul Isus, care S-a
coborât la locul unde ne aflam noi, ne-a
salvat de păcate şi S-a îngrijit de noi, pentru
toată viaţa, de aici de pe pământ, din cer şi
din toată veşnicia. Preoţii şi leviţii poate ne
vor dezamăgi, dar Bunul Samaritean nu ne
va da niciodată motive de deziluzie.
Istoria bunului samaritean a luat o întor-
sătură neaşteptată. A început prin a răspunde
la întrebarea: „Cine este aproapele meu?" şi
a sfârşit prin a pune întrebarea: „Faţă de cine
te dovedeşti tu a fi aproapele?"
F.  Maria şi Marta (10:38-42)
10:38-41 Domnul îşi îndreaptă acum
atenţia asupra cuvântului lui Dumnezeu şi
asupra rugăciunii—cele două extraordinare
mijloace prin care putem fi binecuvântaţi
(10:38-11:54).
Maria stătea Ia picioarele Domnului şi
asculta cuvintele Lui, în timp ce Marta era
împărţită cu multă slujire, făcând pregăti-
rile necesare pentru Oaspetele Regal. Marta
dorea ca Domnul s-o mustre pe sora ei
pentru faptul că n-o ajută, dar Isus a doje-
nit-o blând pe Marta pentru frământarea ei!
10:42 Domnul nostru pune mai mult preţ
pe adoraţia noastră faţă de El, decât pe
slujirea noastră, căci în slujirea noastră se
pot strecura uneori mândria şi îngâmfarea. A
fi preocupaţi cu El — acesta este singurul

lucru care trebuie — partea cea bună
care nu va fi luată. „Domnul vrea să ne
convertească din Marte în Marii," comentea-
ză CA. Coates, „după cum El vrea să ne
transforme din experţi ai legii în aproa-
pele."35 Iată ce scrie Charles R. Erdman:
Deşi Domnul apreciază tot ceea ce întreprindem
pentru El, EI ştie că primul lucru de care avem
nevoie este să stăm la picioarele Lui şi să aflăm
care e voia Lui; atunci în toate sarcinile pe care
le avem de îndeplinit vom fi calmi, plini de pace
şi bunăvoinţă, slujirea noastră putând, în sfârşit,
să atingă perfecţiunea Manei, când, într-un
cadru ulterior, ea a turnat peste picioarele lui
Isus parfumul acela, a cărui mireasmă continuă
să umple lumea.36
D. Rugăciunea ucenicilor (11:1-4)
între capitolele 10 şi 11 există un interval
pe care îl parcurge evanghelia după loan, la
capitolele 9:-10:20.
11:1 Găsim aici încă una din frecventele
referiri pe care le face Luca la viaţa de rugă-
ciune a Domnului nostru — acţiune care se
pretează la scopul ce şi 1-a propus Luca de a-
L înfăţişa pe Cristos ca Fiul Omului, Cel
care se bizuie mereu pe Dumnezeu, Tatăl
Său. Ucenicii au sesizat că rugăciunea era o
forţă reală şi vitală în viaţa lui Isus şi, auzin-
du-L pe El cum se roagă, s-au simţit îndem-
naţi să se roage şi ei. Şi astfel, unul din
ucenicii Lui L-a rugat să-i înveţe să se
roage. El nua spus: „învaţă-ne cum să ne
rugăm", ci „învaţă-ne să ne rugăm." Dar
în felul cum e formulată, cererea cuprinde şi
faptul de a te ruga, şi metoda întrebuinţată.
11:2 Modelul de rugăciune pe care li l-a
dat Domnul Isus cu acest prilej diferă întru-
câtva de aşa numita „rugăciune domnească"
din evanghelia după Matei. Deosebirile nu
sunt lipsite de anumite rosturi şi semnificaţii
deosebite. Nici una nu este fără rost.
Mai întâi de toate, Domnul i-a învăţat pe
ucenici să se adreseze lui Dumnezeu cu
termenul de Tatăl nostru. Această relaţie
intimă, de familie, era necunoscută credin-
cioşilor din Vechiul Testament. Ea înseamnă
că, pur şi simplu, credincioşii trebuie să I se
adreseze acum lui Dumnezeu ca unui Tată
ceresc iubitor. Apoi suntem învăţaţi să ne
rugăm ca numele lui Dumnezeu să fie sfin-
ţit. Aceasta exprimă dorul din inima credin-
ciosului ca Dumnezeu să fie tratat cu toată
reverenţa, preamărit şi adorat. în cererea:
„Vie împărăţia Ta" avem rugăciunea ca să
vină mai curând ziua în care Dumnezeu să

234

Luca

înfrângă forţele răului şi, în Persoana lui
Cristos, să domnească la modul suprem
asupra pământului, unde voia Sa se va face
ca în cer.
11:3 După ce a căutat astfel mai întâi
împărăţia lui Dumnezeu şi neprihănirea Lui,
cel care se roagă este învăţat să-şi facă cu-
noscute nevoile şi dorinţele sale. Este intro-
dusă apoi mereu actuala nevoie de hrană—
atât fizică, cât şi spirituală. Noi trebuie să
trăim zilnic în dependenţă de El, recunos-
cându-L ca sursa oricărui lucru bun care ne
parvine în viaţă.
11:4 Apoi urmează rugăciunea pentru
iertarea păcatelor, bazată pe faptul că şi noi
am dat dovadă de un spirit iertător faţă de
alţii. Evident, asta nu se referă la iertarea
pentru plata păcatelor. Iertarea aceea se
bazează pe lucrarea isprăvită a lui Cristos la
Calvar şi se primeşte numai prin credinţă.
Dar aici avem de a face cu iertarea părin-
tească sau guvernamentală. După ce suntem
mântuiţi, Dumnezeu ne tratează ca pe nişte
copii ai Săi. Dacă descoperă un spirit de
împietrire şi lipsă de iertare în inimile noas-
tre, El ne disciplinează, până când vom fi
readuşi la părtăşie cu El. Iertarea aceasta are
de a face cu părtăşia cu Dumnezeu, mai
degrabă decât cu relaţia noastră faţă de El.
Rugămintea: „Şi nu ne duce pe noi în
ispită" le dă probleme unora. Ştim că Dum-
nezeu niciodată nu ispiteşte pe nimeni la
păcat. Dar El ne permite să trecem prin
încercări, să fim puşi la încercare în viaţă—
şi aceste încercări sunt spre binele nostru.
Ideea care pare să se desprindă de aici este
că noi trebuie să fim mereu conştienţi de
faptul că suntem predispuşi în orice clipă să
alunecăm şi să cădem în păcat. Trebuie să-L
rugăm pe Domnul să ne apere să nu cădem
în păcat, chiar dacă noi am dori să cădem în
păcat. Trebuie să ne rugăm ca prilejul de a
păcătui şi dorinţa de a păcătui să nu coincidă
niciodată. Rugăciunea aceasta exprimă o
neâncredere sănătoasă în propria noastră
capacitate de a ne împotrivi ispitei. Rugăciu-
nea se încheie cu ruga de izbăvire de cel
H. Cele două parabole despre rugăciune
(11:5-13)
11:5-8 Continuând pe tema rugăciunii,
Domnul a prezentat apoi o ilustraţie prin
care a dorit să arate că Dumnezeu este dis-
pus să audă şi să răspundă la cererile copiilor
Săi. Istoria se referă la un om căruia i-a sosit
un musafir în miez de noapte. Din nefericire,

omul nu avea suficientă mâncare, la în-
demână. Astfel, s-a dus la un vecin, a bătut
la uşa lui şi i-a cerut trei pâini. La început,
vecinul a fost deranjat de faptul că a fost
trezit din somn şi nu s-a sinchisit să se scoa-
le. Dar la insistenţele vecinului, care bătea în
uşă şi striga încontinuu, s-a ridicat, în cele
din urmă, din pat şi i-a dat ce i-a cerut.
Aplicând această ilustraţie, trebuie să fim
atenţi să evităm anumite concluzii. Nu în-
seamnă că Dumnezeu este deranjat de cere-
rile noastre persistente. Şi nu se poate trage
concluzia că singurul mod în care ni se poate
răspunde la rugăciune este acela de a fi
persistenţi.
Ilustraţia ne învaţă însă că dacă un om e
dispus să-şi ajute prietenul, pentru că acesta
îl solicită încontinuu, Dumnezeu este cu mult
mai dispus să audă strigătele copiilor Săi.
11:9 Ilustraţia ne mai învaţă că nu tre-
buie să obosim sau să ne descurajăm în viaţa
noastră de rugăciune. „Cere încontinuu...
caută încontinuu... bate încontinuu..."38
Uneori Dumnezeu răspunde la rugăciunile
noastre chiar de la prima noastră cerere. Dar
în alte cazuri, El ne răspunde doar după ce
am cerut de multe ori.
Parabola pare să ne înveţe gradele pro-
gresive ale stăruinţei: a cere, a căuta şi a
bate.
11:10 Ea ne învaţă că oricine cere pri-
meşte, şi oricine caută găseşte; oricui bate
i se va deschide. Este promisiunea că atunci
când ne rugăm, Dumnezeu întotdeauna ne dă
ceea ce cerem sau ne dă ceva şi mai bun
decât am cerut. Iar un răspuns negativ la
rugăciunea noastră înseamnă că El ştie că
lucrul cerut de noi nu este bun pentru noi.
Refuzând să onoreze cererea noastră El ne
dă, astfel, un lucru mult mai bun decât am
cerut noi.
11:11, 12 De asemenea învăţăm că
Dumnezeu nu ne va înşela niciodată, dându-
ne o piatră, când noi am cerut pâine. Pe
vremea aceea, pâinea avea forma unei turte,
semănând cu o piatră. Dumnezeu nu-şi va
bate niciodată joc de noi, dându-ne ceva
necomestibil, când noi am cerut de mâncare.
Dacă cerem un peşte, El nu ne va da un
şarpe, adică, un lucru care ne-ar putea di-
struge. Iar dacă cerem un ou, El nu ne va da
o scorpie, adică ceva care să ne provoace o
durere cumplită.
11:13 Un tată omenesc nu dă, în mod
obişnuit, daruri rele copiilor săi. El ştie să
dea daruri bune copiilor lui. Cu cât mai

Luca

235

mult Tatăl nostru ceresc va da Duhul
Sfânt celor care I-L cer. J.G. Bellet spune:
„Este demn de remarcat faptul că darul ales
de El ca fiind cel mai necesar pentru noi şi
pe care El este cel mai dispus să-1 dea este
Duhul Sfânt." Când Isus a rostit aceste
cuvinte, Duhul Sfânt nu fusese dat încă (loan
7:39). Actualmente, noi nu trebuie să ne
rugăm să ni se dea Duhul Sfânt ca Persoană
care să locuiască în noi, deoarece El vine să
locuiască în noi în clipa convertirii noastre
(Rom. 8:9b; Ef. 1:13, 14).
Dar este cu totul nimerit şi necesar să ne
rugăm pentru Duhul Sfânt, în alte privinţe.
Aşa, de pildă, trebuie să ne rugăm ca să ne
lăsăm învăţaţi de Duhul Sfânt, apoi să fim
călăuziţi de Duhul Sfânt, după cum e bine să
ne rugăm ca puterea Lui să fie revărsată
peste noi în toată slujirea noastră faţă de
Cristos.
Este foarte posibil ca atunci când Isus
şi-a învăţat ucenicii să-L ceară pe Duhul
Sfanţ, El s-a referit la puterea Duhului care
să-i învrednicească să trăiască acea viaţă de
ucenicie diametral opusă principiilor lumii în
care trăiau, aşa cum o prezentase Domnul în
capitolele precedente. La această oră, ei
începuseră, probabil, să-şi dea seama că era
cu neputinţă ca ei să întrunească cerinţele
uceniciei, pornind doar de la resursele lor
proprii. Evident, gândirea lor era corectă în
această privinţă. Duhul Sfânt este puterea
care îi dă unui om capacitatea de a trăi viaţa
creştină. Astfel Dumnezeu L-a înfăţişat pe
Dumnezeu ca fiind dornic să dea această
putere celor care I-o cer.
în textul original grec, versetul 13 nu
spune că Dumnezeu îl va da pe Duhu/ Sfânt,
ci doar „Duh Sfânt", deci nearticulat (aşa
cum apare şi în traducerea românească a lui
Azimioară, ediţia GBV, 1990, pag. 1017,
n.tr.). Profesorul H.B. Swete notează că
atunci când este prezent articolul hotărât,
acesta se referă la Persoana propriu-zisă a
Duhului Sfânt, iar când Numele Său este
redat fără articolul hotărât, se referă la daru-
rile Sale sau la modul Său de a opera în
folosul nostru. Deci în pasajul de faţă, rugă-
ciunea nu se referă atât la Persoana Duhului
Sfânt, cât, mai degrabă, la lucrările pe care le
realizează El în folosul nostru, în viaţa noas-
tră. Această interpretare este sprijinită şi de
textul paralel de la Matei 7:11, care sună
astfel: „.. .cu cât mai mult va da Tatăl vostru,
care este în ceruri, daruri bune celor care I le
cer!"

I.   Isus răspunde criticilor Săi
(11:14-26)
11:14-16 Scoţând un demon care făcuse
victima să fie mută, Isus a produs o mare
senzaţie în rândurile oamenilor. Deşi mulţi-
mile se minunau, alţii erau tot mai îndârjiţi
împotriva Domnului. Opoziţia a îmbrăcat
două forme principale: Unii L-au acuzat că
scoate demonii prin puterea lui Beelzebul,
căpetenia demonilor. Alţii au sugerat că
trebuie să facă un semn din cer. S-au gândit
că poate în felul acesta va infirma spusele
adversarilor Săi.
11:17, 18 Acuzaţia că scoate demoni
pentru că ar fi fost posedat de Beelzebul îşi
primeşte răspunsul în versetele 17-26. Cere-
rii de a face un semn i se răspunde în verse-
tul 29. Mai întâi de toate, Domnul Isus le-a
amintit că orice împărăţie dezbinată împo-
triva ei însăşi este distrusă şi o casă dezbi-
nată împotriva ei însăşi se prăbuşeşte.
Dacă El era o unealtă a Satanei, prin faptul
că scotea demoni, asta însemna că Satan
lupta împotriva propriilor săi supuşi. Numai
că este ridicol ca cineva să conceapă că
diavolul se va opune şi va obstrucţiona
propriile sale planuri.
11:19 în al doilea rând, Domnul le-a
amintit criticilor Săi că unii din proprii lor
concetăţeni scoteau chiar atunci duhuri rele.
Dacă El săvârşea lucrul acesta prin puterea
Satanei, atunci urma că şi aceşti concetăţeni
ai lor făceau acest lucru cu ajutorul aceleiaşi
puteri. Dar iudeii n-ar fi recunoscut nici în
ruptul capului una ca asta. Şi totuşi, cum
puteau ei să nege justeţea şi forţa argumentă-
rii lui Isus? Puterea de a scoate demoni
venea ori de la Dumnezeu, ori de la Satan.
Ori de la Unul, ori de la altul! Nu de la
amândoi! Dacă Isus acţiona prin puterea
Satanei, atunci exorciştii iudei depindeau de
aceeaşi putere. A-L condamna pe El însemna
a se condamna pe ei înşişi!
11:20 Adevărata explicaţie constă în
faptul că Isus scotea demoni cu degetul lui
Dumnezeu. Ce a vrut să spună El prin dege-
tul lui Dumnezeu? în relatarea acestui
incident în evanghelia lui Matei (12:28)
citim următoarele: „Dacă Eu scot afară
demonii cu Duhul lui Dumnezeu, atunci într-
adevăr împărăţia lui Dumnezeu a venit peste
voi." Deci conchidem că degetul lui Dum-
nezeu este Duhul lui Dumnezeu. Faptul că
Isus scotea demonii prin Duhul lui Dum-
nezeu era o dovadă puternică a faptului că
împărăţia lui Dumnezeu sosise în mijlocul
poporului acelei generaţii. împărăţia venise

236

Luca

în însăşi Persoana Regelui. însuşi faptul că
Domnul Isus era prezent acolo, făcând minu-
nile acelea, era o dovadă pozitivă a faptului
că Stăpânitorul uns al lui Dumnezeu se ivise
deja pe scena istoriei.
11:21, 22 Până în acest punct, Satan
fusese omul cel tare şi bine înarmat, care
deţinea controlul incontestabil asupra supu-
şilor săi. Cei ce erau posedaţi de demoni
erau ţinuţi în strânsoarea lui şi nu era nimeni
care să-i scape din mâna Iui. Averile sale îi
erau la adăpost — adică nimeni nu avea
puterea de a-i contesta stăpânirea. Domnul
Isus a fost mai tare decât Satan, biruindu-1
şi luându-i cu forţa armele şi împărţind prada
luată de la el.
Nici măcar criticii Lui nu au negat faptul
că Isus scotea duhuri rele. Dar asta nu putea
însemna altceva decât că Satan fusese cucerit
iar victimele sale începeau să fie eliberate.
Acesta este înţelesul versetelor de faţă.
11:23 Atunci Isus a adăugat că cine nu
este cu El este împotriva Lui şi oricine nu
adună cu El risipeşte. După cum s-a expri-
mat cineva: „Ori eşti pe cale, ori eşti în
cale!" Am menţionat deja contradicţia apa-
rentă dintre versetul acesta şi 9:50. Când este
în joc Persoana şi lucrarea lui Cristos, nu
poate exista neutralitate. Cine nu este pentru
Cristos este împotriva Lui. Dar când e vorba
despre slujirea creştină, cei care nu sunt
împotriva slujitorilor lui Cristos sunt pentru
aceştia. în primul verset, este vorba de mân-
tuire; în al doilea: se pune problema slujirii.
11:24-26 Se pare că Domnul i-a făcut
şah mat pe criticii Săi. Ei L-au acuzat că e
posedat de demoni. Acum El aseamănă
naţiunea lor cu omul ce fusese temporar
vindecat de posesiunea demonică. Acest
lucru se aplica la istoria lor. Anterior captivi-
tăţii, naţiunea Israel fusese posedată de
demonul idolatriei. Dar captivitatea i-a lecuit
de acel duh rău iar de atunci iudeii nu s-au
mai dedat niciodată la idolatrie. Casa lor
fusese curăţită şi pusă în ordine, dar ei au
refuzat să-L lase pe Domnul Isus să intre şi
s-o ia în stăpânire. Prin urmare, El a prezis
că într-o zi, duhul necurat avea să ia cu el
alte şapte duhuri, mai rele decât el iar
acestea vor intra şi vor locui în casa aceea.
Asta se referă la teribila formă de idolatrie
pe care poporul evreu o va adopta în timpul
Marii Strâmtorări, când evreii îl vor consi-
dera pe Anticrist drept Dumnezeu (loan
5:43) iar pedeapsa care va veni peste ei va fi
mai mare decât tot ce-au îndurat până atunci.
Deşi această ilustraţie se referă în princi-

pal la istoria naţională a Israelului, ea scoate
în evidenţă şi insuficienţa unei simple pocă-
inţe sau reformări în viaţa unei persoane
individuale. Nu este de ajuns să întorci foaia.
Trebuie să-L primeşti pe Domnul Isus Cris-
tos în viaţa şi în inima ta. Altfel, viaţa este
susceptibilă apariţiei unor forme şi mai urâte
şi mai violente de păcat decât cele în care s-a
complăcut persoana aceea înainte.
J.  Mai binecuvântat decât Maria
(11:27,28)
O anumită femeie a venit din mulţime
ca să-1 preamărească pe Isus cu cuvintele:
„Binecuvântat este pântecele care Te-a
născut şi sânii pe care i-ai supt!" Răspun-
sul Domnului nostru a fost cât se poate de
semnificativ. El nu a negat că Maria, mama
Lui, a fost binecuvântată, dar a mers mai
departe, spunând că şi mai important este ca
cineva să asculte cuvântul lui Dumnezeu şi
să-1 împlinească. Cu alte cuvinte, chiar
Fecioara Maria a fost mai binecuvântată prin
faptul că a crezut în Cristos şi L-a urmat,
decât prin faptul că a fost mama Lui. Relaţia
naturală nu este atât de importantă ca cea
spirituală. Asta ar trebui să fie un temei
suficient care să-i reducă la tăcere pe cei care
fac din Maria obiectul adorării lor.
K. Semnul lui Iona (11:29-32)
11:29 în versetul 16, unii îl ispitiseră pe
Domnul Isus, cerându-i un semn din cer.
Acum El răspunde la cererea respectivă,
atribuind-o unei generaţii rele. El Se referea,
în esenţă, la generaţia de iudei care era
atunci în viaţă. Oamenii aceia avuseseră
privilegiul nespus de a se afla în prezenţa
Fiului lui Dumnezeu. Ei auziseră cuvintele
Sale şi văzuseră minunile Sale. Dar ei nu
s-au mulţumit cu atâta. Ei pretindeau acum
că dacă ar putea vedea vreo lucrare măreaţă,
ceva supranatural, venind din cer, atunci ar
putea crede în El. Răspunsul Domnului a
fost că nu li se va mai da nici un semn, în
afară de semnul profetului Iona.
11:30 El s-a referit la propria Sa înviere
din morţi. Aşa cum Iona a fost izbăvit de pe
mare, după ce stătuse în pântecele balenei
trei zile şi trei nopţi, tot aşa Domnul Isus
avea să învie din morţi, după ce fusese în
mormânt trei zile şi trei nopţi. Cu alte cuvin-
te, ultima minune, care încheia lucrarea
Domnului Isus pe pământ, avea să fie învie-
rea Sa. Iona a devenit un semn pentru
niniveni. Când el s-a dus să predice în a-

Luca

237

ceasta metropolă a Neamurilor, s-a dus ca
unul care, cel puţin la figurat, a înviat din
morţi.
11:31,32 Regina din Sud, regina Şeba,
cea dintre neamuri, a parcurs o distanţă mare
ca să audă înţelepciunea lui Solomon. Ea
nu a văzut nici un singur miracol. Dacă ar fi
avut privilegiul de a trăi în zilele Domnului,
cu câtă bucurie L-ar fi primit ea! De aceea,
ea se va ridica la judecată împotriva acelor
oameni răi care au avut privilegiul de a
vedea lucrările supranaturale ale Domnului
Isus şi care L-au respins totuşi. Unul şi mai
mare decât Iona, şi mai mare decât Solomon
păşise pe scena istoriei umane. Pe când
locuitorii lui Ninive s-au pocăit la predicarea
lui Iona, oamenii din Israel au refuzat să se
pocăiască la predicarea unuia mai mare decât
Iona.
Necredinţa din zilele noastre ia în derâ-
dere istoria lui Iona, atribuindu-i statut de
legendă ebraică. Isus a vorbit însă despre
Iona ca despre o persoană reală, ce a trăit în
istorie, aşa cum a vorbit şi despre Solomon.
Oamenii care susţin că ar crede dacă ar
vedea o minune nu au dreptate. Credinţa nu
se bazează pe dovezile oferite de simţuri, ci
pe cuvântul viu al lui Dumnezeu. Dacă
cineva nu crede în cuvântul lui Dumnezeu,
nu va crede nici dacă ar învia cineva din
morţi. Atitudinea care insistă să i se ofere un
semn nu îi este plăcută lui Dumnezeu. Asta
nu e credinţă, ci vedere. Necredinţa spune:
„Mai întâi să văd, şi apoi voi crede." Dum-
nezeu spune: „Crede şi vei vedea."
L. Parabola luminii aprinse (11:33-36)
11:33 La prima vedere, am fi înclinaţi să
credem că nu este nici o legătură între aceste
versete şi cele precedente. Dar la o analiză
mai atentă, descoperim o legătură esenţială.
Isus le-a amintit ascultătorilor Săi că nimeni
nu aşează o lumină aprinsă în pivniţă sau sub
un coş, ci o aşează pe un sfeşnic, unde va fi
văzută şi va furniza lumină pentru toţi cei
care intră.
Iată aplicaţia acestor cuvinte: Dumnezeu
este Cel care a aprins lumina. în Persoana şi
lucrarea Domnului Isus, El a adus lumii o
explozie de lumină. Dacă cineva nu vede
Lumina, vina nu este a lui Dumnezeu. în
capitolul 8, Isus S-a referit la responsabilita-
tea care le incumbă celor care erau deja
ucenicii Lui de a propaga credinţa şi de a nu
o ascunde sub un vas. Aici, în 11:33, El
demască necredinţa criticilor săi dornici de
semne, cauzată de lăcomia lor şi frica de a

nu fi făcuţi de ruşine.
11:34 Necredinţa lor a fost urmarea
motivelor lor neoneste. în domeniul fizic,
ochiul este cel care dă lumină întregului
trup. Dacă ochiul este sănătos, atunci per-
soana poate vedea lumina. Dar dacă ochiul
este bolnav, adică orb, atunci lumina nu
poate pătrunde.
Tot aşa e şi pe tărâmul spiritual. Dacă o
persoană este sinceră în dorinţa ei de a afla
dacă Isus este Cristosul lui Dumnezeu,
atunci Dumnezeu 1-1 va descoperi. Dacă
motivele nu sunt însă oneste, dacă persoana
respecţi vă este dominată de lăcomie sau dacă
se teme de ce vor spune alţii, atunci este
oarbă faţă de adevărata valoare a Mântuito-
rului.
11:35 Oamenii cărora li se adresa Isus se
credeau foarte înţelepţi. Ei credeau că posedă
multă lumină. Dar Domnul Isus le-a atras
atenţia asupra faptului că lumina care era în
ei era, în realitate, întuneric. Propria lor
pretinsă înţelepciune şi superioritate îi înde-
părta de El.
11:36 Persoana ale cărei motive sunt
curate, care îşi deschide întreaga fiinţă lui
Isus, Lumina lumii, este invadată de ilumi-
nare spirituală. Viaţa sa lăuntrică este lumi-
nată de Cristos, aşa după cum trupul său este
luminat atunci când stă sub efectul direct al
razelor de lumină emanate de o lampă.
M. Curăţia exterioară şi cea lăuntrică
(11:37-41)
11:37-40 Când Isus a acceptat invitaţia
unui anumit fariseu de a cina în casa lui,
gazda a fost şocată de faptul că Domnul nu
S-a spălat mai întâi pe mâini, înainte de a se
aşeza la masă. Isus i-a citit gândurile şi 1-a
mustrat pentru ipocrizia lui şi dependenţa de
lucrurile exterioare. Isus i-a amintit că ceea
ce contează nu este curăţia din afara cupei,
ci interiorul ei. în afară, fariseii apăreau
foarte neprihăniţi, dar în lăuntrul lor erau
vicleni şi răi. Acelaşi Dumnezeu care a făcut
exteriorul omului a făcut şi interiorul lui şi
doreşte ca vieţile noastre lăuntrice să fie
curate. „Omul priveşte la înfăţişarea exte-
rioară, dar Domnul se uită la inimă." (I Sam.
16:7).
11:41 Domnul Şi-a dat seama cât de
lacomi şi egoişti erau aceşti farisei şi astfel
i-a spus gazdei Lui mai întâi să dea miloste-
nie din ce avea. Dacă trecea cu bine testul
iubirii pentru alţii, atunci toate lucrurile erau
curate pentru el. Iată comentariul lui H.A.
Ironside:

238

Luca

Când dragostea lui Dumnezeu umple inima
cuiva în aşa măsură încât acel om va fi preocu-
pat de nevoile altora, abia atunci vor avea aceste
reguli exterioare o valoare reală. Cel care adună
însă în permanenţă numai pentru el, fiind total
nepăsător faţă de cei săraci şi nevoiaşi din jurul
lui, dovedeşte prin asta că dragostea lui Dumne-
zeu nu locuieşte în el.39
Un autor anonim rezumă în felul următor:
Lucrurile severe spuse în versetele 39-52 împo-
triva fariseilor şi experţilor legii au fost rostite la
masa de cină din casa unui fariseu (versetul 37).
Ceea ce numim adesea „bun simţ" este, din
păcate, un substitut al adevărului. Zâmbim, când
ar trebui să ne încruntăm. Tăcem, când ar trebui
să vorbim. Mai bine să călcăm aşa-zisele „bune
maniere", decât să călcăm credinţa noastră în
Dumnezeu.
N. Mustrarea fariseilor (11:42-44)
11:42 Fariseii erau adepţi ai importanţei
lucrurilor exterioare. Ei respectau cu minu-
ţiozitate cele mai mici detalii din legea
ceremonială, cum ar fi zeciuiala din plante.
Dar neglijaujelaţiile lor cu Dumnezeu şi cu
semenii lor. îi asupreau pe cei săraci şi nu-L
iubeau pe Dumnezeu. Domnul nu i-a mustrat
pentru faptul că dădeau zeciuiala din izmă,
din rută şi din toate zarzavaturile, ci a scos în
relief faptul că nu ar trebui să pună atâta
râvnă în acest aspect minor, neglijând, în
schimb, îndatoririle de bază ale vieţii, cum ar
fi dreptatea şi dragostea lui Dumnezeu. Ei
subliniau lucrurile secundare, în detrimentul
celor primare. Ei excelau în ceea ce putea fi
văzut de alţii, dar neglijau ceea ce numai
Dumnezeu putea vedea.
11:45 Lor le plăcea nespus de mult să-şi
dea importanţă, să ocupe poziţii de proemi-
nenţă în sinagogi şi să atragă cât mai multă
atenţie în pieţe. Ei se făceau astfel vinovaţi
nu numai de păcatul afişajului, ci şi de acela
al mândriei.
11:44 în fine, Domnul i-a comparat cu
morminte care nu se văd. Sub legea lui
Moise, oricine se atingea de un mormânt era
necurat timp de şapte zile (Num. 19:16),
chiar dacă nu ştiuse că s-a atins de un mor-
mânt. Fariseii lăsau, în exterior, impresia că
sunt lideri religioşi devotaţi. Dar în realitate
ei ar fi trebuit să poarte un semn care să-i
avertizeze pe oameni că se întinează dacă
intră în contact cu ei. Ei erau ca nişte mor-
minte nemarcate, pline de corupţie şi necu-
răţie, infectându-i pe alţii cu afişajul lor

exterior de evlavie fără conţinut şi atitudinea
lor plină de mândrie.
O. Condamnarea învăţătorilor legii
(11:45:52)
11:45 învăţătorii legii erau cărturarii —
adică experţii în explicarea şi interpretarea
Legii lui Moise. Dar iscusinţa lor se mărgi-
nea la a le spune altora ce să facă, fără ca ei
înşişi să practice lucrurile respective. Unul
dintre aceşti învăţători ai legii simţise ascuţi-
şul cuvintelor lui Isus şi astfel I-a adus amin-
te că prin critica adresată fariseilor îi insulta,
în acelaşi timp, şi pe experţii legii.
11:46 Domnul S-a folosit de acest prilej
pentru a înfiera unele din păcatele învăţători-
lor legii. Mai întâi de toate, ei îi asupreau pe
oameni, punând asupra lor tot felul de po-
veri de ordin legal, fără să-i ajute însă să
poarte aceste poveri. După cum remarcă
Kelly: „Era notoriu dispreţul lor pentru înşişi
oamenii de la care deriva importanţa lor."40
Multe din regulile lor erau de provenienţă
umană şi se refereau la chestiuni absolut
lipsite de importanţă.
11:47, 48 învăţătorii legii erau ucigaşi
făţarnici. Ei se prefăceau că-i admiră pe
profeţii lui Dumnezeu. Ei au mers până
acolo încât au ridicat monumente peste
mormintele profeţilor din Vechiul Testa-
ment. Negreşit aceasta părea a fi o dovadă a
profundului respect manifestat de ei pentru
aceşti profeţi. Dar Domnul Isus ştia că reali-
tatea era alta. Deşi în exterior ei se desolida-
rizau de strămoşii lor, care i-au ucis pe
profeţi, în practică ei călcau pe urmele lor.
Chiar în această perioadă când clădeau
morminte pentru profeţi, ei puneau la cale
omorârea celui mai mare Profet al lui Dum-
nezeu. Şi ei aveau să continue să-i omoare
pe profeţii şi pe apostolii credincioşi ai lui
Dumnezeu.
11:49 Comparând versetul 49 cu Matei
23:34, se va observa că Isus însuşi este
înţelepciunea lui Dumnezeu. Aici El se
referă la înţelepciunea lui Dumnezeu cu
sensul de: „Eu le voi trimite profeţi". La
Matei El nu redă aceste cuvinte ca un citat
din Vechiul Testament sau din orice altă
sursă, ci pur şi simplu îl prezintă ca pe pro-
pria Sa afirmaţie. (Vezi şi 1 Cor. 1:30, unde
Cristos este numit înţelepciune.) Domnul
Isus a promis că va trimite... profeţi şi
apostoli oamenilor din generaţia Sa şi că pe
aceştia îi vor omorî şi persecuta.
11:50,51 El avea să ceară de la generaţia
aceea sângele tuturor purtătorilor de cuvânt

Luca

239

ai lui Dumnezeu, începând cu cel al lui Abel
şi până la ultimul caz, cel al lui Zaharia,
care a pierit între altar şi templu (2 Cron.
24:21). Doi Cronici este ultima carte a Ve-
chiului Testament în ordinea în care apar ele
în Scriptura iudaică. Prin urmare, Domnul
Isus a trecut prin tot şirul martirilor, când i-a
menţionat pe Abel şi pe Zaharia. Rostind
aceste cuvinte, El a ştiut foarte bine că gene-
raţia aflată atunci în viaţă avea să-L condam-
ne la moarte pe cruce, punând astfel vârf la
toate persecuţiile dezlănţuite până atunci
împotriva oamenilor lui Dumnezeu. Pentru
că aveau să-L omoare pe El, sângele tutu-
ror dispensaţilor anterioare avea să cadă
asupra lor.
11:52 în fine, Domnul Isus i-a condam-
nat pe învăţătorii legii pentru că au luat
cheia cunoştinţei, adică pentru faptul că au
oprit Cuvântul lui Dumnezeu, nelăsându-1 să
ajungă la popor. Deşi în afară ei pretindeau
că sunt loiali Scripturilor, în realitate refuzau
cu încăpăţânare să-L primească pe Cel de-
spre care vorbeau Scripturile. Apoi ei îi
împiedicau pe alţii să vină la Cristos. Ei
nu-L voiau ei înşişi şi nici pe alţii nu-i lăsau
să-L primească.
P.  Răspunsul cărturarilor şi al fariseilor
(11:53,54)
Cărturarii şi fariseii au fost, evident,
indignaţi de acuzaţiile tranşante îndreptate de
Domnul împotriva lor. Ei au început să-L
pună la strâmtoare şi şi-au intensificat
eforturile de a-L prinde în cursa propriilor
Lui cuvinte. Prin orice mijloace posibile, ei
căutau să-L determine să spună ceva care
să-I poată asigura condamnarea la moarte.
Procedând aşa, ei nu făceau altceva decât să
dovedească cât de exact le citise El caracte-
rele.
VIII. învăţând şi vindecând, în drum
spre Ierusalim (Cap. 12-16)
A. Avertismente şi încurajări (12:1-12)
12:1 în timpul acesta., pe când Isus îi
condamna pe farisei şi pe învăţătorii legii
mulţimile se strânseseră cu miile. O dispu-
tă sau o dezbatere va atrage, de obicei, o
mulţime de oameni dar oamenii aceştia erau
atraşi, negreşit, şi de modul neînfricat în care
i-a condamnat Isus pe aceşti făţarnici lideri
religioşi. Deşi o atitudine necompromiţătoare
de condamnare a păcatului nu este întotdeau-
na pe placul oamenilor, totuşi ea îşi pune
amprenta asupra inimii omeneşti, dovedindu-

şi neprihănirea. Adevărul întotdeauna se
adevereşte singur. întorcându-se spre uceni-
cii Săi, Isus i-a avertizat: „Păziţi-vă de
aluatul fariseilor/' El a explicat apoi că
aluatul este un simbol al făţărniciei. Făţar-
nicul este cel ce poartă o mască, cel a cărui
înfăţişare exterioară este cu totul diferită de
lăuntrul său. Fariseii pozau, dându-se exem-
ple strălucite de virtute, în realitate fiind
maeştri ai mascaradei.
12:2,3 Avea să vină însă ziua demască-
rii. Tot ce acoperiseră ei avea să fie dat la
iveală şi tot ce făcuseră ei la întuneric avea
să fie scos la lumină.
La fel de inevitabilă ca demascarea
făţărniciei este şi izbânda adevărului. Până
atunci, mesajul vestit de ucenici fusese rostit
într-o relativă obscuritate, fiind adresat unei
audienţe limitate. Dar după respingerea lui
Mesia de către Israel şi venirea Duhului
Sfanţ, ucenicii aveau să pornească la drum
neînfricaţi, în numele Domnului Isus, procla-
mând pretutindeni vestea cea bună. Atunci
mesajul avea să fie vestit de pe acoperişu-
rile caselor. Godet face următoarea remarcă:
„Cei a căror voce nu-şi poate găsi audienţă,
decât în cercuri limitate şi obscure, vor
deveni învăţătorii lumii."41
12:4,5 Cu încurajatoarele şi caldele
cuvinte: „prietenii Mei", Isus îşi avertizează
ucenicii să nu se ruşineze de această priete-
nie de o valoare inestimabilă, nici în cele
mai grele încercări. Proclamarea mondială a
mesajului creştin avea să aducă prigoane şi
moarte ucenicilor loiali. Dar fariseii nu
puteau merge decât până la un punct, în
actele comise împotriva lor. Acel punct
maxim era, evident, moartea. Ei sunt îndem-
naţi însă să nu se teamă de moarte. Dumne-
zeu avea să aducă peste prigonitorii lor o
pedeapsă mult mai groaznică, şi anume
moartea veşnică în iad. Ucenicii trebuie să
se teamă de Dumnezeu, şi nu de om.
12:6,7 Pentru a sublinia grija şi ocrotirea
cu care îi va înconjura Dumnezeu pe ucenici,
Domnul Isus se referă, în acest punct, la grija
Tatălui pentru vrăbii. La Matei 10:29 citim
că două vrăbii se vând pentru o monedă de
cupru. Aici aflăm că cinci vrăbii sunt vân-
dute pentru două monede de cupru. Cu
alte cuvinte, atunci când cumperi patru vrăbii
a cincea ţi se dă pe gratis. Şi totuşi, nici
această vrabie în plus, lipsită de valoare
comercială, nu este uitată, în grija lui Dum-
nezeu. Dacă Dumnezeu se îngrijeşte pentru
acea vrabie desperecheată, cu cât mai mult
se va îngriji El şi va veghea asupra celor

240

Luca

care vestesc evanghelia Fiului Său! El le
numără chiar şi firele de păr din cap.
12:8^ Mântuitorul le-a spus ucenicilor că
oricine ÎI va mărturisi acum va fi mărturisit
de El înaintea îngerilor lui Dumnezeu.
Aici El se referă la toţi credincioşii adevă-
raţi. A-L mărturisi înseamnă a-L primi ca
unic Domn şi Mântuitor.
12:9 Dar cei ce se leapădă de El înaintea
oamenilor vor fi şi ei lepădaţi înaintea
îngerilor lui Dumnezeu. Textul acesta se
referă, în principal, la farisei, dar, desigur, îi
cuprinde şi pe toţi cei care îl resping pe
Cristos şi le este ruşine să-L recunoască. In
ziua aceea, El va spune: „Niciodată nu v-am
cunoscut."
12:10 Apoi Mântuitorul le-a explicat
ucenicilor că există o deosebire între acţiu-
nea de a-L critica pe El şi hula împotriva
Duhului Sfânt. Cei care vorbesc împotriva
Fiului Omului pot fi iertaţi, dacă se pocăiesc
şi cred. Dar hula sau blasfemia împotriva
Duhului Sfânt este un păcat de neiertat. Este
păcatul de care s-au făcut vinovaţi fariseii
(vezi Mat. 12:22-32). Ce este acest păcat?
Este păcatul de a atribui minunile Domnului
Isus diavolului. Este blasfemie împotriva
Duhului Sfânt, deoarece Isus a săvârşit
toate minunile Sale prin puterea Duhului
Sfânt. Prin urmare, păcatul consta în a afir-
ma că Duhul Sfânt al lui Dumnezeu ar fi
diavolul. Nu este nici o iertare pentru acest
păcat, nici în veacul acesta, nici în cel viitor.
Acest păcat nu poate fi comis de un
credincios adevărat, în pofida faptului că unii
sunt chinuiţi de gândul că poate l-au comis,
prin alunecarea de la credinţă. Alunecarea de
la credinţă nu este un păcat de neiertat. Un
om care alunecă de la credinţă poate fi repus
în părtăşie cu Domnul. însuşi faptul că
persoana respectivă este îngrijorată e o
dovadă că nu a comis păcatul de neiertat.
Nici respingerea lui Cristos de către un
necredincios nu constituie păcatul de neier-
tat. Desigur, dacă omul respectiv moare în
necredinţă, nu mai poate fi convertit. Atunci
păcatul lui devine de neiertat. Dar păcatul
descris de Domnul nostru ca fiind „de neier-
tat" este păcatul pe care l-au comis fariseii,
spunând că Domnul a săvârşit minunile Sale
prin puterea lui Beelzebub, prinţul demoni-
lor.
12:11,12 Negreşit ucenicii aveau să fie
aduşi înaintea autorităţilor guvernamentale,
ca să fie judecaţi. Domnul Isus le-a spus însă
că ei nu aveau nevoie să repete dinainte ce
aveau să spună. Duhul Sfânt avea să pună

cuvintele adecvate în gura lor, ori de câte ori
era nevoie. Asta nu înseamnă că slujitorii
Domnului nu au datoria să petreacă timp în
rugăciune şi să studieze, înainte de a predica
Evanghelia sau de a preda Cuvântul lui
Dumnezeu. Nici într-un caz nu poate consti-
tui o scuză pentru lenevie! Dar, avem negre-
şit făgăduinţa din partea Domnului că cei
care sunt aduşi la judecată pentru mărturia
lor în favoarea lui Cristos vor primi ajutor
special de la Duhul Sfânt. în acelaşi timp, li
se dă făgăduinţa generală tuturor copiilor lui
Dumnezeu că dacă vor umbla în Duhul, li se
vor da cuvintele potrivite pe care să le ros-
tească în momentele de criză ale vieţii.
B. Avertisment împotriva lăcomiei
(12:13:21)
12:13 în acest punct, un om a ieşit din
mulţime şi L-a rugat pe Domnul să rezolve
disputa dintre el şi fratele lui, cu privire la o
moştenire. S-a afirmat adesea că oriunde
există un testament îndată se vor ivi o mulţi-
me de rudenii, aşa cum s-a întâmplat şi în
acest caz. Nu ni se spune dacă omul acesta a
fost deposedat de partea ce i se cuvenea sau
dacă, pur şi simplu, era lacom, dorind să
primească mai mult decât avea dreptul.
12:14 Mântuitorul i-a amintit îndată că
El nu a venit în lume să se ocupe de proble-
me atât de mărunte. Scopul venirii Sale
constă în mântuirea oamenilor şi femeilor
păcătoşi. El nu se va lăsa abătut de la mărea-
ţa Sa misiune, pentru a împărţi această mică
avere. (în plus, El nu avea autoritatea juridi-
că de a se pronunţa în chestiuni legate de
proprietăţi imobiliare. Deciziile Sale nu ar fi
avut forţă de lege.)
12:15 Domnul s-a folosit totuşi de acest
incident pentru a-i avertiza pe ascultătorii Săi
împotriva unuia dintre cele mai insidioase
rele care zac în inima omului, respectiv
lăcomia. Pofta nestăvilită după posesiuni
materiale este una din pornirile cele mai
puternice din viaţa omului. Şi totuşi omului
lacom îi scapă însuşi scopul existenţei uma-
ne. „Viaţa cuiva nu constă în belşugul de
lucruri pe care le posedă" După cum s-a
exprimat şi J.R. Miller:
Acesta a fost unul din semnalele de alarmă pe
care le-a tras Domnul nostru, care însă rămâne
nebăgat în seamă de cei mai mulţi oameni din
zilele noastre. Cristos a avut foarte multe lucruri
de spus despre pericolul bogăţiilor; dar nu mulţi
sunt aceia care se tem de bogăţii. Lăcomia nu
este considerată, în realitate, un păcat, în vremea

Luca

241

noastră. Dacă un om calcă porunca a şasea sau
a opta, este considerat criminal, fiind acoperit de
ruşine. Dar dacă va călca porunca a zecea, va fi
considerat „întreprinzător". Biblia spune că
dragostea de bani este rădăcina tuturor relelor;
dar toţi cei care citează acest adevăr pun accen-
tul pe cuvântul „dragoste", explicând că nu
banii, ci doar iubirea acestora ar constitui rădăci-
na atât de rea.
Dacă privim în jurul nostru, într-adevăr, s-ar
părea că viaţa constă din belşugul lucrurilor pe
care le posedă omul. Oamenii consideră că
devin mari în proporţie directă cu averea lor. Şi
se pare că aşa ar sta lucrurile, căci lumea îi
măsoară pe oameni după contul lor de la bancă.
Dar nu a existat greşeală mai mare pe care s-o
poată comite cineva. Un om se măsoară, în
realitate, în funcţie de ceea ce este, nu de ceea
ce are.42
12:16-18 Parabola bogatului nechibzuit
ilustrează faptul că nu posesiunile constituie
lucrul cel mai important în viaţă. Datorită
recoltei neobişnuit de bune de care a avut
parte, acest fermier bogat a fost confruntat
cu ceea ce i se părea o problemă foarte
dificil de rezolvat. El nu ştia ce să facă cu
toate grânele adunate. Toate grânarele şi
silozurile erau pline până la refuz. Când,
deodată, i-a venit o idee grozavă. S-a decis
să dărâme hambarele şi să clădească altele
mai mari. Ar fi fost scutit de cheltuiala lui
mare şi de deranjul de a se angaja în acest
proiect de anvergură, dacă ar fi privit în jur
la cei nevoiaşi şi ar fi donat aceste bucate
suplimentare pentru a stampară foamea, atît
spirituală, cât şi fizică a celor săraci. „Pieptu-
rile celor săraci, casele văduvelor, gurile
copiilor sunt hambare care dăinuie veşnic,"
a spus Ambrose.
12:19 De îndată ce au fost clădite noile
hambare, el a intenţionat să se pensioneze.
Observaţi spiritul de independenţă: „hamba-
rele mele, fructele mele, bunurile mele,
sufletul meu." El a avut grijă să-şi plănuiască
viitorul, până la cele mai mici amănunte. De-
acum avea să se odihnească, să mănânce, să
bea şi să se veselească — şi-a spus el.
12:20, 21 „Dar când a început să se
considere stăpân pe timp, s-a izbit de Dum-
nezeu, spre ruinarea lui veşnică." Dumnezeu
î-a spus că va muri chiar în noaptea aceea.
Atunci el avea să piardă toate averile sale,
care aveau să încapă pe mîinile altuia. Ne-
chibzuit este, potrivit definiţiei cuiva, cel ale
cărui planuri se încheie la mormânt. Omul
acesta a fost, negreşit, nechibzuit.

„Atunci ale cui vor fi lucrurile aces-
tea?" a întrebat Dumnezeu. Am putea să ne
punem şi noi întrebarea: „Dacă Cristos ar
veni astăzi, ale cui ar fi toate averile mele?"
Ce bine ar fi dacă le-am folosi, în schimb,
pentru Dumnezeu astăzi, mai degrabă decât
să le lăsăm să cadă în mâinile celor răi,
mâine! Noi ne putem aduna de pe acuma
comori în cer cu aceste bunuri, fiind astfel
bogaţi faţă de Dumnezeu. Sau, dimpotrivă,
le putem risipi pentru satisfacerea firii noas-
tre vechi, culegând, astfel, din firea veche
stricăciune.
C. Neliniştea contrastată cu credinţa
(12:22-34)
12:22, 23 Unul din marile pericole din
viaţa creştină este acela de a lăsa ca agonisi-
rea celor necesare pentru mâncare şi îmbră-
căminte să devină cel mai important ţel al
existenţei noastre. Ajungem să fim atât de
prinşi de grija de a cîştiga banii cu care să
achiziţionăm aceste lucruri, încât lucrarea
Domnului este pusă pe planul doi. Accentul
în Noul Testament este pus asupra nevoii de
a face din cauza lui Cristos punctul central şi
primordial din viaţa noastră. Hrana şi îmbră-
cămintea ar trebui să fie subordonate scopu-
lui acestuia. Desigur, trebuie să lucrăm cu
sârguinţă pentru acoperirea nevoilor noastre
actuale, dar odată ce am făcut acest lucru,
trebuie să ne punem încrederea în Dumne-
zeu, lăsând grija pentru viitor în mâna Lui,
aruncându-ne cu toată râvna în lucrarea de
slujire a Lui. Aceasta este viaţa de credinţă.
Când Domnul Isus a spus că nu trebuie
să ne îngrijorăm cu privire la hrană şi îmbră-
căminte, El nu a lăsat să se înţeleagă că
trebuie să stăm cu mâinile în sân şi să aştep-
tăm ca aceste lucruri să ni se dea de-a gata.
Creştinismul nu încurajează lenea! Ceea ce
a vrut să spună El însă a fost că în procesul
cîştigării banilor necesari procurării lucruri-
lor necesare vieţii noi nu trebuie să le îngă-
duim acestora să-şi asume o importanţă mai
mare decît li se cuvine. Căci în viaţa noastră
există un lucru cu mult mai important decât
ceea ce mâncăm sau purtăm. Noi suntem pe
acest pământ ambasadorii Regelui şi toate
consideraţiile legate de confortul nostru
personal şi înfăţişarea noastră trebuie subor-
donate singurei sarcini cu adevărat vrednice
de toată cinstea: aceea de a-L face cunoscut
pe El.
12:24 Isus a recurs la exemplul corbilor,
pentru a ilustra modul în care se îngrijeşte
Dumnezeu de creaturile Sale. Aceştia nu-şi

242

Luca

petrec viaţa într-o frenetică căutare după
hrană sau în grija pentru nevoile lor din
viitor. Ei trăiesc ceas de ceas, bizuindu-se pe
Dumnezeu. Faptul că nu seamănă şi nu
seceră nu ar trebui interpretat în sensul că
oamenii ar trebui să se lase de ocupaţiile lor
seculare. Ci înseamnă doar că Dumnezeu cu-
noaşte nevoile celor pe care i-a creat şi le va
purta de grijă, dacă aceştia îşi vor trăi viaţa
în atîrnare de El. Dacă Dumnezeu hrăneşte
corbii, cu cât mai mult îi va hrăni El pe cei
pe care i-a chemat să-I fie slujitori! Corbii nu
au hambare sau magazii, şi totuşi Dumnezeu
se îngrijeşte de ei zilnic. De ce ne-am petre-
ce noi atunci viaţa clădind hambare mai mari
şi magazii mai încăpătoare?
12:25, 26 „Care dintre voi" a întrebat
Isus „poate să adauge un cot Ia statura
lui?" Asta scoate în evidenţă nebunia de a
ne îngrijora pentru lucruri asupra cărora nu
avem control (cum ar fi viitorul). Oricât s-ar
îngrijora cineva, nimeni nu poate adăuga la
înălţimea sa sau la durata vieţii sale. (Expre-
sia „statura vieţii lui" ar putea fi tradusă şi
prin „lungimea vieţii lui".) Dacă aşa stau
lucrurile, ce rost mai are să ne îngrijorăm cu
privire la viitor? Mai degrabă, haideţi să
folosim toate energiile noastre şi timpul pe
care-1 avem la dispoziţie pentru a-L sluji pe
Cristos, lăsând în grija Lui viitorul.
12:28,28 Apoi Domnul se referă la crini,
pentru a arăta nebunia de a-ţi cheltui talente-
le şi tot ce ai mai de preţ în viaţă pentru a-ţi
face rost de îmbrăcăminte. Crinii de aici ar
putea fi anemonele necultivate, ce cresc pe
câmp. Acestea nici nu trudesc, nici nu torc,
şi totuşi au o frumuseţe naturală ce rivalizea-
ză cu toată gloria lui Solomon. Dacă Dum-
nezeu face atâta aparentă risipă de frumuseţe
la aceste flori, care înfloresc astăzi iar mâine
sunt arse, oare nu va avea El grijă de nevoile
copiilor Săi? Noi ne dovedim puţin credin-
cioşi atunci când ne îngrijorăm, ne frămân-
tăm şi alergăm întruna fără astâmpăr pentru
a obţine tot mai multe bunuri materiale. Ne
risipim viaţa făcând ceea ce ar fi făcut Dum-
nezeu pentru noi, dacă ne-am fi consacrat
timpul şi talentele mai mult pentru El.
12:29-31 în realitate, nevoile noastre
zilnice sunt mici. E minunat să constatăm cât
de simplă poate fi existenţa noastră. De ce să
acordăm, atunci, hranei şi îmbrăcăminţii un
loc atât de proeminent în viaţa noastră? De
ce să ne frământăm mintea, îngrijorându-ne
cu privire la viitor? Aşa procedează cei
nemântuiţi. Popoarele lumii, care nu-L
cunosc pe Dumnezeu ca Tată al lor, depun

tot interesul pentru hrană, îmbrăcăminte şi
satisfacerea plăcerilor. Aceste lucruri for-
mează miezul şi circumferinţa existenţei lor.
Dumnezeu nu vrea ca oamenii Lui să-şi
petreacă timpul într-o goană nebună după
acele lucruri care să le facă existenţa cât mai
confortabilă. El are o lucrare de înfăptuit pe
acest pământ şi a promis că va avea grijă de
cei care I se dăruiesc cu toată inima. Dacă
vom căuta împărăţia Lui, El nu ne va lăsa
niciodată să murim de foame sau să umblăm
dezbrăcaţi. Ce trist ar fi să ajungi la sfârşitul
vieţii şi să constaţi că cea mai mare parte a
timpului ţi-ai petrecut-o muncind din greu
pentru ceea ce ţi se dăruise deja, ca parte
inclusă în biletul de intrare în patria cerea-
scă!
12:32 Ucenicii alcătuiau o turmă mică de
oi lipsite de apărare, trimise în mijlocul unei
lumi ostile. E drept că nu aveau nici un
mijloc vizibil de sprijin sau apărare. Totuşi
acest grup de tineri lipsiţi, în aparenţă, de
orice merite, erau destinaţi să moştenească
împărăţia, împreună cu Cristos. Ei aveau să
domnească într-o zi cu El peste întreg pă-
mântul. Având în vedere aceasta, Domnul i-a
îmbărbătat să nu se teamă, deoarece dacă
Tatăl le-a pregătit onoruri atât de mari,
atunci n-aveau nici un motiv să se îngrijore-
ze cu privire la cărarea care îi ducea spre ele.
12:33,34 în loc să adune bunuri materia-
le şi să facă planuri de viitor, ei pot pune
aceste bunuri în slujba Domnului. în felul
acesta ei vor investi pentru cer şi pentru
veşnicie. Ravagiile comise de scurgerea
timpului nu vor putea afecta bunurile lor.
Comorile cereşti sunt deplin asigurate împo-
triva furtului şi stricăciunii. Necazul cu
bogăţiile materiale este că, de cele mai multe
ori, nu le poţi acumula fără să fii desprins de
ele. De aceea a spus Domnul Isus: „Unde
este comoara voastră acolo va fi şi inima
voastră." Dacă ne trimitem din timp banii în
cer, înainte de a sosi noi înşine acolo, atunci
ataşamentul nostru nu va fi legat de lucrurile
pieritoare ale acestei lumi.
D. Parabola robului veghetor (12:35-40)
12:35 Nu numai că ucenicii trebuiau să
se încreadă în Domnul, pentru asigurarea
nevoilor lor, ci trebuiau să trăiască într-o
aşteptare permanentă a revenirii Lui. Mijlo-
cul trebuia să le fie încins iar felinarele
aprinse. în orient oamenii se încing cu un
brâu, care le ţine strânse hainele lungi, aju-
tându-i să se mişte şi să umble în voie. Mij-
locul încins întruchipează misiunea pe care

Luca

243

o avem de îndeplinit iar felinarul sugerează
mărturia pe care trebuie s-o ţinem sus tot
timpul.
12:36 Ucenicii trebuiau să trăiască clipă
de clipă în aşteptarea întoarcerii Domnului,
asemenea omului care se întoarce de la
nuntă. Iată ce are Kelly de spus în această
privinţă:
Ei trebuie să fie eliberaţi de toate lucrurile
pământeşti care le-ar putea îngreuna umblarea,
aşa încât atunci când va bate Domnul la uşă,
potrivit ilustraţiei date, ei să-I poată deschide
îndată — fără să le fie distrasă atenţia şi fără să
fie nevoiţi să se pregătească în pripă de sosirea
Lui inopinată. Inimile lor îl aşteaptă pe El,
Domnul lor. Ei îl iubesc, îl aşteaptă. El bate la
uşă iar ei îi deschid imediat.43
Amănuntele ilustraţiei privitoare la omul
care se întoarce de la nuntă nu trebuiesc
forţate, pentru a le făcea să se refere la viito-
rul profetic. Noi nu trebuie să identificăm
nunta de aici cu Ospăţul de Nuntă al Mielu-
lui, nici nu trebuie să echivalăm întoarcerea
omului din ilustraţie cu Venirea din nou a
Domnului; ilustraţia Domnului nu a avut
scopul de a stabili ordinea evenimentelor de
la venirea Sa.
12:37 Când se întoarce omul acela de la
nuntă, slujitorii lui îl aşteaptă nerăbdători,
gata să treacă la acţiune, la porunca lui. El
este atât de încântat de atitudinea lor atentă,
încât procedează la o răsturnare de situaţie,
ca să spunem aşa. Se încinge cu un şorţ de
slujitor, apoi îi aşează la masă şi le serveşte
mâncarea. Este o ilustrare foarte plastică a
faptului că Cel care a venit odată în lumea
aceasta în chip de rob va găsi de cuviinţă, în
harul Lui, să-i slujească din nou în căminul
lor ceresc. Inspiratul învăţat german Bengel,
expert în Cuvântul lui Dumnezeu, a conside-
rat versetul 37 drept cea mai măreaţă făgădu-
inţă din toată Biblia.
12:38 A doua strajă din noapte era de
la ora 9 seara până la miezul nopţii. A treia
dura de la miezul nopţii până la 3 dimineaţa.
Indiferent ce strajă ar fi fost când se întorcea
Stăpânul, slujitorii lui îl aşteptau.
12:39,40 Domnul schimbă acum imagi-
nea, făcând aluzie la un proprietar a cărui
casă a fost spartă, într-un moment de neaten-
ţie. Venirea hoţului a fost cu totul neaştepta-
tă. Dacă stăpânul casei ar fi ştiut, nu ar fi
lăsat să i se spargă casa. Lecţia ce se des-
prinde de aici este că vremea venirii lui
Cristos nu este cunoscută. Nimeni nu ştie

ziua sau ceasul când va veni El. Dar când va
veni, credincioşii care şi-au adunat comori
pe pământ le vor pierde pe toate, după cum
s-a exprimat cineva: „Un creştin fie va părăsi
bogăţiile sale, fie se va duce la ele." Dacă
veghem cu adevărat, aşteptând venirea lui
Cristos, vom vinde tot ce avem şi ne vom
strânge comori în cer, unde nu se poate
atinge de ele nici un hoţ.
F.  Slujitorii credincioşi şi cei
necredincioşi (12:41-48)
12:41,42 în acest punct, Petru a întrebat
dacă parabola lui Cristos despre veghere a
fost destinată doar pentru ucenici, sau pentru
toată lumea. Domnul a răspuns că este pen-
tru toţi cei care mărturisesc că sunt ispravnici
ai lui Dumnezeu. Administratorul credincios
şi înţelept este cel care, fiind pus peste casa
Stăpânului său, dă de mâncare oamenilor săi.
Principala responsabilitate a administratoru-
lui în acest punct este să aibă grijă de oa-
meni, nu de obiecte. Acest principiu este în
perfectă concordanţă cu întregul context al
istorioarei, ce constituie un avertisment la
adresa ucenicilor, să vegheze asupra perico-
lelor materialismului şi ale lăcomiei. Ceea ce
contează sunt oamenii, nu lucrurile.
12:43, 44 Când va veni Domnul şi-1 va
găsi pe robul Lui sincer preocupat de starea
spirituală a oamenilor, îl va răsplăti cu gene-
rozitate. Răsplata va avea probabil legătură
cu domnia guvernamentală alături de Cristos
în timpul Mileniului (1 Pe. 5:1-4).
12:45 Slujitorul declară că lucrează
pentru Cristos, dar în realitate este un necre-
dincios, în loc să-i hrănească pe oamenii lui
Dumnezeu, el îi maltratează, îi jefuieşte şi
trăieşte pentru împlinirea plăcerilor şi pofte-
lor sale. (Probabil aceste cuvinte s-au referit
la farisei.)
12:46 Venirea Domnului va demasca
această tăgăduire a realităţii iar omul respec-
tiv va fi pedepsit laolaltă cu toţi ceilalţi
necredincioşi. Expresia „şi-1 va despica în
două" ar putea fi tradusă şi prin „îl va biciui
groaznic", cum apare de altfel în versiunea
AV, textul marginal.
12:47, 48 Versetele 47 şi 48 expun un
principiu fundamental privitor la toate felu-
rile de slujire: cu cât este mai mare privile-
giul cuiva, cu atât mai mare va fi şi răspun-
derea sa. Pentru credincioşi, acest principiu
înseamnă că răsplăţile care vor fi împărţite în
cer vor avea anumite grade. Pentru necredin-
cioşi înseamnă că vor fi trepte de pedepsire
în iad. Cei care au ajuns să cunoască voia lui

244

Luca

Dumnezeu aşa cum este ea descoperită în
Scripturi poartă o mare răspundere de a o
împlini în viaţa lor. Lor li s-a dat mult. Prin
urmare, mult li se va cere. Cei care nu au
primit un privilegiu atât de mare vor fi şi ei
pedepsiţi pentru faptele lor rele, dar pedeap-
sa lor va fi mai puţin severă.
F.  Efectul primei veniri a Iui Cristos
(12:49-53)
12:49 Domnul Isus a ştiut că venirea Sa
pe pământ nu avea să aducă pace, la început.
Mai întâi, avea să producă dezbinare, lupte,
persecuţii şi vărsări de sânge. El nu a venit
cu scopul declarat de a arunca acest foc pe
pământ, ci mai degrabă acesta a fost rezul-
tatul sau efectul venirii Sale. Deşi suferinţele
şi disensiunile au izbucnit încă din timpul
lucrării Sale pământeşti, abia la cruce a fost
demascată adevărata inimă a omului. Dom-
nul a ştiut că toate acestea se vor întâmpla şi
a fost pregătit ca focul persecuţiei să jzbuc-
nească cât mai curând împotriva Lui însuşi.
12:50 El trebuia să fie botezat cu un
botez. Asta se referă la botezul Lui până la
punctul morţii pe Crucea Calvarului. El se
simţea extraordinar de constrâns să se ducă
la cruce şi să realizeze răscumpărarea pentru
omenirea pierdută. Ruşinea, suferinţa şi
moartea au constituit voia lui Dumnezeu
pentru El şi Domnul Isus a fost pregătit şi
dornic să asculte.
12:51 -53 El ştia foarte bine că venirea Sa
nu avea să aducă pace pe pământ la data
aceea. Şi astfel El i-a avertizat pe ucenici că
atunci când vor veni oamenii la El, familiile
acestora îi vor prigoni şi-i vor alunga. Intro-
ducerea creştinismului într-o familie compu-
să, în medie, din cinci persoane, avea să
dezbine acea familie. Cât de perversă este
natura omului, dacă stăm să ne gândim că
rudele necredincioase ale cuiva mai degrabă
ar prefera ca fiul lor să fie un beţiv şi un
desfrânat, numai pocăit să nu fie! Numai să
nu ia atitudine în public, ca ucenic al Dom-
nului Isus Cristos! Paragraful acesta infirmă
teoria nejustificată, potrivit căreia Isus ar fi
venit să unească întreaga omenire (şi pe
credincioşi, şi pe necredincioşi!) într-o sin-
gură „frăţie universală a tuturor oamenilor".
Mai degrabă, El i-a dezbinat mai mult decât
fuseseră dezbinaţi până atunci!
G. Semnele vremurilor (12:54-59)
12:54, 55 Versetele precedente au fost
adresate ucenicilor. Acum Mântuitorul îşi
îndreaptă atenţia spre mulţimi. El le aminteş-

te că ştiu să facă prognoza vremii. Astfel,
oamenii ştiau că atunci când apărea un nor la
apus (deasupra Mediteranei), urma o ploaie
torenţială. Pe de altă parte, vântul de la sud
aducea căldură mare şi secetă. Oamenii
aveau suficientă inteligenţă să cunoască
aceste lucruri, căci posedau voinţa de a
cunoaşte. ^
12:56 în lucrurile spirituale, situaţia era
cu totul alta. Deşi posedau inteligenţă nor-
mală, ei nu-şi dădeau seama că sosise clipa
supremă a istoriei. însuşi Fiul lui Dumnezeu
se afla printre ei, pe pământ. Niciodată nu se
apropiase cerul mai mult de ei. Dar ei nu au
cunoscut clipa cercetării lor. Ei aveau capa-
citatea intelectuală de a cunoaşte, dar nu
aveau voinţa de a cunoaşte şi astfel s-au
înşelat singuri.
12:57-59 Dacă şi-ar fi dat seama de
semnificaţia zilelor în care trăiau, s-ar fi
grăbit să facă pace cu adversarul lor. Patru
sunt termenii juridici folosiţi aici: adversar,
magistrat, judecător şi ofiţer şi toţi se
referă la Dumnezeu. în vremea aceea Dum-
nezeu Se deplasa în mijlocul lor, rugându-i
fierbinte, dându-le prilejul să fie mântuiţi. Ei
trebuiau să se pocăiască şi să-şi pună încre-
derea în El. Dacă refuzau, aveau să stea în
faţa lui Dumnezeu, ca Judecător al lor. Or,
negreşit procesul avea să fie în defavoarea
lor. Vor fi găsiţi vinovaţi şi condamnaţi
pentru necredinţa lor. Apoi vor fi aruncaţi în
închisoare, adică în pedeapsa veşnică. Nu
vor ieşi de acolo până când nu vor fi plătit
ultimul bănuţ — adică nu vor ieşi niciodată,
deoarece niciodată nu vor fi în stare să plă-
tească o datorie atât de uriaşă.
Şi astfel Isus le-a spus oamenilor că
trebuie să fie în stare să discearnă timpurile
în care trăiesc. Trebuie să se pună în ordine
cu Dumnezeu, pocăindu-se de păcatele lor şi
predându-se Lui în întregime.
H. Importanţa pocăinţei (13:1-5)
13:1-3 Capitolul 12 s-a încheiat cu eşe-
cul poporului Israel de a discerne vremurile
în care trăia şi cu avertismentul Domnului să
se pocăiască degrabă ca să nu piară. Capito-
lul 13 continuă acest subiect general, fiind
adresat, în mare, Israelului ca naţiune, deşi
principiile cuprinse în el se aplică şi la per-
soane individuale. Două calamităţi la scară
naţională formează baza conversaţiei care se
înfiripă aici. Prima a fost masacrarea unor
galileeni care veniseră la Ierusalim să se
închine. Pilat, guvernatorul Iudeii, ordonase
omorârea lor în timp ce aceştia aduceau

Luca

245

jertfe. Nu cunoaştem alte amănunte despre
această atrocitate. Presupunem că victimele
au fost iudei care au trăit în Galileea. Iudeii
din Ierusalim poate trăiau cu impresia că
aceşti galileeni vor fi comis păcate groaznice
şi că moartea lor cumplită se datora faptului
că Dumnezeu le sta împotrivă. Dar Domnul
Isus a corectat această eroare de gândire,
avertizându-i pe iudei că dacă nu se pocă-
iesc, toţi vor pieri la fel.
13:4, 5 Cealaltă tragedie a fost prăbuşi-
rea turnului din Siloam, care a provocat
moartea a optsprezece persoane. Nu cunoaş-
tem alte amănunte nici despre acest accident,
decât ceea ce ni se spune aici. Din fericire,
nu e nevoie să cunoaştem alte amănunte.
Punctul subliniat de Domnul este că această
catastrofă nu trebuie interpretată ca o judeca-
tă specială, pentru o răutate ieşită din comun.
Mai degrabă, trebuie văzută ca un avertis-
ment pentru toată naţiunea Israel, că dacă
membrii ei nu se pocăiesc, va veni peste ei o
năpastă similară. Desigur, năpasta a venit în
anul 70, d.Cr., când Titus a invadat Ierusali-
mul.
I.   Parabola smochinului fără rod
(13:6-9)
In strânsă legătură cu cele de mai sus,
Domnul Isus a istorisit parabola smochinu-
lui. Nu e deloc greu să identificăm smochi-
nul cu Israelul, sădit în via lui Dumnezeu,
adică în lume. Dumnezeu a aşteptat roade de
la acest pom, dar nu le-a găsit. Şi astfel a
spus îngrijitorului viei (Domnul Isus) că a
aşteptat în zadar trei ani să primească rod de
la pom. Cea mai simplă interpretare ar fi că
aceasta se referă la primii trei ani din lucra-
rea publică a Domnului nostru. Gândul
subliniat de textul de care ne ocupăm este că
smochinului i s-a dat suficient timp să dea
rod, dacă ar fi avut de gând să facă acest
lucru. însă după ce nu au apărut deloc roade-
le, chiar după trei ani, concluzia care s-a
impus de la sine a fost că smochinul nu va
mai da roadă. Datorită nerodniciei sale,
Dumnezeu a ordonat tăierea lui, căci ocupa
un loc c* putea fi folosit în scopuri mai
productive. îngrijitorul viei a stăruit însă,
mediind pentru smochin şi solicitând să i se
acorde încă un an. Dacă nici la sfârşitul
acestui an nu va da roade, atunci va putea să-
1 taie. Şi exact aşa s-a întâmplat. După ce a
început al patrulea an, Israelul L-a respins şi
L-a răstignit pe Domnul Isus. Ca urmare,
capitala sa a fost distrusă iar locuitorii săi
împrăştiaţi. G.H. Lang spune:

Fiul lui Dumnezeu a cunoscut gândul Tatălui
Său, Stăpânul viei, şi că fusese emis deja groaz-
nicul ordin: „Taie-1". Israel epuizase din nou
răbdarea Divină. Nici o naţiune şi nici o persoa-
nă nu are motive să creadă că se va bucura de
grija lui Dumnezeu, dacă nu va aduce roadele
neprihănirii, spre slava şi lauda lui Dumnezeu.
Omul există pentru cinstea şi plăcerea Creatoru-
lui: când nu slujeşte acest scop drept, ce va
putea oare împiedica urmarea sentinţei de moar-
te pentru natura sa păcătoasă şi îndepărtarea sa
din locul privilegiat de care s-a bucurat până
atunci?44
J.  Vindecarea femeii gârbovite
(13:10-17)
13:10-13 Adevărata atitudine a Israelului
faţă de Domnul Isus se poate vedea şi din
comportarea fruntaşului sinagogii. Această
oficialitate a obiectat împotriva faptului că
Mântuitorul a vindecat o femeie în ziua de
sabat. Femeia suferise optsprezece ani de o
gravă curbare a coloanei vertebrale, prezen-
tând o gravă diformitate şi neputând să-şi
îndrepte deloc spatele. Fără să fi fost rugat,
Domnul Isus a rostit cuvântul vindecător, Şi-
a pus mâinile peste ea şi îndată femeia şi-a
îndreptat coloana vertebrală.
13:14 Fruntaşul sinagogii le-a spus,
indignat, oamenilor să vină să fie vindecaţi
în primele şase zile ale săptămânii, dar nu şi
în a şaptea. El era ceea ce s-ar putea numi
„un religionar de profesie", pe care nu-1
interesa în realitate problemele de care sufe-
reau oamenii. Chiar dacă oamenii ar fi venit
în primele şase zile ale săptămânii, el nu i-ar
fi putut ajuta. El se preocupa cu minuţiozita-
te de toate amănuntele de ordin tehnic din
lege, dar inima lui era lipsită de dragoste sau
milă. Dacă el ar fi suferit timp de optspreze-
ce ani de acea curbare a coloanei vertebrale,
nu ar mai fi avut importanţă în care zi ar fi
fost vindecat!
13:15,16 Domnul a mustrat ipocrizia lui
şi a celorlalţi lideri. El le-a amintit că ei nu
şovăiau să dezlege în sabat un bou sau un
măgar de la iesle şi să-1 ducă să-1 adape. Or,
dacă arătau atâta consideraţie pentru nişte
biete animale, în ziua de sabat, era greşit ca
Isus să săvârşească un act de vindecare
asupra acestei femei, care era o fiică a lui
Avraam? Expresia „fiică a lui Avraam"
indică nu numai că era evreică, ci şi o cre-
dincioasă adevărată, o femeie a credinţei.
Curbarea coloanei sale vertebrale a fost
provocată de Satan. Ştim din alte părţi ale
Bibliei că unele boli sunt urmarea unei

246

Luca

activităţi satanice. Bubele lui Iov au fost
provocate de Satan. Ţepuşul din carnea
apostolului Pavel a fost un sol al Satanei, ca
să-1 necăjească. Dar diavolul nu are voie să
provoace aceste lucruri împotriva credincio-
sului fără aprobarea Domnului. Şi Domnul
anulează orice boală sau suferinţă de acest
gen, pentru slava Sa.
13:17 Criticii Domnului nostru au fost
făcuţi de ruşine prin cuvintele Lui. Oamenii
de rând s-au bucurat pentru faptul că s-a
săvârşit o minune slăvită.
K. Parabolele împărăţiei (13:18-21)
13:18,19 După ce au văzut acest miracol
minunat al vindecării, oamenii ar fi fost
poate ispitiţi să creadă că împărăţia avea să
fie întemeiată numaidecât. Domnul Isus le-a
corectat gândirea incorectă, istorisind două
parabole ale împărăţiei lui Dumnezeu, care
o descriu în ipostaza ei dintre vremea respin-
gerii Regelui şi revenirea Sa pe pământ, ca
să domnească. Ele arată creşterea creştinătă-
ţii şi cuprind şi simpla declaraţie de credinţă
şi realitatea ei (vezi notele de la 8:1-3).
Mai întîi de toate, El a asemănat împără-
ţia Iui Dumnezeu cu o sămânţă de muştar,
una din cele mai mici seminţe care există.
Când este depusă în pământ, ea nu va pro-
duce un pom de mărime obişnuită, ci doar o
tufă. Prin urmare, când Isus a spus că această
sămânţă a produs un pom mare, El a scos în
evidenţă că această dezvoltare era cu totul
anormală. Pomul a fost atât de mare încât
păsările cerului îşi puteau face cuibul în
ramurile lui. Gândul care se desprinde de
aici este că deşi creştinismul a avut un înce-
put nesemnificativ, ulterior s-a dezvoltat
foarte mult, transformându-se în creştinătatea
pe care o cunoaştem în zilele noastre, alcătu-
ită din toţi cei care se declară loiali Domnu-
lui, fie că s-au născut din nou, fie că nu.
Păsările cerului sunt vulturii sau păsările de
pradă. Sunt simboluri ale răului, subliniind
faptul că creştinismul a devenit cuibul unei
sumedenii de stricăciuni de tot felul.
13:20, 21 A doua parabolă asemuieşte
împărăţia Iui Dumnezeu cu aluatul pe
care o femeie 1-a depus în trei măsuri de
făină. Suntem de părere că aluatul în Scrip-
tură întotdeauna întruchipează forţa răului.
Ideea subliniată aici este că s-a strecurat o
doctrină rea în hrana curată a copiilor lui
Dumnezeu. Această doctrină rea nu este
statică, ci constituie o forţă insidioasă, care
se răspândeşte cu iuţeală.

L. Poarta îngustă prin care se intră în
împărăţie (13:22-30)
13:22, 23 Pe când se îndrepta Isus spre
Ierusalim, a ieşit un om din mulţime să-L
întrebe dacă numai câţiva oameni vor fi
mântuiţi. S-ar putea să fi fost o întrebare
frivolă, izvorâtă din curiozitate.
13:24 Domnul a răspuns la această între-
bare speculativă cu o poruncă directă. I-a
spus celui ce a pus întrebarea să se asigure
că el însuşi va intra pe poarta strâmtă.
Când Isus i-a spus să se silească să intre pe
poarta strâmtă, nu a afirmat prin aceasta că
mîntuirea ar necesita un efort din partea
noastră. Poarta strâmtă reprezintă aici
naşterea din nou—adică mântuirea prin har,
în urma credinţei. Isus îl îndemna pe om să
se asigure că va intra pe această uşă.
„Mulţi... vor căuta să intre şi nu vor pu-
tea", odată ce s-a închis uşa. Asta nu în-
seamnă că ei vor căuta să intre pe uşa con-
vertirii, ci mai degrabă că în ziua manifestă-
rii puterii şi gloriei lui Cristos, ei vor voi să
fie lăsaţi să intre în împărăţie, dar va fi prea
târziu. Ziua harului în care au trăit se va fi
încheiat.
13:25-27 Stăpânul casei se va scula şi
va închide uşa. Poporul evreu este înfăţişat
aici bătând la uşă şi rugându-L pe Domnul
să deschidă. El însă va refuza, pe motiv că
niciodată nu i-a cunoscut. Ei vor protesta
atunci, pretinzând că au trăit în relaţii foarte
apropiate cu El. Dar El nu Se va lăsa mişcat
de aceste declaraţii. Ei au fost, în realitate,
lucrători ai fărădelegii şi, prin urmare, nu
li se va permite să intre.
13:28-30 Refuzul Lui va produce plân-
sul şi scrâşnirea dinţilor. Plânsul indică
remuşcare iar scrâşnirea dinţilor reflectă o
ură înverşunată împotriva lui Dumnezeu.
Asta demonstrează că nici suferinţele iadului
nu pot schimba inima omului. Israeliţii
necredincioşi îi vor vedea pe Avraam, pe
Isaac, pe lacob şi pe toţi profeţii în împărăţia
lui Dumnezeu. Ei se aşteptaseră să ajungă ei
înşişi acolo, pe considerentul unic de înrudi-
re cu Avraam, Isaac şi lacob, dar, în realita-
te, ei vor fi aruncaţi afară. Neamurile se vor
deplasa spre luminoasa împărăţie a lui Cris-
tos din toate colţurile pământului, bucurân-
du-se de toate binecuvântările ei minunate.
Astfel, mulţi evrei care au fost la început
primii vizaţi de planul binecuvântărilor lui
Dumnezeu, vor fi respinşi, în vreme ce
Neamurile, care erau privite ca nişte câini, se
vor bucura de binecuvântările Domniei de o
Mie de ani a lui Cristos.

Luca

247

M. Profeţii pier la Ierusalim (13:31-35)
13:31 în vremea aceasta, Domnul Isus se
afla, probabil, pe teritoriul lui Irod. Unii
farisei au venit şi L-au avertizat să plece,
deoarece Irod încerca să-L ucidă. Fariseii ne
apar aici într-o postură total contradictorie
faţă de purtarea lor anterioră, de parcă i-ar fi
interesat cu adevărat soarta şi siguranţa Lui.
Mai verosimilă este ideea că ei înşişi au
complotat cu Irod, pentru a-1 face să-L în-
spăimânte pe Isus şi să-L determine pe
Domnul să se ducă la Ierusalim, pentru a
cădea în mâinile lor.
13:32 Pe Domnul nostru nu-L mişca însă
ameninţarea cu violenţa fizică. El a recunos-
cut că la mijloc este un complot din partea
lui Irod şi astfel le-a spus fariseilor să se
ducă înapoi, la vulpea aceea, şi să-i transmită
un mesaj. Unora le este greu să înţeleagă de
ce Domnul Isus s-a referit la Irod cu terme-
nul de vulpe (căci termenul din textul origi-
nal este la feminin). Ei consideră că ar fi fost
încălcată Scriptura, prin faptul că s-a vorbit
de rău împotriva unui dregător al poporului
(Ex. 22:28). Dar acesta nu a fost un rău, ci
un adevăr absolut. Esenţa mesajului trimis
de Isus a constat în faptul că El încă avea
mult de lucru iar timpul era foarte scurt. El
avea să scoată demoni şi să săvârşească
minuni de vindecare, în timpul puţinelor zile
ce le mai avea la dispoziţie. Apoi, a treia zi,
adică ziua finală, El va fi isprăvit lucrarea
legată de misiunea Sa pe pământ. Nimic nu
putea să-L împiedice să-Şi ducă la îndepli-
nire sarcinile. Nici o putere de pe pământ nu
putea să-I facă vreun rău, până la timpul
rânduit.
13:33 Mai mult, El nu putea fi ucis în
Galileea. Acest prerogati v era rezervat oraşu-
lui Ierusalim. Era o trăsătură ce aparţinea
acestui oraş, în care fuseseră omorâţi slujito-
rii Dumnezeului Celui Prea înalt. Am putea
spune că Ierusalimul deţinea monopolul în
privinţa uciderii purtătorilor de cuvânt ai lui
Dumnezeu. Asta a vrut să spună Domnul
Isus prin cuvintele: „nu se poate ca un
proroc să piară afară din Ierusalim/'
13:34, 35 După ce a rostit adevărul cu
privire la acest oraş rău, Isus a schimbat apoi
tonul, plângând pentru el. Acest oraş, care
ucide profeţii şi îi omoară cu pietre pe
solii lui Dumnezeu, era totuşi obiectul iubirii
Sale pline de tandreţe. De câte ori nu voise
El să-i adune locuitorii, cum îşi adună cloşca
puii, dar ei nu au vrut să se lase adunaţi,
datorită încăpăţânării lor. în consecinţă,
oraşul lor, templul şi ţara aveau să treacă

printr-o lungă perioadă de exil. în fapt, ei nu
aveau să-L mai vadă pe Domnul decât atunci
când îşi vor schimba atitudinea faţă de El.
Ultima parte a versetului 35 se referă la a
Doua Venire a lui Cristos. O rămăşiţă din
poporul lui Israel se va pocăi la acea vreme
şi va spune: „Binecuvântat este Cel ce vine
în numele Domnului!" Poporul Său va
anunţa atunci măreaţa zi a puterii Sale.
N. Vindecarea omului bolnav de dropică
)
14:1-3 în ziua de sabat, un fruntaş al
fariseilor L-a invitat pe Domnul la masă, la
el acasă. Nu a fost un gest sincer de ospitali-
tate, ci mai degrabă o încercare din partea
liderilor religioşi de a-I găsi vină Fiului lui
Dumnezeu. Isus a văzut acolo un om bolnav
de dropică, adică umflarea cauzată de acu-
mularea apei în ţesuturi. Fără îndoială, Mân-
tuitorul a citit gândurile criticilor Săi, căci i-a
întrebat dacă este drept să vindeci în ziua de
sabat.
14:4-6 Oricât ar fi dorit ei să spună că nu
este, nu şi-ar fi putut susţine un asemenea
argument, drept care au tăcut. Prin urmare,
Isus l-a vindecat pe om şi i-a dat drumul să
plece. Pentru El aceasta era o lucrare de
milostenie. Or, dragostea divină nu-şi înce-
tează niciodată activităţile, nici chiar în ziua
de sabat (loan 5:17). Îndreptându-Se spre
iudei, El le-a reamintit că dacă unul din
animalele lor ar cădea într-o groapă, ei l-ar
scoate negreşit în ziua de sabat, căci ar fi în
interesul lor s-o facă. Dar în cazul unui om,
deci aproapele lor — ei bine, pentru acesta
nu mai aveau nici o înţelegere, fiind gata
să-L condamne pe Domnul Isus pentru că i-a
venit în ajutor. Deşi nu au putut răspunde la
raţionamentul Mîntuitorului, e limpede că
s-au înverşunat şi mai mult împotriva Lui.
Q. Parabola oaspetelui ambiţios
(14:7-11)
Intrând în casa fariseului, Domnul a
observat, probabil, cum oaspeţii încercau să
ocupe locurile cele mai bune la masă, cău-
tând poziţia care să le confere maximă onoa-
re şi vizibilitate. Faptul că şi El era oaspete
la această masă nu L-a împiedicat să spună
ce a avut de spus, cu toată francheţea şi
neprihănirea. El i-a avertizat astfel împotriva
acestei forme de goană după glorie persona-
lă, spunându-le că atunci când sunt invitaţi la
masă, s-ar cuveni să ocupe mai degrabă un
loc umil, decât unul proeminent. Asta şi
pentru faptul că atunci când căutăm să ne

248

Luca

asigurăm un loc important s-ar putea să fim,
ulterior, făcuţi de ruşine, spunându-ni-se să
ocupăm un loc inferior. Dar dacă ne smerim
cu adevărat înaintea lui Dumnezeu, în mod
sigur ne vom deplasa doar într-o singură
direcţie: în sus. Isus ne-a învăţat că este mai
bine să fii avansat la o poziţie de onoare,
decât să cauţi tu singur s-o dobândeşti,
pentru ca mai târziu să fii obligat să renunţi
la ea. Domnul însuşi este Pilda vie a renun-
ţării de sine (Filip. 2:5-8). El S-a smerit pe
Sine şi Dumnezeu L-a înălţat. Oricine se
înalţă va fi smerit de Dumnezeu.
P.  Lista de musafiri pe care o onorează
Dumnezeu (14:12-14)
De bună seamă, fruntaşul fariseu invitase
persoanele cu vază din partea locului la acest
dineu—fapt care nu-I scapă Domnului Isus.
El a observat că reprezentanţii oamenilor de
rând din comunitate au fost excluşi de la
acest ospăţ. Prin urmare, El a profitat de
acest prilej pentru a enunţa unul dintre cele
mai nobile principii creştine: faptul că tre-
buie să-i iubim pe cei lipsiţi de calităţi, pe
cei care nu ne pot răsplăti binele ce li—I
facem. De obicei, oamenii îşi invită priete-
nii, rudele şi vecinii bogaţi, animaţi întot-
deauna de speranţa că vor fi răsplătiţi cum se
cuvine pentru această faptă. Nu este nevoie
să posezi viaţa divină pentru a proceda în
acest fel. Dar numai cei stăpâniţi de viaţa
supranaturală vor putea fi mărinimoşi cu cei
săraci, schilozi, şchiopi şi orbi. Dumnezeu
a rezervat o răsplată aparte pentru cei ce îşi
arată bunăvoinţa şi mila pentru aceste cate-
gorii de oameni. Deşi aceşti musafiri nu pot
să ne răsplătească, Dumnezeu însuşi a pro-
mis că ne va răsplăti la învierea celor
drepţi, care mai este cunoscută în Scriptură
şi sub denumirea de „prima înviere" şi impli-
că învierea tuturor credincioşilor adevăraţi.
Ea va avea loc la Răpire şi, credem noi, din
nou la sfârşitul Perioadei Tribulaţiei (Marii
Strâmtorări). Cu alte cuvinte, prima înviere
nu este un eveniment unitar, ci se petrece în
etape.
Q. Parabola scuzelor (14:15-24)
14:15-18 Unul dintre musafirii care
stăteau întinşi la masă împreună cu Isus a
remarcat ce minunat va fi să participe la
binecuvântările împărăţiei lui Dumnezeu.
Poate că era impresionat de principiile de
conduită pe care tocmai le expusese Domnul
Isus ori poate că era o remarcă de ordin
general, pe care a făcut-o fără să se gândeas-

că prea mult. Oricum, Domnul a răspuns că
oricât de minunat ar fi să mănânci pâine în
împărăţia lui Dumnezeu, e trist că mulţi
dintre cei ce sunt invitaţi invocă tot felul de
scuze nefondate pentru a nu onora invitaţia.
Domnul Isus L-a înfăţişat pe Dumnezeu în
postura unui anumit om care a dat o cină
mare şi a invitat mulţi oaspeţi. Când masa a
fost gata, l-a rugat pe servitorul lui să-i
anunţe pe invitaţi că totul e gata. Asta ne
aminteşte de măreţul adevăr potrivit căruia
Domnul Isus a terminat, a isprăvit lucrarea
de răscumpărare de pe Calvar şi chemarea
evangheliei este adresată oamenilor de pe
temeiul acestei lucrări încheiate. Un om care
fusese invitat s-a scuzat, spunând că a cum-
părat un ogor şi că trebuie să se ducă să-1
vadă. Normal, ar fi trebuit s-o facă înainte de
a-1 fi cumpărat. Dar chiar şi aşa, el aşeza
dragostea pentru lucruri materiale mai presus
de calda invitaţie ce i se adresase.
14:19, 20 Următorul invitat a cumpărat
cinci perechi de boi şi a spus că trebuie să se
ducă să-i încerce. El îi reprezintă pe cei ce
pun locul lor de muncă, ocupaţia sau afaceri-
le mai presus de chemarea lui Dumnezeu. Al
treilea a spus că tocmai s-a căsătorit şi că,
prin urmare, nu poate da curs invitaţiei.
Legăturile de familie şi relaţiile sociale
adesea îi împiedică pe oameni de a accepta
chemarea Evangheliei.
14:21-23 Când i-a comunicat servitorul
stăpânului său că invitaţia a fost respinsă de
mai toţi, stăpânul l-a trimis în oraş, să-i
invite pe cei săraci, schilozi, orbi şi şchiopi.
„Atât natura, cât şi harul resping vidul", a
afirmat Bengel. Poate că primii invitaţi îi
întruchipează pe liderii poporului evreu.
Când ei au respins Evanghelia, Dumnezeu a
trimis-o la oamenii de rând ai oraşului Ieru-
salim. Mulţi dintre aceştia au răspuns la
chemare, dar tot mai era loc în casa stăpânu-
lui. Şi astfel stăpânul şi-a trimis servitorul pe
drumuri şi la garduri, silindu-i pe cei găsiţi
acolo să intre. Aceasta reprezintă, fără îndo-
ială, Evanghelia, care este vestită Neamurilor
din lumea întreagă. Acestea nu trebuiau silite
să intre prin forţa armelor (cum s-a făcut în
istoria creştinătăţii), ci prin forţa argumentu-
lui. Trebuie recurs la toate mijloacele de
convingere aparţinând exclusiv domeniului
dragostei, pentru a-i determina să intre, ca să
se umple casa stăpânului.
14:24 Astfel lista iniţială a musafirilor nu
a mai fost valabilă, când s-a servit, în cele
din urmă, masa, deoarece cei ce fuseseră
invitaţi prima oară nu s-au prezentat.

Luca

249

R. Costul adevăratei ucenicii (14:25-35)
14:25 împreună cu Isus mergeau mari
mulţimi de oameni. Majoritatea liderilor ar
fi fost încântaţi să aibă o audienţă atât de
mare de admiratori. Dar Domnul nu dorea să
aibă oameni care să-L urmeze din curiozita-
te, fără nici un interes real, izvorât din inimă.
El îi căuta pe cei ce erau dispuşi să trăiască
o viaţă total predată şi consacrată Lui, care
erau gata să-şi dea, la nevoie, chiar şi viaţa
pentru El. Şi astfel El a început să cearnă
mulţimile, confruntându-le cu exigenţele
uceniciei. Uneori Domnul îi atrăgea pe
oameni la El cu tot entuziasmul, dar după ce
aceştia începeau să-L urmeze, El începea
să-i cearnă. Exact aşa s-a întâmplat şi aici.
14:26 Mai întâi, El le-a spus celor care
veneau după El că pentru a putea fi ucenici
adevăraţi, trebuie să-L iubească pe El la
modul suprem. El nu a sugerat niciodată că
oamenii ar trebui să fie cuprinşi în inima lor
de o ură înverşunată împotriva tatălui,
mamei, soţiei, copiilor, fraţilor sau surori-
lor lor. Mai degrabă, El a subliniat că dra-
gostea pentru Cristos trebuie să fie atât de
mare încât toate celelalte genuri de iubire să
pălească în comparaţie cu această dragoste
unică, părând, prin raportare la ea, drept ură
(vezi Mat. 10:37). Nu avem voie să permi-
tem nici unor consideraţii de familie să ne
abată, pe noi, ucenicii Domnului, de la calea
ascultării depline de Domnul.
în realitate, partea cea mai dificilă a
acestei prime etape din cadrul uceniciei se
află în cuvintele: „ba chiar însăşi viaţa sa".
Nu numai că trebuie să ne iubim rudele mai
puţin decât îl iubim pe Domnul Isus, ci
trebuie să ne urâm chiar propria noastră
viaţă. în loc să trăim o viaţă care să graviteze
în jurul eului nostru, trebuie să trăim o viaţă
cristo-centrică. în loc să ne întrebăm cum ne
va afecta pe noi orice acţiune pe care o
întreprindem, trebuie să avem grijă să evalu-
ăm cum îl va afecta aceasta pe Cristos şi
gloria Sa. Consideraţiile ce ţin de confortul
sau de siguranţa noastră trebuie subordonate
măreţei sarcini de a-L slăvi pe Cristos şi de
a-L face cunoscut. Cuvintele Mântuitorului
au un caracter absolut. El a spus că dacă
nu-L iubim la modul suprem, adică mai mult
decât ne iubim propria noastră familie, ba
chiar însăşi viaţa noastră, nu putem fi uceni-
cii Lui. Aici nu este loc pentru jumătăţi de
măsură.
14:27 în al doilea rând, El ne-a învăţat că
un ucenic autentic trebuie să-şi poarte crucea

şi să-L urmeze pe El. Crucea nu este totuna
cu vreo infirmitate de natură fizică sau men-
tală, ci cărarea presărată cu ocări, suferinţe,
singurătate şi chiar moarte, pe care cineva se
înscrie de dragul lui Cristos. Nu toţi credin-
cioşii îşi poartă crucea. Ea poate fi evitată,
prin trăirea unei vieţi creştine „doar cu nu-
mele". Dar dacă ne hotărâm să fim cu trup şi
suflet ai Domnului, vom trăi acelaşi gen de
opoziţie satanică pe care 1-a cunoscut şi Fiul
lui Dumnezeu când a fost pe pământ. Asta e
crucea. Ucenicul trebuie să vină după Cris-
tos. Asta înseamnă că el trebuie să trăiască
genul de viaţă pe care a trăit-o şi Cristos pe
pământ — o viaţă de renunţare la pretenţiile
eului, de umilinţe, de prigoane, de ocări,
ispite şi împotrivire înverşunată din partea
păcătoşilor împotriva Sa.
14:28-30 Apoi Domnul Isus a folosit
două ilustraţii, pentru a sublinia necesitatea
de a calcula mai întâi costul, înainte ca
cineva să se angajeze să-L urmeze. El a
asemuit viaţa creştină cu un proiect de con-
strucţie şi apoi cu un război. Un om care
doreşte să construiască un turn mai întâi se
aşează jos şi calculează cât îl va costa. Dacă
nu are resurse suficiente pentru a-1 duce la
bun sfârşit, nici nu se va apuca de lucru.
Altminteri, se va pomeni că după ce s-a
turnat fundaţia, va fi nevoit să sisteze lucrări-
le, din lipsă de fonduri, şi atunci oamenii vor
începe să-şi bată joc de el, zicând: „Uite,
omul acesta s-a apucat să construiască şi nu
a fost în stare să termine." Tot aşa este şi cu
ucenicii. Ei trebuie să stea şi să se gândească
mai întâi dacă s-au decis cu adevărat în
inima lor să renunţe în întregime la viaţa lor,
de dragul lui Cristos. Altminteri, s-ar putea
să pornească la drum cu entuziasm fierbinte,
ca un „foc de paie", pentru ca apoi elanul lor
să se stingă. Şi atunci cei din jurul lor vor
râde de ei, pentru că au început cu atâta
însufleţire, dar au sfârşit atât de jalnic.
Lumea nu are decât dispreţ la adresa creşti-
nilor cu inima împărţită.
14:31, 32 Un împărat care merge la
război împotriva altuia, care dispune de
forţe numeric superioare, trebuie să chibzu-
iască bine dacă forţele sale inferioare ca
număr vor putea învinge inamicul. împăratul
îşi va da seama că ori se va angaja cu toate
forjele în vederea izbânzii, ori va fi confrun-
tat cu o înfrângere totală, trebuind să se
predea. Tot aşa este şi în viaţa de ucenicie
creştină. Nu este loc pentru jumătăţi de
măsură.
14:33 Versetul 33 este, probabil, unul din

250

Luca

cele mai puţin îndrăgite versete din toată
Biblia, căci în el găsim o afirmaţie cât se
poate de tranşantă: „Oricare dintre voi care
nu se leapădă de tot ce are nu poate fi
ucenicul Meu." E imposibil să escamotăm
sensul limpede al acestor cuvinte. Astfel, nu
ni se spune că cineva ar trebui să fie dispus
să se lepede de tot, ci ni se spune că trebuie
să se lepede de tot. Noi trebuie să-I acordăm
Domnului credit pentru că a ştiut ce a spus.
El Şi-a dat seama că lucrarea nu se putea
înfăptui în nici o altă manieră. El doreşte
oameni şi femei care să-L preţuiască pe El
mai presus de orice alt lucru sau persoană
din lumea întreagă. Iată ce spune Ryle în
această privinţă:
Omul care reuşeşte în viaţă va fi cel care va
renunţa la toate de dragul lui Cristos. El va face
astfel cel mai bun târg posibil: pentru câţiva ani
pe acest pământ, îşi va purta crucea, iar în lumea
de apoi va avea viaţă veşnică. El va obţine astfel
cea mai aleasă moştenire. Va lua cu el bogăţiile
adunate, trecându-le dincolo de mormânt. El va
fi bogat în har aici şi bogat în glorie acolo. Dar
şi mai minunat va fi faptul că niciodată nu va
pierde ceea ce va căpăta prin credinţa în Cristos.
Este exact „partea aceea bună care nu i se va lua
niciodată."45
14:34,35 Sarea este un simbol al uceni-
ciei. E imposibil să nu detectăm atmosfera
sănătoasă pe care o degajă cel ce trăieşte cu
evlavie, jertfire şi dăruire totală pentru Dom-
nul. Dar apoi citim că sarea şi-a pierdut
aroma. Sarea de masă din timpurile noastre
nu poate să-şi piardă aroma, deoarece este
sare pură. Dar în ţările menţionate în Biblie
sarea era adesea amestecată cu diverse alte
elemente, prezentându-se sub diferite grade
de impuritate. Prin urmare, sarea se putea
irosi, rămânând doar reziduuri ale ei. Dar
aceste reziduuri nu mai erau bune de nimic,
neputând fi folosite nici măcar ca îngrăşă-
mânt, urmând să fie aruncate.
Avem aici imaginea unui ucenic care
porneşte la drum în cele mai bune condiţii,
pentru ca mai încolo să-şi calce jurămintele.
Ucenicul are o singură raţiune a existenţei
sale; dacă nu-şi va împlini acea raţiune, va fi
cea mai jalnică creatură. Citim despre sare că
„oamenii o aruncă". Nu se spune că Dumne-
zeu o aruncă — asta nu s-ar putea întîmpla
niciodată. Ci oamenii o aruncă, adică ei
calcă în picioare mărturia celui care a înce-
put să zidească, dar nu a mai reuşit să termi-
ne. Kelly notează următoarele:

Ni se arată pericolul de a sfârşi rău un lucru ce
fusese pornit cum se cuvine. Nu e lucru mai
nefolositor pe pământ decât sarea ce şi-a pierdut
singura proprietate care-i justifică existenţa. Tot
aşa se întâmplă şi cu ucenicul care încetează de
a mai fi ucenicul lui Cristos. El nu este pregătit
să facă faţă mersului lumii, pe când nici planuri-
le lui Dumnezeu nu le mai împlineşte. El dispu-
ne de prea multă lumină şi cunoştinţe pentru a
se deda la deşertăciunile şi păcatele lumii, dar
nu se mai bucură nici de harul şi adevărul care
l-ar putea ţine pe cărarea Iui Cristos... Sarea fără
proprietatea de a săra devine obiectul dispreţului
şi judecăţii.46
Domnul Isus a încheiat pasajul despre
ucenicie cu cuvintele: „Cine are urechi de
auzit să audă!" Prin asta se subînţelege că
nu toţi vor fi dispuşi să audă enunţarea
condiţiilor exigente ale uceniciei. Dar dacă o
persoană doreşte să-L urmeze pe Isus Cris-
tos, oricât de mult ar costa-o, atunci trebuie
să audă şi să vină după El.
loan Calvin a spus odată: „Am renunţat
la toate pentru Cristos şi ce-am găsit? Am
găsit totul în Cristos." Henry Drummond a
făcut următoarea remarcă: „Taxa de intrare
în împărăţia cerurilor nu e nimic. Abona-
mentul anual — asta e totul."
S. Parabola oii pierdute (15:1-7)
15:1,2 Misiunea de învăţător a Domnu-
lui nostru din capitolul 14 pare să-i fi atras
pe dispreţuiţii perceptori ai impozitului,
precum şi alte persoane păcătoase în exteri-
or. Deşi Isus i-a mustrat pe aceştia pentru
păcatele lor, mulţi dintre ei au recunoscut că
Domnul are dreptate. Ei i-au dat dreptate lui
Cristos, chiar în defavoarea lor. Pătrunşi de
o adevărată pocăinţă, ei L-au recunoscut ca
Domn. Oriunde Isus găsea oameni dispuşi
să-şi recunoască păcatul, El gravita spre ei şi
le dăruia ajutor spiritual şi binecuvântări.
Fariseii şi cărturarii erau înciudaţi
pentru că Isus a fraternizat cu oameni recu-
noscuţi drept păcătoşi. Ei nu îi tratau cu har
pe aceşti leproşi sociali şi morali şi aveau
resentimente faţă de Isus pentru că El se
apropia de aceşti oameni. Şi astfel ei i-au
azvârlit acuza: „Omul acesta îi primeşte pe
păcătoşi şi mănâncă cu ei." Desigur, acuza-
ţia era adevărată. Ei îi atribuiau însă o vină,
deşi, procedând aşa, Domnul Isus nu făcea
altceva decât să împlinească scopul pentru
care a venit în lume!
Tocmai ca răspuns la acuzaţia lor a
povestit Domnul Isus parabolele oii pierdute,

Luca

251

a monedei pierdute şi a fiului pierdut. Toate
acestea erau rostite la adresa fariseilor, care
nu s-au smerit niciodată suficient în faţa lui
Dumnezeu pentru a-şi recunoaşte starea
pierdută. în fapt, ei erau la fel de pierduţi ca
vameşii şi păcătoşii, dar refuzau cu încăpăţâ-
nare s-o recunoască. Ideea centrală a celor
trei naraţiuni este că Dumnezeu Se bucură
nespus de mult când îi vede pe păcătoşi
pocăindu-se, dar nu are nici o satisfacţie să
vadă făţarnici cu neprihănire de sine, care
sunt prea mândri să recunoască starea groaz-
nică de păcătoşenie în care se află.
15:3, 4 Aici Domnul Isus este înfăţişat
sub simbolul unui păstor. Cele nouăzeci şi
nouă de oi îi reprezintă pe cărturari şi pe
farisei. Oaia pierdută îl întruchipează pe
vameş sau pe alt păcătos care-şi recunoaşte
păcătoşenia. Când păstorul îşi dă seama că
una din oile sale s-a pierdut, le lasă pe cele
nouăzeci şi nouă în pustiu adică afară din
staul, şi se duce după cea pierdută, până
când o găseşte. în ce-L priveşte pe Domnul,
această călătorie a constat în coborârea Sa pe
pământ, desfăşurarea lucrării publice, respin-
gerea Sa, suferinţele şi moartea Sa. Cât de
adevărate sunt cuvintele binecunoscutului
imn: „The Ninety and Nine" („Cele nouă-
zeci şi nouă"):
Dar nici unul din răscumpăraţi n-a ştiut
Cât de adânci au fost apele traversate,
Nici cât de neagră noaptea prin care a trecut
Domnul
Până când a găsit oaia pierdută.
— Elizabeth C. Clephane
15:5 După ce a găsit oaia, el a aşezat-o
pe umerii săi şi a adus-o acasă la el. Asta
sugerează că oaia salvată s-a bucurat de
privilegiile şi intimitatea pe care nu le cunos-
cuse, cât timp se aflase la un loc cu celelalte.
15:6 Păstorul şi-a chemat prietenii şi
vecinii, pentru ca aceştia să se poată bucura
împreună cu el de salvarea oii pierdute.
Vedem aici bucuria Mântuitorului pentru
fiecare păcătos ce se pocăieşte.
15:6 Lecţia care se desprinde de aici e
limpede: Este bucurie în cer pentru un
singur păcătos care se pocăieşte, dar nu e
nici o bucurie pentru nouăzeci şi nouă de
păcătoşi care n-au fost niciodată mustraţi în
inima lor şi conştientizaţi de starea lor pier-
dută. Versetul 7 nu înseamnă că ar fi unii
care nu ar avea nevoie de pocăinţă. Toţi
oamenii sunt păcătoşi şi toţi trebuie să se
pocăiască, pentru a fi mântuiţi. Versetul îi

descrie pe cei care, în opinia lor, n-au
trebuinţă de pocăinţă.
T. Parabola monedei pierdute (15:8-10)
Femeia din istorioara de faţă ar putea
să-L întruchipeze pe Duhul Sfanţ, care îi
caută pe cei pierduţi cu lampa Cuvântului
lui Dumnezeu. Cele nouă monede se referă
la cei nepocăiţi, în vreme ce moneda pier-
dută îl reprezintă pe omul care este dispus
să mărturisească că nu are legătură cu Dum-
nezeu, în relatarea precedentă, oaia se rătăci-
se din proprie voinţă. în schimb, moneda
este un obiect fără viaţă, asta sugerând con-
diţia unui păcătos, care este mort în păcatele
sale.
Femeia caută cu grijă moneda până
când o găseşte. Apoi cheamă prietenele şi
vecinele ei, pentru ca şi ele să se bucure
împreună cu ea. Banul pierdut pe care 1-a
găsit ea i-a adus mai multă satisfacţie decât
ceilalţi nouă bani, pe care nu i-a pierdut
niciodată. Tot aşa este şi cu Dumnezeu.
Păcătosul care se smereşte şi îşi mărturiseşte
starea pierdută umple de bucurie inima lui
Dumnezeu, pe când Domnul nu se bucură de
cei care nu simt niciodată nevoia de a se
pocăi.
U. Parabola fiului pierdut (15:11-32)
15:11-16 Dumnezeu Tatăl este descris
aici ca fiind un om ce avea doi fii. Cel mai
tânăr îl simbolizează pe păcătosul care se
pocăieşte, în timp ce fiul mai mare îi ilus-
trează pe cărturari şi pe farisei. Aceştia sunt
fiii lui Dumnezeu în virtutea creaţiei, nu a
răscumpărării. Fiul mai tânăr mai este cunos-
cut şi sub denumirea de fiul risipitor —
adică un om extravagant, care face risipă de
bani. Fiul acesta s-a săturat la un moment dat
de casa tatălui său şi s-a decis să plece de
acasă. El n-a mai putut aştepta până la moar-
tea tatălui său, ci i-a cerut acestuia partea de
moştenire ce i se cuvenea, înainte de timpul
rânduit. Tatăl le-a împărţit fiilor partea ce li
se cuvenea. La scurt timp după aceea, fiul
cel tânăr s-a dus într-o ţară îndepărtată şi
şi-a cheltuit banii fără nici o măsură, în
satisfacerea plăcerilor păcătoase. De îndată
ce i s-au terminat banii, ţara în care locuia a
intrat într-o adâncă depresiune economică şi
tânărul s-a trezit dintr-odată fără nici un ban.
Singurul loc de muncă pe care 1-a găsit a fost
acela de îngrijitor la porci—slujbă care i-ar
fi repugnat oricărui evreu. Pe când păştea
porcii care se hrăneau cu roşcovele lor, 1-a
cuprins invidia, căci aceste animale aveau cu

252

Luca

ce se hrăni, în timp ce el era gata să moară
de foame. Gândindu-se la aceasta, el s-a
decis să facă ceva şi astfel şi-a luat inima în
dinţi, hotărându-se să se întoarcă la tatăl său,
cu pocăinţă în suflet, să-şi recunoască păca-
tul şi să-i ceară iertare. El şi-a dat seama că
nu mai este vrednic să se numească fiul
tatălui său, drept care s-a gândit să-i ceară
tatălui un post de simplu argat.
15:20 Cu mult înainte de a ajunge acasă,
tatăl lui l-a văzut şi a fost cuprins de milă
faţă de el, a alergat şi a căzut pe gâtul lui
şi I-a sărutat mult. Aici este probabil singu-
rul loc din Biblie în care se spune că Dum-
nezeu S-a grăbit, în sens pozitiv. Steward
explică:
Cu multă îndrăzneală, Isus L-a înfăţişat pe
Dumnezeu nu în postura de a-1 aştepta pe copi-
lul său ruşinat să se întoarcă acasă pleoştit, nici
ca Unul care rămânea în demnitatea Sa, ci ca
Unul care S-a grăbit să-1 aducă cât mai degrabă
acasă, aşa ruşinat, zdremţăros şi întinat cum era,
primindu-1 cu braţele deschise. Acelaşi termen:
„Tată" a întunecat, pe de o parte, culoarea
păcatului, iar pe de alta a potenţat gloria şi
splendoarea iertării.47
15:21-25 Fiul şi-a mărturisit păcatele,
până în punctul în care era gata să ceară de
lucru. Atunci tatăl l-a întrerupt, poruncindu-
le robilor săi să-1 îmbrace pe fiul Său cu
haina cea mai bună, să-i pună un inel în
deget şi încălţăminte în picioare. De ase-
menea a ordonat să se pregătească un ospăţ
mare, pentru a sărbători întoarcerea fiului
său, care fusese pierdut şi a fost găsit. Din
punctul de vedere al tatălui, fiul său fusese
mort, dar acum era viu. Cineva a făcut
remarca: „Tânărul acesta dorise să se distre-
ze, găsind satisfacţii într-o ţară îndepărtată.
Dar adevărata satisfacţie a găsit-o doar
atunci când i-a venit mintea la loc şi s-a
întors în casa tatălui său." Observaţi că se
spune că au început să se înveselească, dar
nu se spune deloc că bucuria lor s-ar fi
terminat. Tot aşa este şi cu mântuirea unui
păcătos.
15:25-27 Când s-a întors fiul cel mare
de la ogor şi a auzit veselia mare, l-a întrebat
pe unul din robi ce se întâmplă. Acesta i-a
spus că fratele său mai mic s-a întors acasă
şi că tatăl său nu mai putea de bucurie.
15:28-30 Fiul cel mare a fost atunci
cuprins de mânie şi gelozie, refuzând să ia
parte la bucuria tatălui său. J. N. Darby se
exprimă foarte adânc aici: „Acolo unde se

află fericirea lui Dumnezeu nu poate veni
neprihănirea de sine. Dacă Dumnezeu este
bun cu păcătosul, ce rost mai are propria
mea neprihănire?" Când tatăl lui l-a rugat să
participe şi el la festivităţi, acesta a refuzat,
bombănind că el nu fusese niciodată răsplătit
pentru că l-a slujit până atunci pe tatăl său cu
credincioşie şi ascultare. Dar lui nu i se
dăduse nici măcar un ied, darmite un viţel
îngrăşat! El s-a plâns că atunci când s-a
întors fiul risipitor, după ce a cheltuit banii
tatălui său cu femeile desfrânate, tatăl nu a
stat pe gânduri, ci i-a pregătit un mare ospăţ.
Observaţi cum se exprimă fiul cel mare:
„acest fiu al tău", refuzând să-1 numească
fratele lui.
15:31,32 Răspunsul tatălui a lăsat să se
înţeleagă că e mare bucurie pentru restaura-
rea unuia pierdut, în vreme ce un fiu încăpă-
ţânat, ingrat şi neîmpăcat nu constituie nici
un motiv de bucurie.
Fiul mai mare este o imagine plastică a
cărturarilor şi fariseilor. Ei îi purtau necaz lui
Dumnezeu pentru că Se purta cu milă pînă şi
faţă de păcătoşii cei mai mari. în concepţia
lor, dar nu şi în a lui Dumnezeu, ei L-au
slujit cu credincioşie şi niciodată nu I-au
călcat poruncile. Cu toate acestea, ei nu au
fost niciodată răsplătiţi cum se cuvine pentru
asta. Adevărul e că ei erau nişte făţarnici
religioşi şi păcătoşi vinovaţi. Mândria lor i-a
orbit, nemaiputând astfel vedea cât de mare
era prăpastia dintre ei şi Dumnezeu, după
cum ei nu vedeau faptul că El îi copleşise cu
binecuvântări nespus de multe. O, dacă ar fi
fost ei gata să se pocăiască şi să-şi recunoas-
că păcatele, câtă bucurie I-ar fi produs aceas-
ta Tatălui şi atunci şi ei ar fi fost un prilej de
sărbătoare!
V. Parabola ispravnicului nedrept
(16:1-13)
16:1, 2 Domnul Isus îi lasă acum pe
cărturari şi pe farisei, îndreptându-Şi atenţia
spre ucenici, pe care-i învaţă lecţia isprăvni-
ciei. Pe bună dreptate acest paragraf a fost
considerat cel mai dificil din toată evanghe-
lia după Luca. Motivul stă în faptul că istoria
ispravnicului nedrept ar părea să elogieze
necinstea. Vom vedea însă îndată că nu aşa
stau lucrurile. Bogatul din text îl reprezintă
pe Dumnezeu. Administratorul (sau „is-
pravnicul", în alte traduceri) este cel căruia
i s-a încredinţat sarcina de a administra
averea altcuiva. Din naraţiune reiese că orice
ucenic al Domnului este în acelaşi timp şi un
administrator. Administratorul de care ne

Luca

253

ocupăm a fost acuzat că a delapidat din
fondurile patronului său. A fost chemat să
dea socoteală şi i s-a comunicat că a fost
destituit.
16:3-6 Administratorul a făcut atunci
nişte calcule rapide, dându-şi seama că va
trebui să-şi asigure existenţa. Numai că el
era prea înaintat în vârstă pentru a se angaja
la muncă fizică şi prea mândru pentru a
cerşi (deşi când era vorba să fure, nu avea
nici un orgoliu). Atunci cum avea să-şi
asigure traiul? îndată a conceput un plan
meşteşugit prin care să-şi facă prieteni, care
să fie milostivi cu el când va da de greu.
Planul consta în următoarea strategie: se va
duce la unul din clienţii patronului său şi-1 va
întreba cât îi datora acesta stăpânului său.
Când clientul i-a spus: o sută de măsuri de
untdelemn, administratorul i-a cerut să
plătească doar pentru cincizeci, contul fiind
apoi încheiat.
16:7 Un alt client îi datora stăpânului său
o sută de măsuri de grâu. Administratorul
i-a spus să achite doar pentru optzeci, el
urmând să considere factura achitată în
întregime.
16:8 Partea şocantă intervine atunci când
stăpânul 1-a lăudat pe administratorul
nedrept, pentru că lucrase cu prudenţă!
Cum ar putea cineva aproba o atare necin-
ste? Ceea ce a făcut administratorul a fost
nedrept. Versetele care urmează arată că
administratorul nu a fost deloc elogiat pentru
necinstea lui, ci doar pentru simţul său de
prevedere. El a avut în vedere viitorul său şi
şi-a purtat de grijă. El a sacrificat câştigul
prezent pentru răsplata viitoare. Aplicând
lecţia la viaţa noastră, trebuie să facem însă
o importantă precizare: viitorul copilului lui
Dumnezeu nu este pe acest pământ, ci în cer.
După cum administratorul a luat toate măsu-
rile pentru a se asigura că va avea prieteni
când se va retrage la pensie, aici pe pământ,
tot aşa şi creştinul trebuie să uzeze de bunu-
rile Stăpânului său în aşa fel încât să se
asigure că va avea parte de o bună primire
când va ajunge în cer.
Domnul a spus: „Fiii veacului acestuia,
faţă de generaţia lor, sunt mai înţelepţi
decât fiii luminii." Asta înseamnă că cei
nenăscuţi din nou şi nepocăiţi dau dovadă de
mai multă înţelepciune, îngrijindu-se de
viitorul lor în lumea de acum, decât au grijă
credincioşii adevăraţi să-şi adune comori în
cer.
16:9 Noi trebuie să ne facem prieteni
prin mijloacele mamonei nedrepte. Adică

trebuie să ne folosim de bani şi alte resurse
materiale în aşa fel încât să câştigăm suflete
pentru Cristos şi astfel să încheiem prietenii
care să dureze toată veşnicia, cum se expri-
mă şi Pierson:
Banii pot fi folosiţi pentru a cumpăra Biblii,
cărţi, tractate, cu care să câştigăm sufletele
oamenilor. Astfel ceea ce era material şi vremel-
nic devine nemuritor şi nematerial, spiritual şi
etern. Să zicem că cineva dispune de o sută de
dolari. Ei bine, îi va putea cheltui petrecând la
un restaurant bun sau organizând o masă pentru
prieteni, în care caz a doua zi va constata că nu
s-a ales cu nimic. Pe de altă parte, poate investi
suta aceasta în Biblii, cumpărate la preţul de 1
dolar bucata. Va achiziţiona astfel 100 de exem-
plare ale Cuvântului lui Dumnezeu. Pe acestea
le va sădi apoi cu multă chibzuinţă, ca sămânţă
pentru împărăţia cerurilor iar sămânţa aceea va
da rod nu de alte Biblii, ci de suflete omeneşti.
Din mamona nedreaptă el şi-a făcut astfel
prieteni, care, atunci când el va da greş, îl vor
primi în locuinţele lor cereşti.48
Aşadar aceasta este învăţătura Domnului
cu privire la acest text. Prin investirea înţe-
leaptă a bunurilor materiale putem să ne
asigurăm că vom avea parte de binecuvântă-
rile altor oameni. Ne vom asigura că atunci
când vom intra pe porţile raiului, vom fi
întîmpinaţi cu bucurie de ceata celor care au
fost mântuiţi prin dărnicia şi rugăciunile
noastre jertfitoare. Oamenii aceştia ne vor
mulţumi, spunând: „Tu ai fost cel care m-ai
chemat, ajutându-mă să ajung aici." Iată ce
spune şi Darby în această privinţă:
Omul, în general, este administratorul lui Dum-
nezeu, în alt sens şi în alt context, Israel a fost
administratorul lui Dumnezeu, aşezat în via lui
Dumnezeu. Lui i s-a încredinţat legea, făgăduin-
ţele, legămintele şi închinarea. Dar, în general,
s-a constatat că Israelul a risipit bunurile Sale.
Omul, în postura de administrator, a fost găsit cu
totul lipsit de credincioşie. Ce e de făcut, acum?
Apare Dumnezeu şi, în suveranitatea harului
Său, transformă lucrurile pe care omul le-a
corupt aici pe pământ în mijloace ale roadelor
Sale cereşti. Lucrurile din lumea aceasta, aflate
în mâna omului, nu trebuie să fie folosite de
acesta spre obţinerea unor satisfacţii maxime din
lumea actuală, care e, oricum, total despărţită de
Dumnezeu, ci cu gândul la viitor. Noi nu trebuie
să ne străduim să posedăm lucruri aici pe pă-
mânt, ci, prin folosirea raţională a acestor lu-
cruri, să ne îngrijim de alte vremuri. Este mai

254

Luca

bine să le investim pe toate pentru obţinerea
unui singur prieten, decât să avem bani în pre-
zent. Omul în vremea de acum se îndreaptă spre
pierzare. De aceea, în prezent omul este un
ispravnic ce nu-şi găseşte locul.49
16:10 Dacă suntem credincioşi în admi-
nistrarea celor mai mici lucruri (banii),
atunci vom fi credincioşi şi în mânuirea
lucrurilor mari (comorile spirituale). Pe de
altă parte, omul care este nedrept în folosirea
banilor pe care i i-a încredinţat Dumnezeu va
fi nedrept şi atunci când i se vor încredinţa
responsabilităţi mult mai mari. Importanţa
relativ mică a banilor este evidenţiată de
folosirea expresiei în cele mai mici lucruri.
16:11 Oricine nu este cinstit în mânuirea
mamonei nedrepte pentru Domnul să nu se
aştepte să i se încredinţeze adevăratele
bogăţii. Banii sunt numiţi în original mamo-
na nedreaptă deoarece folosirea lor e carac-
terizată de alte scopuri decât cele de proslă-
vire a lui Dumnezeu. Banii sunt astfel con-
trastaţi cu adevăratele bogăţii. Valoarea
banilor este nesigură şi vremelnică. Valorea
realităţilor spirituale este statornică şi eternă.
16:12 Versetul 12 face distincţie între
ceea ce este al altuia şi ceea ce este al tău.
Tot ceea ce posedăm — banii noştri, timpul
şi talentele noastre — aparţin Domnului iar
noi trebuie să le punem în slujba Lui. Ceea
ce este al nostru se referă la răsplăţile pe
care le culegem în viaţa de acum şi în cea
viitoare, ca urmare a slujirii noastre credin-
cioase pentru Cristos. Dacă nu am fost cre-
dincioşi în ceea ce este al Lui, cum poate El
să ne încredinţeze ceea ce este al nostru?
16:13 Este cu totul imposibil să trăim
simultan, şi pentru lucruri, şi pentru Dumne-
zeu. Dacă banul a spus stăpânire pe noi,
înseamnă că nu-L mai putem sluji cu adevă-
rat pe Domnul. Căci pentru a aduna avere,
vom fi nevoiţi să ne concentrăm toate ener-
giile în această direcţie, punând în joc tot ce
avem mai de preţ în fiinţa noastră în scopul
atingerii acelui obiectiv. Dar prin însuşi actul
acesta îl jefuirn pe Dumnezeu de ceea ce
este, pe drept, al Lui. Vom fi cu inima îm-
părţită. Ne vor stăpâni mobiluri contradicto-
rii. Deciziile luate de noi vor fi determinate
de obiectivul central al vieţii: acumularea de
avere. Căci unde este comoara noastră, acolo
va fi şi inima noastră. în efortul de a ne
îmbogăţi, vom sluji mamonei. Dar este cu
neputinţă să-L slujim şi pe Dumnezeu, în
acelaşi timp. Mamona ţipă încontinuu, să-i
dăm tot ce avem şi ce suntem — serile

noastre care erau odată libere, week-endurile
şi timpul pe care ar fi trebuit să-1 consacram
Domnului.
W.  Fariseii lacomi (16:14-18)
16:14 Fariseii nu erau doar mândri şi
făţarnici, ci şi lacomi, pe deasupra. Ei cre-
deau că evlavia este un mijloc de îmbogăţire.
Ei au ales religia ca vocaţie, cum alege
cineva o profesie bine remunerată. Slujirea
lor nu era concepută pentru a-L slăvi pe
Dumnezeu şi a fi de folos aproapelui, ci, mai
degrabă, pentru a le spori averile. Când L-au
auzit pe Domnul Isus propovăduind că
trebuie să renunţe la bogăţiile lor din această
lume, adunându-şi comori în cer, ei şi-au
bătut joc de El. Pentru ei banii erau mai
reali, mai palpabili decât făgăduinţele lui
Dumnezeu. Nimic nu putea să-i împiedice pe
ei de a-şi strânge bogăţii.
16:15 în exterior, fariseii păreau pioşi şi
spirituali. Ei se considerau neprihăniţi în
ochii oamenilor. Dar dincolo de înfăţişarea
lor înşelătoare, Dumnezeu vedea lăcomia
inimilor lor. El nu Se lăsa înşelat de prefăcă-
toria lor. Stilul de viaţă manifestat de ei şi
aprobat de alţii (Psalm 49:18) era o urâciu-
ne înaintea lui Dumnezeu. Ei se considerau
încununaţi de succes pentru măiestria cu care
reuşeau să îmbine practicarea religiei, ca
ocupaţie, cu bunăstarea financiară. Dar în
ce-L privea pe Dumnezeu, ei erau nişte
adulteri spirituali. Ei spuneau cu gura că-L
iubesc pe Dumnezeu, dar în realitate mamo-
na era zeul lor.
16:16 Restul versetelor din acest frag-
ment, 16-18, prezintă dificultăţi de înţelege-
re. La prima lectură, ele nu par să aibă vreo
legătură cu cele precedente şi cu cele ce
urmează. Dar, în opinia noastră, sensul lor va
fi desluşit cel mai bine atunci când ne vom
aminti că subiectul capitolului 16 este lăco-
mia şi necredincioşia fariseilor. Tocmai aceia
care se făleau cu respectarea atentă a legii
sunt demascaţi acum ca nişte avari făţarnici.
Spiritul legii este prezentat în contrast puter-
nic cu spiritul fariseilor.
Legea şi profeţii au ţinut până la loan.
Cu aceste cuvinte, Domnul a descris dispen-
saţia legii, care a început cu Moise şi s-a
sfârşit cu loan Botezătorul. Dar acum era
inaugurată o nouă dispensaţie. De la loan
încolo s-a predicat împărăţia lui Dumne-
zeu, loan Botezătorul a venit vestind sosirea
Regelui de drept al Israelului. El le-a spus
oamenilor că dacă se pocăiesc, Domnul Isus
va domni peste ei. Ca urmare a propovădu-

Luca

255

irii lui şi a propovăduirii de mai târziu a
Domnului Isus Însuşi, precum şi a ucenici-
lor, mulţi au răspuns cu inima deschisă la
mesajul propovăduit.
„Fiecare pătrunde în ea dând năvală"
înseamnă că cei care au răspuns la mesaj
literalmente au luat împărăţia cu asalt. De
pildă, vameşii şi păcătoşii au fost nevoiţi să
sară peste obstacolele puse în calea lor de
farisei. Alţii au trebuit să ia măsuri drastice,
apelând la bisturiu, pentru a-şi scoate din
inimă iubirea banului. Mulţi au avut de
învins prejudecăţi imense.
16:17, 18 Dar noua dispensaţie nu a
însemnat nicidecum renunţarea la adevăruri-
le morale de bază. Ar fi mai uşor să treacă
cerul şi pământul decât să cadă o singură
frântură de literă din Lege. O frântură
din Lege s-ar putea asemăna cu liniuţa de la
litera „t" sau punctul de pe litera „i".
Fariseii susţineau că ei se află în împără-
ţia lui Dumnezeu, dar Domnul spunea, de
fapt: „Nu puteţi nesocoti marile legi morale
ale lui Dumnezeu, pretinzând, în acelaşi
timp, că vă aflaţi în împărăţia Lui." Poate că
ei vor fi întrebat: „Dar ce precept moral
important am nesocotit?" Drept care, Dom-
nul le-a atras atenţia asupra legii căsniciei, ca
o lege care nu va trece. Orice om care divor-
ţează de soţia sa şi se căsătoreşte cu alta
comite adulter şi oricine se căsătoreşte cu
o femeie divorţată comite de asemenea
adulter. Este exact ce făceau fariseii, pe
plan spiritual. Poporul evreu fusese aşezat
într-o poziţie privilegiată, în cadrul legămân-
tului pe care 1-a încheiat Dumnezeu cu
evreii. Dar aceşti farisei îi întorceau acum
spatele lui Dumnezeu, prin goana lor nebună
după înbogăţire. Din verset s-ar putea de-
duce că ei erau vinovaţi nu numai de adulter
spiritual, ci şi de adulter fizic.
X. Bogatul şi Lazăr (16:19-31)
16:19-21 Domnul Şi-a încheiat discursul
pe tema bunei gospodăriri a bunurilor mate-
riale cu naraţiunea ce urmează, în care ni se
prezintă două vieţi, două decesuri şi două
lumi de apoi. A se observa că nu ni se spune
că ar fi vorba de o parabolă. Subliniem acest
fapt, întrucât unii critici par să atenueze
implicaţiile grave ale naraţiunii, sub pretex-
tul că ar fi doar o parabolă.
De la bun început, trebuie să precizăm că
bogatul, al cărui nume nu este precizat, nu a
fost condamnat să se ducă în Hades din
pricina bogăţiilor sale. Temelia mântuirii
este credinţa în Domnul Isus şi oamenii sunt

condamnaţi pentru că au refuzat să creadă în
El. Dar acest bogat a demonstrat că nu pose-
da credinţă autentică, ce duce la mântuire,
prin modul total lipsit de grijă şi interes în
care s-a purtat cu cerşetorul care a fost
aşezat la uşa sa. Dacă inima i-ar fi fost plină
de dragostea lui Dumnezeu, nu şi-ar fi îngă-
duit să trăiască în huzur, când un semen al
său, un sărac, stătea la uşa lui, cerşindu-i
câteva firimituri de pâine. Dimpotrivă, el ar
fi luat cu asalt împărăţia, lepădându-se de
dragostea sa de bani.
Tot atât de adevărat este că Lazăr nu a
fost mântuit pentru că era sărac. Mai degra-
bă, el şi-a pus încrederea în Domnul, accep-
tând în dar mântuirea sufletului său.
Să analizăm acum portretul bogatului,
numit uneori Dives (care înseamnă în latină
bogat). El purta doar hainele cele mai scum-
pe, făcute la comandă iar masa îi era încărca-
tă cu cele mai alese bucate. El trăia doar
pentru el însuşi, satisfăcându-şi toate plăce-
rile şi poftele trupului său. Pentru Dumnezeu
nu avea nici o dragoste adevărată şi nici de
aproapele lui nu-i păsa.
Lazăr ne este prezentat într-un contrast
izbitor. El era un cerşetor nenorocit, aşezat
în fiecare zi în faţa casei bogatului, plin de
bube, sleit de foame şi încolţit de câinii
soioşi ce veneau şi-i lingeau rănile.
16:22 Când a murit cerşetorul, a fost
dus de îngeri în sânul Iui Avraam. Mulţi
pun la îndoială faptul că îngerii realmente ar
participa la strămutarea la cer a sufletelor
credincioşilor. Noi nu vedem însă că ar
exista vreun motiv să punem la îndoială forţa
evidentă a cuvintelor din versetul 22. îngerii
îi slujesc pe credincioşi în viaţa aceasta şi nu
pare să existe vreun motiv care să-i împiedi-
ce s-o facă şi la moartea lor. Sânul Iui Avra-
am este o expresie încărcată de simbolism,
ce denotă un loc de mare fericire. Pentru
orice evreu, gândul de a avea părtăşie cu
Avraam sugera o bucurie inexprimabilă. Noi
credem că sânul lui Avraam este totuna cu
cerul (raiul). Când a murit bogatul, trupul
lui a fost îngropat — acelaşi trup pentru
care avusese atâta grijă şi pentru care cheltu-
ise atâţia bani.
16:23,24 Dar lucrurile nu se opresc aici.
Sufletul său, acea parte conştientă din el, s-a
dus în Hades. Hades este, în originalul grec
al Noului Testament, totuna cu Şeol-xA din
Vechiul Testament. Este starea duhurilor
care au părăsit această lume. în perioada
Vechiului Testament, era considerat a fi
locuinţa de după moarte a celor mântuiţi, cât

256

Luca

şi a celor nemântuiţi. Aici este numit locuin-
ţa celor nemântuiţi, deoarece citim că boga-
tul era în chinuri.
Ucenicii trebuie să fi fost consternaţi
când L-au auzit pe Isus spunând că acest
evreu bogat s-a dus în Hades. Conform
Vechiului Testament, ei fuseseră învăţaţi să
considere bogăţiile drept un semn al bunăvo-
inţei şi binecuvântării lui Dumnezeu. Unui
israelit care asculta de Domnul i se făgăduia
prosperitate materială. Atunci cum putea un
iudeu bogat să meargă în Hades? Domnul
Isus tocmai anunţase că odată cu propovădu-
irea lui loan începuse o nouă ordine a lucru-
rilor. De acum încolo, bogăţiile nu vor mai fi
un semn distinctiv al binecuvântărilor, ci vor
constitui o punere la probă a credincioşiei
cuiva, în administrarea lucrurilor încredinţa-
te. Cui i s-a dat mult mult i se va cere.
Versetul 23 infirmă teoria aşa-numitului
„somn al sufletului", conform căreia sufletul
nu s-ar afla în stare conştientă în intervalul
dintre moarte şi înviere/Dimpotrivă, versetul
ne arată limpede că dincolo de mormânt ne
aşteaptă o existenţă conştientă. De fapt,
rămânem uimiţi de gradul foarte cuprinzător
al cunoştinţelor pe care le poseda bogatul.
L-a văzut de departe pe Avraam şi pe
Lazăr în sânul Iui. Ba chiar a putut să
comunice cu Avraam. Adresându-i-se cu
cuvintele: Părinte Avraam, i-a cerut îndu-
rare, rugându-1 să-1 trimită pe Lazăr să-i
aducă o picătură de apă, ca să-şi răcorească
limba. Desigur, se ridică în acest punct
întrebarea cum poate un suflet fără trup să
cunoască setea şi să simtă dogoarea focului.
Conchidem că lucrurile sunt enunţate la
modul figurat aici, dar asta nu înseamnă
nicidecum că suferinţa nu era reală.
16:25 Avraam i s-a adresat cu termenul
fiule, sugerând că acesta era un descendent
fizic al său, dar nu şi spiritual. Patriarhul i-a
amintit de viaţa de lux, confort şi huzur pe
care a dus-o pe pământ. El a descris şi sără-
cia şi suferinţele prin care a trecut Lazăr.
Acum, de partea cealaltă a mormântului,
rolurile s-au inversat. Inegalităţile din viaţa
de aici au fost răsturnate.
16:26 Aflăm din acest pasaj că alegerile
pe care le facem în viaţa de acum hotărăsc
destinul nostru etern şi că, odată ce a interve-
nit moartea, destinul nostru este pecetluit.
Nu există posibilitatea trecerii de la locuinţa
celor mântuiţi la aceea a celor condamnaţi şi
vice versa.
16:27-31 în moarte, îl vedem dintr-odată
pe bogat transformat într-un evanghelist. El

îşi exprimă astfel dorinţa ca cineva să se
ducă la cei cinci fraţi ai săi ca să-i prevină,
să nu ajungă şi ei în acest loc de chin. Avra-
am i-a răspuns că aceşti cinci fraţi, întrucât
sunt evrei, au Scriptura Vechiului Testament
şi aceasta trebuie să le fie suficientă preve-
nire. Dar bogatul l-a contrazis pe Avraam,
afirmând că dacă se va duce cineva dintre
cei morţi, se vor pocăi. Cuvântul ultim l-a
avut însă Avraam, care a arătat că eşecul de
a asculta de Cuvântul lui Dumnezeu e carac-
terizat de finalitate. Dacă oamenii nu vor să
audă Cuvântul lui Dumnezeu aşa cum se
găseşte el consemnat în Biblie, nu vor crede
nici dacă ar învia cineva din morţi. Lucrul
acesta este dovedit cu prisosinţă prin faptul
că Domnul Isus însuşi a înviat din morţi, şi
totuşi oamenii nu cred în El.
Din Noul Testament noi ştim că atunci
când moare un credincios, trupul lui merge
în mormânt, dar sufletul lui merge în cer, în
prezenţa lui Cristos (2 Cor. 5:8; Fii. 1:23). în
schimb, când moare un necredincios, trupul
lui merge de asemenea în mormânt, dar
sufletul lui se duce în Hades. Pentru el,
Hadesul este un loc de suferinţă şi căinţă.
La Răpire, trupurile credincioşilor vor fi
înviate din mormânt şi reunite cu duhurile şi
sufletele lor (1 Tes. 4:13-18). Apoi ei vor
locui cu Cristos, pe vecie. La Judecata de la
Marele Tron Alb, trupurile, duhurile şi sufle-
tele necredincioşilor vor fi reunite (Apo.
20:12, 13). Apoi ei vor fi aruncaţi în iazul de
foc, locul pedepsei veşnice.
Şi astfel, capitolul 16 se încheie cu acest
avertisment cât se poate de solemn la adresa
fariseilor şi a tuturor celor care trăiesc pentru
bani. Ei procedează aşa spre pierzarea sufle-
telor lor. Este mai bine să cerşeşti pâine aici
pe pământ, decât să cerşeşti apă în Hades.
IX. FIUL OMULUI ÎŞI INSTRUIEŞTE
UCENICII (17:1-19:27)
A. Cu privire Ia pericolul ofensării
(17:1,2).
E greu de stabilit în acest punct din acest
capitol înlănţuirea ideilor. Mai că suntem
înclinaţi să credem că Luca ar fi compilat
aici câteva subiecte fără legătură între ele.
Dar remarcile Domnului Isus, despre perico-
lul de a ofensa, cu care începe capitolul, ar
putea fi puse în legătură cu istoria bogatului
de la sfârşitul capitolului 16. A trăi în lux şi
satisfacerea plăcerilor ar putea constitui o
pricină de poticnire pentru alţii, care sunt
mai de puţin timp credincioşi. Mai ales, dacă

Luca

257

un om are reputaţia de a fi creştin, în care
caz exemplul lui va fi urmat de alţii. Cât de
gravă este, în acest caz, fapta de a-i convinge
pe unii oameni, dispuşi să-L urmeze pe
Cristos, să aleagă, în schimb, o viaţă de
materialism şi închinare la zeul banului!
Desigur, principiul se aplică în egală
măsură şi la modul general. Cei mici pot fi
făcuţi să se poticnească, dacă vor fi încura-
jaţi să îmbrăţişeze duhul şi stilul de viaţă al
lumii. Ei vor putea fi făcuţi să se poticnească
dacă li se vor propovădui învăţături ce dilu-
ează sensurile precise ale Cuvântului lui
Dumnezeu, aşa cum le găsim exprimate în
Biblie. Orice lucru care îi îndepărtează de la
calea unei credinţe simple şi curate, de
devotament faţă de Domnul, de sfinţenie şi
predare, va constitui o pricină de poticnire.
Bun cunoscător al naturii umane şi al
condiţiilor care prevalează în lume, Domnul
a spus că este cu neputinţă să nu vină
prilejurile de poticnire. Dar asta nu dimi-
nuează cu nimic vinovăţia celor care se lasă
antrenaţi să devină cauza poticnirii altora. Ar
fi mai bine dacă li s-ar lega o piatră de
moară de gât, şi să se înece în adâncurile
mării, decât să facă pe unul din aceşti micuţi
să se poticnească. Pare evident că folosirea
unor cuvinte atât de tari au darul de a ilustra
nu numai moartea fizică, ci şi condamnarea
veşnică.
Când Domnul s-a referit la pericolul de
a-i face pe unul din aceşti micuţi să se potic-
nească, probabil că S-a gândit nu numai la
copii, ci şi la ucenicii mai tineri pe calea
credinţei, întorşi mai de curând la Domnul.
B. Cu privire Ia nevoia de a avea un
spirit iertător (17:3,4)
în viaţa creştină nu există doar pericolul
de a-i face pe alţii să se poticnească. Mai
există şi pericolul de a ţine necaz pe cineva
sau de a refuza să-1 ierţi, când persoana
respectivă îşi cere iertare. De asta se ocupă
Domnul în fragmentul de faţă. Noul Testa-
ment ne învaţă că trebuie să urmăm urmă-
toarea procedură în situaţii de genul acesta:
1 ■   Dacă unui creştin i s-a făcut un rău, o
nedreptate, mai întâi de toate, el trebuie
să ierte în inima lui persoana care i-a
greşit (Ef. 4:32). Asta îi va păzi sufletul
de resentimente şi maliţiozitate.
2.  Apoi are datoria de a se duce în particu-
lar la persoana care i-a greşit şi s-o mus-
tre (v. 3; vezi şi Mat. 18:15). Dacă per-
soana respectivă se pocăieşte, atunci

trebuie să i se spună că a fost iertată.
Dacă păcătuieşte de repetate ori şi se
pocăieşte de repetate ori, trebuie să fie
iertată (v. 4).
3. Dacă mustrarea în particular nu dă rezul-
tatele scontate, atunci persoana lezată
trebuie să ia unul sau doi martori (Mat.
18:16). Dacă cel care a greşit nu ascultă
nici de aceştia, atunci chestiunea trebuie
adusă în faţa bisericii. Dacă nu ascultă
nici de biserică, atunci urmarea este
excomunicarea sau exluderea sa (Mat.
18:17).
Scopul mustrării şi al altor acţiuni cu
caracter disciplinar nu este acela de revanşă
sau de umilire a celui care a greşit, ci de a-1
readuce la părtăşia cu Domnul şi cu fraţii săi.
Orice mustrare trebuie să se facă în spiritul
dragostei. Noi n-avem de unde şti dacă
pocăinţa persoanei mustrate este reală. Va
trebui s-o credem pe cuvânt că s-a pocăit cu
adevărat. Acesta e şi motivul pentru care
Domnul spune: „Şi chiar dacă păcătuieşte
împotriva ta de şapte ori pe zi şi de şapte
ori pe zi se întoarce Ia tine şi zice: «Mă
pocăiesc», să-1 ierţi." Este chiar modul plin
de har şi tandreţe în care Se poartă Tatăl cu
noi înşine. Indiferent de câte ori greşim noi
faţă de El, avem totdeauna asigurarea că:
„Dacă ne mărturisim păcatele, El este credin-
cios şi drept ca să ne ierte păcatele şi să ne
curăţească de orice nedreptate." (1 loan 1:9).
C. Cu privire la Credinţă (17:5, 6)
17:5 Ideea de a ierta de şapte ori într-o
singură zi li s-a părut ucenicilor extrem de
dificilă, dacă nu de-a dreptul imposibilă. Au
considerat că nu sunt în stare de o manifes-
tare atât de avansată a harului. Şi astfel L-au
rugat pe Domnul să le mărească credinţa.
17:6 Răspunsul Domnului a lăsat să se
înţeleagă că nu era vorba despre cantitatea
credinţei, ci de calitatea ei. Mai mult, nu se
punea problema ca ei să capete mai multă
credinţă, ci să uzeze de credinţa pe care o
posedau deja. Mândria şi importanţa care ni
le acordăm nouă înşine sunt lucrurile care ne
împiedică să-i iertăm pe fraţii noştri. Mân-
dria aceea trebuie să fie smulsă din rădăcini
şi aruncată afară. Dacă credinţa cât un gră-
unte de muştar poate dezrădăcina un dud,
sădindu-1 în mare, cu atât mai mult ne va
asigura biruinţa asupra împietririi inimii
noastre şi duhului nostru nezdrobit, care ne
împiedică să ne iertăm fratele de nenumărate
ori.

258

Luca

D. Cu privire la robii netrebnici (17:7-10)
17:7-9 Adevăratul rob al lui Cristos nu
are motive să fie mândru. Orgoliul şi impor-
tanţa de sine trebuie smulse din rădăcini şi
înlocuite cu un sentiment real de nevredni-
cie. Aceasta este lecţia care se desprinde din
istoria robului. Acest slujitor arase sau păs-
cuse oile toată ziua. Când a venit acasă de la
câmp, după o zi de trudă, stăpânul nu-i
spune să se aşeze la masă penru a i se servi
cina, ci îi porunceşte să-şi pună şorţul şi să-i
servească lui cina. Abia după aceea i se
permite robului să cineze şi el. Stăpânul nu-i
mulţumeşte pentru tot ce a făcut, deoarece
sunt corvoade normale, pe care trebuie să le
îndeplinească un rob. Căci un rob aparţine
stăpânului său şi principala lui îndatorire este
să asculte de stăpânul său.
17:10 Deci ucenicii sunt robii Domnului
Isus Cristos. Ei aparţin Lui — cu duhul, cu
sufletul şi cu trupul lor. în lumina jertfei de
la Calvar, indiferent ce ar face ei, niciodată
nu vor putea să compenseze îndeajuns pen-
tru ceea ce a înfăptuit Domnul pe cruce.
Aşadar, după ce ucenicul a făcut tot ce i s-a
poruncit în Noul Testament, trebuie să recu-
noască că rămâne un rob netrebnic, care nu
a făcut decât ceea ce avea datoria să facă.
Potrivit lui Roy Hession, cinci sunt
trăsăturile care-1 caracterizează pe rob:
1.	El trebuie să fie dispus să poarte povară
după povară, fără să se ocupe de el în-
suşi.
2.	Procedând astfel, el trebuie să se împace
cu gândul că nu i se va mulţumi pentru
ceea ce a făcut.
3.	După ce a făcut toate acestea, el nu
trebuie să-1 acuze pe stăpânul său de
egoism.
4.	El trebuie să mărturisească faptul că este
un rob netrebnic.
5.	El trebuie să recunoască faptul că, pur-
tându-se cu blândeţe şi smerenie, nu a
făcut decât ceea ce avea datoria să facă.50
E. Isus îi curăţă pe cei zece leproşi
(17:11-19)
17:11 Păcatul nerecunoştinţei este un alt
pericol în viaţa ucenicului, după cum reiese
din istoria celor zece leproşi. Citim că Dom-
nul Isus Se îndrepta spre Ierusalim, de-a
lungul graniţei dintre Samaria şi Galileea.
17:12-14 Pe când intra într-un sat,
L-au întâmpinat zece leproşi, care au stat
departe. Datorită condiţiei în care se aflau,
bolii lor groaznice, ei nu s-au apropiat de El,
ci doar au strigat de la distanţă, rugându-L

să-i vindece. El le-a răsplătit credinţa, spu-
nându-le să se ducă şi să se arate preoţilor.
Asta însemna că până când ajungeau la
preot, aveau să fie deja vindecaţi de lepra
lor. Preotul nu avea puterea de a-i vindeca, ci
doar rolul de a-i declara vindecaţi. Ascul-
tând de cuvântul Domnului, leproşii au
pornit către locuinţa preoţilor şi pe când se
duceau, au fost curăţiţi de boala lor.
17:15-18 Toţi au avut credinţa că vor fi
vindecaţi, dar numai unul din cei zece s-a
întors să-I mulţumească Domnului. Intere-
sant e că acesta era un samaritean, unul din
vecinii atât de dispreţuiţi ai evreilor, cu care
nu voiau să aibă nimic de a face. Acesta s-a
aruncat cu faţa la pământ—în postura de
adevărat închinător — şi la picioarele lui
Isus — adevăratul loc de închinăciune. Isus
a întrebat dacă n-au fost curăţiţi toţi cei zece
şi dacă numai „străinul" acesta s-a găsit să
se întoarcă şi să dea slavă lui Dumnezeu.
Unde erau ceilalţi nouă?
17:19 întorcându-se spre samaritean,
Domnul Isus a spus: „Scoală-te şi du-te.
Credinţa ta te-a făcut bine." Numai cele
zece procente de credincioşi recunoscători
moştenesc adevăratele bogăţii ale lui Cristos.
Isus întâmpină gestul nostru de întoarcere (v.
15) şi de mulţumire (v. 16) cu noi binecu-
vântări. „Credinţa ta te-a făcut bine" ar
putea sugera că pe când cei nouă au fost
curăţiţi de lepră, al zecelea a fost şi mântuit
de păcat, pe deasupra!
F.  Cu privire la venirea împărăţiei
(17:20-37)
17:20,21 E greu de stabilit dacă fariseii
au fost sinceri când au pus întrebarea despre
împărăţie sau dacă au dorit să-şi bată joc.
Ştim totuşi că, fiind evrei, aveau nădejdea
venirii cu putere şi glorie a unei împărăţii. Ei
aşteptau semne exterioare şi manifestări
vizibile^ pe plan politic. Mântuitorul le-a
spus: „împărăţia lui Dumnezeu nu vine în
aşa fel ca să atragă atenţia." Cu alte cuvin-
te, cel puţin în etapa actuală, tărâmul lui
Dumnezeu nu vine însoţit de semne exte-
rioare izbitoare. Nu era o împărăţie pămân-
tească, temporală şi vizibilă, pe care s-o poţi
arăta cu degetul aici sau acolo. Mai degrabă,
Mântuitorul a spus că împărăţia lui Dum-
nezeu este în ei sau printre ei. Domnul Isus
nu putea spune că împărăţia era în inimile
fariseilor, deoarece aceşti făţarnici religioşi
nu aveau loc pentru Cristos Regele în inimile
lor împietrite. Ceea ce a vrut El să spună a
fost că împărăţia lui Dumnezeu era în

Luca

259

mijlocul lor. El era Regele de drept al Israe-
lului, care săvârşise minuni şi îşi acreditase
identitatea şi poziţia în văzul tuturor. Dar
fariseii nu voiau să-L primească. Şi astfel,
pentru ei împărăţia lui Dumnezeu se arătase,
dar fusese total neobservată de ei.
17:22 Vorbindu-le fariseilor, Domnul
le-a descris împărăţia ca ceva ce avusese
deja loc. Când S-a întors însă spre ucenici,
El S-a referit la împărăţie ca la un eveniment
viitor, împărăţia urmând să fie întemeiată la
a doua Sa venire. Dar mai întâi El le-a de-
scris intervalul de timp dintre prima şi a
doua Sa venire. Vor veni zilele când ucenicii
vor dori să vadă una din zilele Fiului O-
mului şi n-o vor vedea. Cu alte cuvinte, ei
vor tânji după una din zilele când El era cu
ei pe pământ iar ei gustau părtăşia dulce cu
El. Zilele acelea au fost, într-o privinţă, o
arvună, o anticipare a timpului când El se va
întoarce cu putere şi slavă mare.
17:23, 24 Se vor ridica mulţi cristoşi
falşi şi dregători şi vor anunţa că Mesia a
venit. Dar adepţii Lui nu trebuie să se lase
amăgiţi de aceste zvonuri false. A doua
venire a lui Cristos va fi un eveniment la fel
de vizibil şi inconfundabil ca fulgerul care
străbate zarea de la un capăt la altul.
17:25 Din nou, Domnul Isus le-a spus
ucenicilor că înainte ca aceasta să se poată
întîmpla, El va trebui să sufere multe lucruri
şi să fie respins de generaţia aceea.
17:26, 27 Revenind la subiectul venirii
Sale pentru a domni, Domnul ne-a învăţat că
zilele care vor preceda imediat acest glorios
eveniment vor fi ca zilele lui Noe. Oamenii
mâncau, beau, se însurau, se măritau.
Aceste lucruri nu erau greşite în ele însele.
Erau activităţi umane legitime. Răul consta
în faptul că oamenii trăiau pentru aceste
lucruri şi nu se gândeau la Dumnezeu, nici
nu aveau timp pentru El. După ce a intrat
Noe cu familia sa în arcă, a venit potopul şi
i-a distrus pe toţi ceilalţi locuitori ai pămân-
tului. Tot aşa Venirea lui Cristos va însemna
judecată pentru cei ce resping oferta Sa de
îndurare.
17:28-30 Din nou, Domnul a spus că
zilele care vor preceda a doua Sa venire se
vor asemăna cu cele în care a trăit Lot.
Civilizaţia făcuse progrese însemnate până la
acea dată. Oamenii nu numai că mâncau şi
beau, ci cumpărau şi vindeau, sădeau şi
zideau. Era efortul omului de a introduce o
eră de pace şi prosperitate, fără Dumnezeu.
In ziua în care Lot, cu soţia şi fiicele sale, au
ieşit din Sodoma, a plouat foc şi pucioasă

din cer şi i-a distrus pe toţi locuitorii acelui
oraş rău, împreună cu oraşul propriu-zis. La
fel va fi şi în ziua când Se va arăta Fiul
Omului. Cei care îşi fac din plăceri, din
satisfacerea poftelor eului şi din comerţ
scopul vieţii lor vor fi distruşi.
17:31 Va fi o zi când ataşamentul faţă de
lucrurile pământeşti va periclita viaţa unui
om. Dacă se va afla pe acoperişul casei, să
nu încerce să-şi salveze bunurile din casă.
Dacă va fi la câmp, de asemenea, să nu se
mai întoarcă, ci să fugă din acele locuri
unde se va abate judecata.
17:32 Deşi soţia lui Lot a fost scoasă
aproape cu forţa din Sodoma, inima ei a
rămas în acel oraş, cum reiese din faptul că
s-a întors să privească îndărăt. Ea ieşise din
Sodoma, dar Sodoma nu ieşise din ea. în
consecinţă, Dumnezeu a distrus-o, transfor-
mând-o într-un stâlp de sare.
17:33 Oricine va căuta să-şi scape
viaţa, preocupându-se de siguranţa lui fizică,
dar neavând grijă de sufletul lui, şi-o va
pierde. Pe de altă parte, oricine îşi va pierde
viaţa în această perioadă de mare strâmtora-
re, din pricina credincioşiei sale faţă de
Domnul, o va păstra pentru veşnicie.
17:34-3651 Venirea Domnului va fi un
timp de despărţire. Doi oameni vor dormi
într-un pat. Unul va fi luat la judecată.
Celălalt, un credincios, va fi cruţat, pentru a
putea intra în împărăţia lui Cristos. Două
femei vor măcina împreună. Una, cea
necredincioasă, va fi luată şi prinsă în vârte-
jul mâniei lui Dumnezeu. Cealaltă, o copilă
a Domnului, va fi cruţată, bucurându-se
astfel de binecuvântările lui Cristos în mia
de ani.
Apropo, versetele 34 şi 35 sunt în deplin
acord cu faptul că pământul este rotund. Că
va fi noapte într-o parte a pământului şi zi în
alta, aşa cum reiese din activităţile menţio-
nate, denotă cunoştinţe ştiinţifice foarte
avansate pentru acea vreme. Se ştie că abia
mult mai târziu a ajuns să se cunoască şi să
se accepte, în mod oficial, faptul că pămân-
tul este rotund.
17:37 Ucenicii au înţeles pe deplin din
cuvintele Mântuitorului că a doua Sa venire
va fi o judecată catastrofică din cer, asupra
unei lumi apostate. Aşadar ei L-au întrebat
pe Domnul unde va cădea această judecată.
Răspunsul Lui a fost că oriunde va fi cada-
vrul acolo se vor strânge şi vulturii. Vultu-
rii simbolizează judecăţile care sunt pe
punctul de a se abate asupra oamenilor. Prin
urmare, răspunsul este că judecăţile vor

260

Luca

cădea asupra oricărei forme de necredinţă şi
răzvrătire împotriva lui Dumnezeu, indife-
rentunde vor avea loc acestea.
în capitolul 17, Domnul Isus îi avertizase
pe ucenici că viitorul rezervă suferinţe şi
persecuţii. înainte de a veni vremea glorioa-
sei Sale arătări, li se va cere să treacă prin
încercări mari. Ca modalitate de pregătire,
Mântuitorul oferă instrucţiuni suplimentare
despre rugăciune. în următoarele versete,
găsim o văduvă care s-a rugat, un fariseu
care s-a rugat, un vameş care s-a rugat şi un
cerşetor care s-a rugat.
G. Parabola văduvei persistente (18:1-8)
18:1 Parabola văduvei care se roagă ne
învaţă că oamenii trebuie să se roage neîn-
cetat şi să nu se lase. Acest lucru e valabil
în cazul tuturor oamenilor şi al oricăror
genuri de rugăciuni. Dar în contextul de care
ne ocupăm se referă la rugăciunea specială,
pentru ca Dumnezeu să ne izbăvească, în
situaţii de încercare. Este o rugăciune pe care
trebuie să o facem „fără să ne lăsăm", în
timpul îndelungatului interval dintre prima şi
a doua venire a lui Cristos.
18:2, 3 Parabola ne prezintă un judecă-
tor care, de obicei, nu era pătruns de frica de
Dumnezeu, nici nu avea consideraţie pentru
aproapele său. Era şi o văduvă, care era
asuprită de un potrivnic al cărui nume nu
este specificat. Văduva a venit la judecător
de nenumărate ori, rugându-1 să-i facă drep-
tate şi s-o izbăvească de acest tratament
inuman.
18:4, 5 Judecătorul nu a fost mişcat de
justeţea cazului ei. Faptul că era tratată
nedrept nu 1-a determinat să ia vreo măsură
în sprijinul ei. Cu toate acestea, ritmicitatea
cu care se prezenta ea înaintea lui 1-a îndem-
nat să treacă, în cele din urmă, la acţiune.
Persistenţa şi stăruinţa ei au dus la luarea
unei decizii favorabile ei.
18:6, 7 Atunci Domnul le-a explicat
ucenicilor că dacă un judecător nedrept va
acţiona în favoarea unei sărmane văduve, la
stăruinţa acesteia, cu cât mai mult va inter-
veni Dumnezeul cel drept în folosul aleşilor
Săi. E posibil ca termenul „aleşii" să se
refere la rămăşiţa de evrei din timpul Marii
Strâmtorări, deşi tot aşa de bine s-ar putea
referi la credincioşii asupriţi din toate veacu-
rile. Motivul pentru care Dumnezeu nu a
intervenit cu mult timp în urmă rezidă în
faptul că El este îndelung răbdător cu toţi
oamenii, nevoind ca nici unul să nu piară.
18:8 Dar va veni ziua în care duhul Lui

nu Se va mai lupta cu oamenii şi atunci El îi
va pedepsi pe cei care îi persecută adepţii.
Domnul Isus a încheiat parabola cu întreba-
rea: „Dar când va veni Fiul Omului, va
găsi El oare credinţă pe pământ?" Asta
înseamnă probabil genul de credinţă deţinut
de văduva sărmană. Ar putea indica însă şi
faptul că atunci când Se va întoarce Domnul,
va mai exista pe pământ doar o rămăşiţă de
credincioşi cu adevărat fideli Lui. între timp,
fiecare din noi ar trebui să fie îmboldit să
posede acea credinţă care strigă la Dumne-
zeu zi şi noapte.
H. Parabola fariseului şi a vameşului
(18:9-14)
18:9-12 Următoarea parabolă este adre-
sată celor care se mândresc cu faptul că ei
înşişi sunt neprihăniţi şi-i dispreţuiesc pe
toţi ceilalţi, considerându-i inferiori. Etiche-
tându-1 pe primul om drept un fariseu,
Mântuitorul n-a lăsat nici o îndoială asupra
cărei categorii de oameni pusese El accentul.
Deşi fariseul îndeplinea formalităţile rugă-
ciunii, în realitate, el nu vorbea cu Dumne-
zeu. Mai degrabă, se lăuda cu propriile sale
realizări, pe plan moral şi religios. în loc să
se compare cu standardul lui Dumnezeu de
perfecţiune şi să vadă cât de păcătos era în
lumina acestuia, el se compara cu alţi oa-
meni din comunitate şi se lăuda că este mai
bun decât aceştia. Repetarea frecventă a
pronumelui personal „eu" relevă adevărata
stare a inimii sale, plină de îngâmfare şi
importanţă de sine.
18:13 Vameşul se afla într-o stare total
diferită. Stând înaintea lui Dumnezeu, el a
sesizat totala sa nevrednicie şi s-a smerit
până în ţărână. El nu îndrăznea nici ochii
să şi-i ridice spre cer, ci se bătea în piept,
zicând: „Dumnezeule, ai milă de mine,
păcătosul!" El nu s-a considerat doar un
simplu păcătos oarecare, între mulţii alţii, ci
păcătosul individualizat, care nu merita să
primească nimic de la Dumnezeu.
18:14 Domnul Isus le-a amintit ascultă-
torilor Săi că acest duh de smerenie şi pocă-
inţă îi este plăcut lui Dumnezeu. Contrar
aşteptărilor oamenilor, vameşul a fost acela
care s-a dus acasă îndreptăţit. Dumnezeu îi
înalţă pe cei ce se smeresc, dar îi smereşte pe
cei ce se înalţă singuri.
I.   Isus şi copilaşii (18:15-17)
Incidentul acesta ranforsează principiul
potrivit căruia este nevoie de smerenie de
copil, pentru a putea intra în împărăţia lui

Luca

261

Dumnezeu. Mamele se îmbulzeau în jurul
Domnului Isus, aducându-şi copiii pentru ca
aceştia să fie binecuvântaţi de El. Ucenicii
Lui au fost agasaţi de această monopolizare
a timpului Mântuitorului. Dar Isus i-a mus-
trat. Apoi, cu multă tandreţe, i-a chemat pe
copilaşi la El, zicând: „Lăsaţi copilaşii să
vină la Mine şi nu-i opriţi, căci împărăţia
lui Dumnezeu este a unora ca ei!" Versetul
16 răspunde la întrebarea „Ce se întâmplă cu
copiii când aceştia mor?" Răspunsul este că
ei merg în cer. Domnul afirmă limpede: „a
unora ca aceştia este împărăţia lui Dum-
nezeu."
Copiii pot fi mântuiţi la o vârstă foarte
fragedă, care poate varia de la copil la copil.
Faptul rămâne însă că oricărui copil, indife-
rent de vârstă, care doreşte să vină la Isus
trebuie să i se permită să facă acest lucru şi
să fie încurajat în credinţa sa.
Copilaşii nu trebuie să ajungă la maturi-
tate, înainte de a putea fi mântuiţi; în schimb,
adulţii trebuie să posede credinţa simplă şi
smerenia unui copilaş, pentru a putea intra în
împărăţia lui Dumnezeu.
J.  Tânărul bogat (18:18-30)
18:18, 19 Fragmentul acesta ilustrează
situaţia unui om care nu a fost dispus să
accepte împărăţia lui Dumnezeu ca un copi-
laş. Intr-o zi, un fruntaş al poporului a venit
la Isus, adresându-I-se cu titlul: Bunule
învăţător şi întrebând ce trebuie să facă
pentru ca să moştenească viaţa veşnică. Mai
întâi, Mâtnuitorul 1-a întrebat de ce-I spune
bunule învăţător. Isus i-a amintit că numai
Dumnezeu este bun. Domnul nostru nu a
negat că El este Dumnezeu, ci a dorit să-L
facă pe fruntaş să mărturisească acest adevăr.
Dacă El era bun, atunci însemna că este
Dumnezeu, întrucât numai Dumnezeu este
esenţialmente bun.
18:20 Apoi Isus s-a ocupat de întrebarea:
„Ce trebuie să fac pentru ca să moştenesc
viaţa veşnică?" Noi ştim că viaţa veşnică nu
se moşteneşte făcând fapte bune. Viaţa
veşnică este darul lui Dumnezeu, prin Isus
Cristos. Aducându-1 pe fruntaş înapoi, la cele
zece porunci, Domnul Isus nu a lăsat să se
înţeleagă că cineva ar putea fi mântuit prin
păzirea legii. Mai degrabă, El a recurs la
lege pentru a-1 convinge pe om de păcăto-
şenia lui. Domnul Isus a citat cele cinci
porunci care au de a face cu îndatoririle
noastre faţă de semenii noştri, respectiv
partea a doua din cele două table ale legii.
18:21-23 Reiese destul de clar că legea

nu avusese efectul de a-1 convinge pe omul
nostru, deoarece el a pretins cu aroganţă că
a păzit aceste porunci din tinereţea sa. Isus
i-a spus că îi mai lipsea un lucru: dragostea
pentru aproapele. Dacă ar fi păzit cu adevă-
rat aceste porunci, atunci ar fi vândut toate
averile sale şi le-ar fi împărţit la săraci. Dar
realitatea era că nu-şi iubea aproapele ca pe
sine. El trăia o viaţă egoistă, lipsită de dra-
goste pentru alţii, cum reiese din faptul că
atunci când a auzit aceste lucruri, s-a întristat
foarte mult, deoarece era foarte bogat.
18:24 Privindu-1, Domnul a remarcat cât
de dificil este pentru cei care posedă bogăţii
să intre în împărăţia lui Dumnezeu. Dificul-
tatea constă în a şti cum să faci, ca dacă ai
bogăţii, să nu ţi se lipească inima de ele şi să
nu-ţj pui încrederea în ele.
întregul pasaj ridică o serie de întrebări
jenante, atât pentru creştini, cât şi pentru
necredincioşi. Cum putem afirma că ne
iubim cu adevărat aproapele, când trăim în
bunăstare şi confort, în timp ce alţii pier, fără
să cunoască Evanghelia lui Cristos?
18:25 Isus a spus că este mai uşor să
treacă o cămilă prin urechea acului, decât
să intre un bogat în împărăţia Iui Dumne-
zeu. Multe explicaţii au fost avansate pentru
această afirmaţie. Unii au sugerat că urechea
acului ar fi o poartă interioară mică, din
zidul unei cetăţi şi că o cămilă ar putea intra
pe ea doar dacă se apleacă. Dar Doctorul
Luca foloseşte aici un termen care se referă
concret la acul unui chirurg şi sensul cuvin-
telor lui Isus pare să fie cel literal. Cu alte
cuvinte, cum este de imposibil ca o cămilă să
treacă prin urechea acului, tot atât de imposi-
bil este ca un bogat să intre în împărăţia lui
Dumnezeu. Nu este suficientă explicaţia că
un bogat nu poate intra în împărăţie prin
eforturile sale proprii, deaorece acest lucru e
valabil şi în cazul bogaţilor, şi al săracilor.
Sensul afirmaţiei este următorul: este cu
neputinţă ca un om să intre în împărăţia lui
Dumnezeu ca un om bogat. Atâta timp cât
îşi face din bogăţiile sale un zeu, şi lasă ca
acestea să se interpună între el şi mântuirea
lui, nu va putea fi convertit. în realitate, nu
prea mulţi bogaţi sunt mântuiţi, dar aceia
care sunt, trebuie să fie, mai întâi, zdrobiţi
înaintea lui Dumnezeu.
18:26, 27 Pe când meditau ucenicii la
toate acestea, s-au întrebat cine mai poate fi
atunci mântuit. Pentru ei, bogăţiile fuseseră
întotdeauna un semn al binecuvântării lui
Dumnezeu (Deut. 28:1-8). Dacă evreii bogaţi
nu pot fi mântuiţi, atunci cine poate fi mân-

262

Luca

tuit? Domnul a răspuns că Dumnezeu poate
face ceea ce omului îi este cu neputinţă să
facă. Cu alte cuvinte, Dumnezeu poate lua
un materialist necruţător, rapace şi egoist, îl
poate lecui de dragostea lui de aur, înlocu-
ind-o cu dragoste pentru Domnul. Or, acesta
este un miracol al harului divin.
Din nou, întregul fragment ridică proble-
me tulburătoare pentru copilul lui Dumne-
zeu. Slujitorul nu este mai presus de Stăpâ-
nul lui. Domnul Isus Şi-a părăsit bogăţiile
Sale cereşti, pentru a ne salva sufletele noas-
tre vinovate. Nu se cade ca noi să fim bogaţi,
într-o lume în care El a fost sărac. Valoarea
inestimabilă a sufletelor, iminenţa revenirii
lui Cristos şi dragostea lui Cristos care ne
constrânge — sunt tot atâtea motive care ar
trebui să ne determine să investim orice
valoare materială de care dispunem în lucra-
rea Domnului.
18:28-30 Când Petru i-a amintit Domnu-
lui că ucenicii şi-au părăsit casele şi familiile
pentru a-L urma pe El, Domnul a răspuns că
o asemenea viaţă de sacrificiu este răsplătită
din belşug în viaţa aceasta şi va fi răsplătită
şi mai mult în veşnicie. Ultima parte a verse-
tului 30 (iar în veacul viitor viaţă veşnică)
nu înseamnă că viaţa veşnică se câştigă prin
renunţarea la toate. Mai degrabă, se referă la
capacitatea sporită a cuiva de a se bucura de
gloriile cerului, plus răsplăţile sporite din
împărăţia cerului. înseamnă „deplina reali-
zare a vieţii care fusese primită la mântuire,
adică viaţa deplină."
K. Isus prezice din nou moartea şi
învierea Sa (18:31-34)
18:31-34 Pentru a treia oară, Domnul i-a
luat pe cei doisprezece şi i-a prevenit amă-
nunţit cu privire la ceea ce-L aştepta (vezi
9:22, 44). El a prezis că suferinţele Sale
aveau să se întâmple ca împlinire a ceea ce
scriseseră profeţii din Vechiul Testament. Cu
previziune divină, El a profeţit pe un ton
calm că avea să fie dat în mâna neamu-
rilor. „Era mult mai probabil ca El să fie
ucis în particular sau omorât cu pietre în
cadrul unei izbucniri de furie."52 Dar profeţii
preziseseră că El va fi trădat, că va fi batjo-
corit şi insultat şi scuipat, şi, prin urmare,
aşa se va întîmpla. El avea să fie biciuit şi
omorât, dar a treia zi avea să învie.
Restul capitolelor din evanghelia după
Luca se ocupă cu derularea dramei pe care
El a cunoscut-o dinainte şi a prezis-o atât de
minunat:
Ne suim la Ierusalim (18:35-19:45).

Fiul Omului va fi dat în mâna neamuri-
lor (19:47-23:1).
El va fi batjocorit şi insultat (23:1-32).
îl vor omorî (23:33-56).
A treia zi EI va învia (24:1-12).
18:34 E uimitor faptul că ucenicii n-au
înţeles nimic din aceste lucruri. Sensul
cuvintelor Sale era ascuns pentru ei. Ne
este greu să înţelegem de ce erau atât de
opaci în această privinţă, dar explicaţia ar
putea fi următoarea: Mintea lor era absorbită
de gânduri vizând un izbăvitor imediat, care
să-i scape de jugul romanilor şi să-şi înteme-
ieze numaidecât împărăţia, aşa încât ei refu-
zau să accepte orice alt program care nu
corespundea acestor aşteptări. Adesea cre-
dem ceea ce dorim să credem şi respingem
adevărul, dacă acesta nu corespunde ideilor
noastre preconcepute.
L. Vindecarea cerşetorului orb (18:35-43)
18:35-43 Domnul Isus părăsise între
timp Pereea, traversând Iordanul. Luca
afirmă că incidentul următor a avut loc pe
când Se apropia Isus de Ierihon. Matei şi
Marcu spun că a avut loc pe când El părăsea
Ierihonul (Mat. 20:29; Marcu 10:46). în plus,
Matei spune că erau doi oameni; Marcu şi
Luca spun că era doar unu. Este posibil ca
Luca să se fi referit la noul oraş, în vreme ce
Matei şi Marcu să fi avut în vedere oraşul
vechi. De asemenea e posibil să fi avut loc
mai multe minuni de redare a vederii în acest
loc. Oricare ar fi explicaţia adevărată, sun-
tem încrezători că dacă am poseda un grad
mai mare de cunoaştere, aparentele contra-
dicţii ar dispărea îndată.
18:38 Nu ştim cum, dar cerşetorul orb şi-
a dat seama că Isus este Mesia, Fiul lui
David. El s-a rugat de Domnul să aibă milă
de el, adică să-i redea vederea.
18:39 în ciuda încercărilor unora de a-1
reduce la tăcere, cerşetorul a strigat cu glas
tare către Domnul. Pe oameni nu-i interesa
un cerşetor, dar pe Isus îl interesa.
18:40,41 Isus S-a oprit. Darby comen-
tează, cu multă pertinenţă: „Iosua s-a rugat
odată ca soarele să se stea pe loc în cer, dar
aici Domnul însuşi este soarele şi astfel luna
şi cerurile se opresc la rugămintea unui
cerşetor orb." La porunca lui Isus, cerşetorul
a fost adus la El. Isus I-a întrebat ce doreş-
te. Fără să ezite sau să generalizeze, cerşeto-
rul a răspuns că doreşte să-şi capete vederea.
Rugăciunea lui a fost scurtă, la obiect şi
plină de credinţă.
18:42,43 Isus i-a satisfăcut apoi cererea

Luca

263

şi imediat omul şi-a primit vederea. Ba
mai mult, L-a urinat pe Domnul, slăvindu-
L pe Dumnezeu. Această întâmplare ne
învaţă că trebuie să credem că Dumnezeu
poate face să se întâmple ceea ce oamenilor
le este cu neputinţă de înfăptuit. O credinţă
puternică îi va aduce multă cinste lui Dum-
nezeu, după cum se exprimă poetul:
Tu te apropii de un Rege,
Deci adu-I petiţii mari,
Harul şi puterea Lui întrec
Tot ce a-i putea cândva să-I ceri.
—John Newton
M. Convertirea Iui Zacheu (19:1-10)
Convertirea lui Zacheu ilustrează adevă-
rul versetului 27 din Luca 18: „Ceea ce este
cu neputinţă la oameni este cu putinţă la
Dumnezeu." Zaheu era un om bogat. Dar, în
mod obişnuit, este cu neputinţă ca un bogat
să intre în împărăţia lui Dumnezeu. Zacheu
însă s-a smerit înaintea Mântuitorului şi nu a
lăsat ca bogăţiile lui să se interpună între
sufletul său şi Dumnezeu.
19:1-5 Când Domnul a trecut prin
Ierihon, cu ocazia celei de-a treia şi ultima
din călătoriile Sale la Ierusalim, Zacheu
căuta să-L vadă, animat, evident, de curio-
zitate. Deşi era mai-marele vameşilor, nus-
a jenat să procedeze contrar uzanţelor, ci a
făcut tot posibilul pentru a-L vedea pe Mân-
tuitorul. Deaorece era scund, ştia că nu va
putea să-L vadă pe Isus, din cauza oamenilor
din jurul său. Şi astfel, a alergat înainte şi s-
a suit într-un sicomor de pe marginea
drumului pe care venea Domnul. Acest fapt
al credinţei nu a rămas neobservat. Pe când
se apropia Isus, a privit în sus şi l-a văzut
pe Zacheu. Apoi i-a poruncit să se dea jos
degrabă şi S-a invitat în casa vameşului. Este
singurul loc din Scriptură unde se consem-
nează că Mântuitorul S-a invitat în casa
cuiva.
19:6 Zacheu a făcut cum i s-a poruncit şi
L-a primit cu bucurie pe Domnul. E aproa-
pe cert că acesta a fost momentul declanşării
convertirii sale.
19:7 Criticii Mântuitorului au murmu-
rat cu toţii împotriva Lui, deoarece El „a
intrat să găzduiască la un om păcătos!" Ei
au nesocotit faptul că, venind într-o lume
cum este cea în care trăim, El era limitat
aproape exclusiv la case de genul acesteia!
19:8 Mântuirea a produs o schimbare
radicală în viaţa vameşului. Acesta L-a
informat pe Mântuitorul că intenţiona să dea

acum jumătate din bunurile sale la săraci.
(Până acum, el îi jecmănise pe săraci.) De
asemenea şi-a făcut planul de a restitui
împătrit orice bani pe care i-a câştigat pe
căi necinstite. Aceasta depăşea cu mult
prevederile legii (Ex. 22:4, 7; Lev. 6:5;
Num. 5:7), demonstrând că acum Zacheu era
stăpânit de dragoste, pe când înainte era robit
de lăcomie.
Nu pare să existe vreo îndoială asupra
faptului că Zacheu îşi însuşise bunuri pe căi
necinstite. Wuest traduce partea a doua a
versetului 8 astfel: „Şi întrucât am stors pe
nedrept...", nu „dacă am stors..."
La prima vedere s-ar părea că Zacheu se
fălea cu spiritul său filantropic, punându-şi
încrederea în acesta pentru a fi mântuit. Dar
nu aşa stau lucrurile. El afirma prin filantro-
pia sa că noua viaţă pe care a descoperit-o în
Cristos îl imboldea acum să facă restituiri
pentru nedreptăţile comise în trecut şi, prin
urmare, drept recunoştinţă faţă de Dumnezeu
pentru că l-a mântuit, el dorea să-şi pună
banii şi averea în slujba lui Dumnezeu, spre
slava Lui şi întru binecuvântarea semenilor
lui.
Versetul 8 este unul din cele mai puter-
nice versete din Biblie în sprijinul conceptu-
lui de restituire. Mântuirea nu-1 absolvă pe
cineva de datoria de a rectifica relele comise
în trecut. Datoriile făcute pe când cineva era
neconvertit nu sunt anulate când acesta se
naşte din nou. Iar dacă a furat bani înainte de
a fi fost mântuit, atunci adevărata măsură a
harului lui Dumnezeu reclamă ca aceşti bani
să fie returnaţi după ce persoana respectivă
a devenit copilul lui Dumnezeu.
19:9 Isus a afirmat fără echivoc că mân-
tuirea a intrat în casa lui Zacheu, deoarece
el era un fiu al Iui Avraam. Mântuirea nu a
survenit pentru că Zacheu era evreu din
naştere. Expresia folosită aici: „un fiu al lui
Avraam" indică mai mult decât simpla
descendenţă etnică. Ea înseamnă că Zacheu
a exercitat aceeaşi credinţă în Domnul pe
care a demonstrat-o şi Avraam. Mai mult,
mântuirea nu a intrat în casa lui Zacheu
datorită filantropiei lui sau faptului că a
restituit tot ce luase pe căi necinstite (v. 8).
Acestea sunt roadele mântuirii, nu cauza ei.
19:10 Ca răspuns la cei care L-au criticat
pentru că a fost găzduit de un păcătos, Isus a
spus: „Fiul Omului a venit să caute şi să
mântuiască tot ce era pierdut." Cu alte
cuvinte, convertirea lui Zacheu a constituit o
împlinire a însuşi scopului pentru care a
venit Cristos în lume.

264

Luca

N. Parabola celor zece mine (19:11-27)
19:11 Pe când se apropia Mântuitorul de
Ierusalim, venind dinspre Ierihon, mulţi din
adepţii Lui credeau că împărăţia lui Dum-
nezeu urma să se arate îndată. în parabo-
la minelor,53 El le-a spulberat aceste speran-
ţe, arătându-le că între prima şi a doua Sa
venire va fi un interval în timpul căruia
ucenicii vor trebui să lucreze cu sârg pentru
El.
19:12, 13 Parabola omului de neam
mare a avut o paralelă reală, în istoria lui
Arhelau. Acesta a fost ales de Irod să-i fie
succesor, dar a fost respins de popor. El s-a
dus la Roma, pentru a fi confirmat de pute-
rea imperială. Apoi s-a întors, i-a răsplătit pe
slujitorii săi iar pe duşmani i-a nimicit.
în parabola de faţă, Domnul Isus este
Omul de neam mare, care S-a dus în cer,
unde aşteaptă vremea când se va întoarce şi-
Şi va inaugura împărăţia pe pământ. Cei
zece servitori sunt ucenicii Săi. El le-a dat
fiecăruia o mină şi le-a spus să le pună în
negoţ până Se va întoarce El. Deşi talentele
şi capacităţile fiecărui slujitor al Domnului
diferă de ale altuia (vezi parabola talanţilor,
Mat. 25:14-30), ei posedă însă şi elemente
comune tuturor, cum ar fi privilegiile de a
vesti Evanghelia şi de a-L reprezenta pe
Cristos în faţa lumii, precum şi privilegiul
rugăciunii. Fără îndoială, mina se referă la
acestea.
19:14 Cetăţenii sunt poporul Israel. Nu
numai că israeliţii L-au respins pe El, dar
chiar şi după plecarea Lui, au trimis după
el o solie să-i spună: „Nu vrem ca omul
acesta să împărătească peste noi." Solia
aceasta ar putea reprezenta tratamentul
aplicat slujitorilor lui Cristos, cum ar fi
Ştefan sau ceilalţi martiri.
19:15 Aici avem o imagine simbolică a
revenirii Domnului, pentru a-Şi întemeia
împărăţia. După aceea El se va ocupa de
aceia cărora le dăduse banii.
Credincioşii din epoca actuală vor fi
evaluaţi cu privire la slujirea lor, la Scaunul
de Judecată al lui Cristos. Această evaluare
se va petrece în cer, după Răpire.
Rămăşiţa credincioasă de evrei care îl
vor mărturisi pe Cristos în timpul Marii
Strâmtorări vor fi evaluaţi la a doua venire a
lui Cristos. Aceasta pare să fie judecata
avută în vedere în acest pasaj.
19:16 Primul servitor a câştigat zece
mine cu mina ce i se încredinţase. El fusese
conştient că banii pe care îi avea nu erau de
fapt ai lui („mina ta") şi astfel s-a folosit de

ei cum a ştiut mai bine pentru a promova
interesele stăpânului său.
19:17 Stăpânul 1-a lăudat pentru că a fost
credincios în foarte puţin — fapt care
trebuie să ne aducă aminte că şi după ce am
făcut tot ce se putea mai bine, tot slujitori
netrebnici suntem. El a fost răsplătit cu
autoritate peste zece cetăţi. Cei care îl
slujesc cu credincioşie pe Cristos aici pe
pământ vor fi răsplătiţi în împărăţia Sa cu
privilegiul de a domni. Gradul în care unui
ucenic i se va acorda privilegiul de a dirigui
în împărăţia lui Cristos va depinde de mă-
sura în care L-a slujit cu devotament şi
jertfire de sine aici pe pământ.
19:18, 19 Al doilea slujitor a câştigat
cinci mine cu mina iniţială ce i se încredin-
ţase, drept care a fost răsplătit cu stăpânire
peste cinci cetăţi.
19:20, 21 Al treilea nu a avut decât
scuze. El a înapoiat mina pe care o păstrase
învelită într-un ştergar. El nu a câştigat
nimic cu această mină. De ce? Ei bine, el
aproape că l-a învinuit pe omul de neam
mare pentru eşecul de a fi obţinut profit de
pe urma minei, afirmând că nobilul este un
om aspru, care ar fi pretins un câştig fără
cheltuieli. Numai că slujitorul s-a autocon-
damnat prin propriile sale cuvinte. Dacă aşa
credea că este stăpânul, atunci ar fi putut, cel
puţin, să depună mina la o bancă, pentru ca
aceasta să aducă ceva dobândă.
19:22 Citând cuvintele nobilului, Isus nu
a recunoscut că ele ar fi fost adevărate. Mai
degrabă, inima păcătoasă a slujitorului l-a
făcut pe acesta să dea vina pe stăpân, pentru
lipsa lui de profit, când, de fapt, lenea lui a
fost cauza nerodniciei. Oricum, dacă a crezut
că stăpânul lui e aspru, cu atât mai mult
trebuia să se pună pe treabă.
19:23 Versetul 23 pare să sugereze că
trebuie să facem unul din două lucruri: Fie
să punem tot ceea ce avem în slujba Domnu-
lui, fie să încredinţăm aceste bunuri altcuiva,
care ştie să le fructifice spre slava Lui.
19:24-26 Verdictul rostit de nobil asupra
celui de-al treilea slujitor a fost să i se ia
mina şi să o dea primului, care a câştigat alte
zece mine. Dacă nu folosim în slujba Dom-
nului oportunităţile care ni s-au încredinţat,
acestea vor fi luate de la noi. Pe de altă
parte, dacă suntem credincioşi în puţine
lucruri, Dumnezeu va avea grijă să nu
ducem niciodată lipsă de mijloacele de a-L
sluji şi mai mult. Poate unora li se va părea
nedrept faptul că mina a fost dată celui care
avea deja zece, dar în viaţa spirituală este un

Luca

265

principiu de nezdruncinat faptul că celor care
II iubesc şi-L slujesc cu ardoare li se vor
dărui prilejuri tot mai cuprinzătoare de lucru
pentru El. Eşecul de a fructifica prilejurile
dăruite va conduce, în cele din urmă, la
pierderea tuturor prilejurilor.
Al treilea slujitor a suferit pierderea
răsplăţii, dar nu se precizează că ar fi avut
parte de vreo altă pedeapsă. Se pare că nu se
pune deloc la îndoială mântuirea lui.
19:27 Cetăţenii care n-au voit să-1 aibă
pe nobil ca diriguitor asupra lor sunt definiţi
drept vrăjmaşi, fiind condamnaţi la moarte.
Aceasta a constituit trista prezicere a soartei
de care avea să aibă parte naţiunea care L-a
respins pe Mesia.
X. FIUL OMULUI LA IERUSALIM
(19:28-40)
19:28-34 Era duminica dinaintea răstig-
nirii Sale. Isus Se apropiase de panta de
răsărit a Muntelui Măslinilor, în drum spre
Ierusalim. Când S-a apropiat de Betfaghe
şi de Betania,... i-a trimis pe doi dintre
ucenicii Săi, pentru a-I face rost de un mă-
găruş, pe care să intre călare în Ierusalim. El
le-a spus exact unde vor găsi animalul şi ce
vor spune stăpânii lui. După ce ucenicii au
făcut cum i-a instruit Isus, stăpânii măgăru-
şului au fost imediat dispuşi să-i lase să ia
animalul pentru ca Isus să se poată folosi de
el. Poate că fuseseră binecuvântaţi anterior
de misiunea Domnului şi se oferiseră să-I fie
de folos ori de câte ori va avea nevoie de
serviciile lor.
19:35-38 Ucenicii I-au făcut Domnului
un gen de şea din hainele lor. Mulţi îşi aşter-
neau hainele pe drum înaintea Lui, în timp
ce El înainta spre Ierusalim, pe versantul
vestic al Muntelui Măslinilor. Apoi, într-un
singur gând, toţi adepţii lui Isus au început
să-L laude pe Dumnezeu cu glas tare,
pentru toate minunile pe care Ie văzuseră
săvârşite de Isus. L-au aclamat apoi ca Rege,
cântând că venirea Sa avea ca urmare pace
în cer şi slavă în cele preaînalte. Se remar-
că faptul că au cântat: „Pace în cer", iar nu
»Pace pe pământ". Nu putea fi pace pe
pământ, deoarece Prinţul Păcii fusese respins
Şi urma să fie omorât în curând. Dar avea să
fie pace în cer, ca urmare a morţii lui Cris-
tos pe crucea de la Calvar şi a înălţării Sale
la cer.
19:39, 40 Fariseii au fost indignaţi de
faptul că Isus era onorat în această manieră
publică. Ei I-au spus să-şi certe ucenicii. Dar
Isus a răspuns că aceste aclamaţii erau inevi-

tabile. Dacă ucenicii nu-L aclamau, atunci
pietrele aveau s-o facă! Astfel El i-a mustrat
pe farisei pentru că erau mai învârtoşaţi şi
mai încremeniţi decât pietrele fără viaţă.
B.	Fiul Omului plânge pentru Ierusalim
(19:41-44)
19:41, 42 Pe când se apropia Isus de
Ierusalim, a rostit o plângere pentru oraşul
care pierduse prilejul său cel mai favorabil.
Dacă oamenii L-ar fi primit pe El ca Mesia,
ar fi avut pace. Dar ei n-au recunoscut că El
era sursa păcii. Acum era prea târziu. Deja
au hotărât ce vor face cu Fiul lui Dumnezeu.
Pentru că L-au respins, ochii lor au fost
orbiţi. Pentru că n-au voit să-L vadă, ei nu
puteau să-L mai vadă din acest moment.
Să ne oprim aici să cugetăm la minuna-
tele lacrimi vărsate de Mântuitorul. După
cum s-a exprimat W. H. Griffith Thomas:
„Să stăm la picioarele lui Cristos, până vom
învăţa secretul lacrimilor Sale şi, privind
păcatele şi durerile locuitorilor oraşelor şi
satelor, să plângem şi noi pentru ele."54
19:43, 44 Isus a făcut apoi o prezicere
solemnă a asedierii viitoare a oraşului de
către Titus, arătând cum avea să împresoare
acel general roman oraşul, prinzându-i locui-
torii într-o cursă, masacrându-i atât pe tineri,
cât şi pe bătrâni; cum avea să radă de pe faţa
pământului zidurile şi clădirile, până când nu
avea să rămână piatră pe piatră. Toate
acestea aveau să se întâmple pentru că Ieru-
salimu n-a cunoscut vremea cercetării sale.
Domnul cercetase oraşul, oferindu-i mântu-
ire, dar locuitorii săi nu L-au dorit. Ei n-au
găsit loc pentru El în planurile lor.
C.	A doua curăţire a templului
(19:45,46)
Isus curăţise templul la începutul lucrării
Sale publice (loan 2:14-17). Acum, când
misiunea Lui se apropia cu repeziciune de
sfârşit, El a intrat în incinta lăcaşului sfanţ de
închinăciune şi i-a alungat pe toţi cei ce
făcea din această casă de rugăciune un cuib
de tâlhari. Pericolul de a introduce spiritul
comercial în lucrurile lui Dumnezeu e întot-
deauna prezent. Creştinătatea de astăzi este
amestecată cu aluatul comercialismului —
cu tot felul de activităţi comerciale care au
loc în biserici—bazaruri, campanii de strân-
gere de fonduri, predici speciale pentru
adunarea de profituri — şi toate acestea
făcute în numele lui Cristos!
Cristos a citat din Isaia 56:7 şi Ieremia
7:11, ca temei pentru acţiunea Lui. Orice

266

Luca

reformă de rectificare a abuzurilor comise în
biserică trebuie să se întemeieze pe Cuvântul
lui Dumnezeu.
D.	învăţând zilnic în templu
(19:47,48)
Isus îi învăţa în toate zilele pe oameni în
zona templului — nu în interiorul său, ci
doar în curţile sale, unde li se permitea
oamenilor accesul. Liderii religioşi căutau cu
orice preţ să găsească un motiv care să le
permită să-L distrugă, dar oamenii de rând
mai erau captivaţi de Nazarineanul făcător
de minuni. Vremea Lui nu sosise încă. Dar
curând avea să vină ceasul când preoţii cei
mai de seamă, cărturarii şi fariseii aveau să
se năpustească asupra Lui, pentru a-L omorî.
Era ziua de luni. Ziua următoare, marţi
—ultima zi când avea să-i înveţe pe oameni
în public — este descrisă la 20:1-22:6.
E.	Autoritatea Fiului Omului este pusă
sub semnul întrebării (20:1-8)
20:1,2 Ce tablou impresionant! învăţăto-
rul învăţătorilor propovăduind neobosit
vestea bună, la umbra templului, în timp ce
liderii Israelului îi contestă cu neruşinare
dreptul de a-i învăţa pe oameni! Pentru ei
Isus nu era decât un tâmplar simplu din
Nazaret, fără pregătire şcolară oficială, fără
diplome academice, fără acreditări din partea
unei autorităţi ecleziastice. în ce consta
acreditarea Lui? — au dorit ei să ştie.
20:3-8 Isus le-a răspuns printr-o întreba-
re. Un răspuns corect la această întrebare ar
fi constituit şi răspunsul la întrebarea pusă de
ei. A fost botezul lui loan aprobat de Dum-
nezeu, sau doar de autoritatea umană? Aici
ei au fost prinşi. Căci dacă recunoşteau că
loan a predicat sub ungerea divină, atunci de
ce n-au ascultat de mesajul lui şi nu s-au
pocăit, primindu-L pe Mesia, aşa cum îl
vestise loan? Dar dacă spuneau că loan nu a
fost decât un predicator oarecare, riscau să-şi
atragă furia maselor, care încă îl recunoşteau
pe loan ca profet al lui Dumnezeu. Prin
urmare au zis: „Nu ştim de unde provenea
autoritatea lui loan." Isus a spus atunci: „în
acest caz, nici Eu nu vă voi spune prin a cui
autoritate îi învăţ eu pe oameni." Dacă nici
atâta nu ştiau de unde vine autoritatea lui
loan, atunci cum îşi permiteau să pună la
îndoială autoritatea Celui care era mai mare
decât loan? Textul acesta ne arată că lucrul
esenţial în lucrarea de predare a Cuvântului
lui Dumnezeu este să fii umplut cu Duhul
Sfânt. Cel care are această înzestrare poate fi

mai de folos decât cei a căror putere constă
în diplome, în tot felul de titluri şi onoruri
omeneşti.
„Ce instituţie de învăţământ ţi-a acordat
diploma? Cine te-a ordinat?" Iată cum ve-
chile întrebări, îmbrăcate probabil într-o
doză de gelozie, continuă să fie ridicate şi
astăzi. Cel ce propovăduieşte cu mult rod
evanghelia lui Cristos, chiar dacă nu şi-a ros
coatele pe băncile vreunui seminar renumit
sau univertăţi vestite, continuă şi astăzi să fie
încolţit, punându-i-se sub semnul întrebării
vrednicia şi validitatea ordinarii sale.
F.  Parabola viticultorilor răi (20:9-18)
20:9-12 Dorul fierbinte din inima lui
Dumnezeu pentru poporul Israel ne este din
nou prezentat în această parabolă a viei.
Dumnezeu este omul care a sădit o vie, a
arendat-o unor viticultori (adică liderilor
naţiunii Israel — vezi Isa. 5:1-7). Apoi a
trimis slujitori la viticultori, pentru ca aceştia
să-i dea din rodul viei. Slujitorii au fost
profeţii lui Dumnezeu, ca Isaia şi loan Bote-
zătorul, care s-au străduit să cheme Israelul
la pocăinţă şi credinţă. Dar dregătorii Israe-
lului i-au persecutat neîncetat pe profeţi.
20:13 în cele din urmă, Dumnezeu Şi-a
trimis fiul preaiubit, cu gândul expres că ei
îl vor respecta (deşi, desigur, Dumnezeu ştia
că El va fi respins). Observaţi că Cristos Se
distinge pe Sine de toţi ceilalţi. Aceştia erau
slujitorii, El este Fiul.
20:14 Nedezminţindu-şi năravurile din
trecut, viticultorii s-au hotărât să scape de
moştenitor. Ei doreau să fie singurii lideri şi
învăţători ai poporului—„ca moştenirea să
fie a noastră". Ei nu erau dispuşi să renunţe
la poziţia lor de conducători religioşi, în
favoarea lui Isus. Ce s-au gândit ei: „Dacă-L
ucidem, nimeni nu ne va mai contesta stăpâ-
nirea peste Israel."
20:15-17 Şi l-au scos afară din vie şi
l-au omorât. In acest punct, Isus i-a întrebat
pe evreii care-L ascultau ce va face proprie-
tarul viei unor viticultori atât de răi. La
Matei, preoţii cei mai de seamă şi bătrânii s-
au condamnat pe ei înşişi, răspunzând că,
desigur, stăpânul viei îi va omorî pe viticul-
tori (Mat. 21:41). Aici Domnul însuşi dă
răspunsul: „îi va nimici pe viticultorii aceia
şi via o va da altora." Asta însemna că
evreii care L-au respins pe Cristos aveau să
fie nimiciţi şi că Dumnezeu îi va aşeza apoi
pe alţii în poziţia privilegiată. Prin „alţii" s-ar
putea înţelege Neamurile sau Isralul regene-
rat din vremea de pe urmă. Evreii au fost

Luca

267

consternaţi la auzul acestor cuvinte. „Nicide-
cum!" au zis ei. Domnul a confirmat prezi-
cerea, citând din Psalmul 118:22. Ziditorii
evrei L-au respins pe Cristos, „piatra aceas-
ta". Ei nu aveau nici un loc pentru El, în
planurile lor. Dar Dumnezeu era hotărât ca
Isus să se bucure de un loc pre-eminent şi
avea să-L facă piatra din capul unghiului,
cheia de boltă, fără de care clădirea nu poate
rămâne în picioare; Cel căruia I se va da cea
mai înaltă cinste.
20:18 Cele două veniri ale lui Cristos
sunt prezentate în versetul 18.55 Prima Lui
venire este descrisă ca fiind o piatră ce cade
pe pământ. Oamenii s-au poticnit de starea
Lui umilă şi au fost zdrobiţi pentru că L-au
respins. în a doua parte a versetului, piatra
cade din cer şi-i spulberă pe necredincioşi.
G. Daţi Cezarului ce este al Cezarului şi
lui Dumnezeu ce este al Lui (20:19-26)
20:19-26 Preoţii cei mai de seamă şi
cărturarii şi-au dat seama că Isus vorbise
împotriva lor. Şi astfel erau şi mai înverşun-
aţi să pună mâna pe El. Ei au trimis iscoade
ca să-L determine, prin vicleşug, să spună
ceva care să le dea prilejul să-L aresteze,
pentru a fi apoi judecat de guvernatorul
roman. Dar aceste iscoade mai întâi L-au
lăudat, spunând că El este credincios lui
Dumnezeu cu orice preţ şi că nu se teme de
oameni—sperând astfeă că Domnul va rosti
vreun cuvânt împotriva Cezarului.
20:21, 22 Apoi L-au întrebat dacă este
drept să plătească tribut Cezarului. Dacă Isus
spunea că nu este, atunci ei aveau să-L acuze
de trădare şi să-L predea romanilor, ca să fie
judecat. Dacă spunea că e drept, atunci risca
să-i ofenseze pe irodieni (adică marea majo-
ritate a evreilor).
20:23,24 Isus şi-a dat seama ce complot
I se urzeşte şi le-a cerut un dinar—probabil,
pentru că El însuşi nu avea asupra Sa această
monedă. Faptul că ei posedau şi foloseau
aceste monede demonstra cât de robiţi erau
de puterea Neamurilor. „AI cui chip şi a cui
inscripţie sunt pe el?" a întrebat Isus. Ei au
recunoscut că sunt ale Cezarului.
20:25, 26 Apoi Isus i-a redus la tăcere,
cu porunca: „Daţi deci Cezarului ce este al
Cezarului şi lui Dumnezeu ce este al lui
Dumnezeu!" în aparenţă, ei erau atât de
preocupaţi de interesele Cezarului, dar de
interesele lui Dumnezeu nici nu le păsa.
»Banii sunt ai Cezarului iar voi sunteţi ai lui
Dumnezeu. Lăsaţi-i lumii banii ei, iar lui

Dumnezeu creaturile Sale!" Este atât de uşor
să ne preocupăm de chiţibuşuri, şi să negli-
jăm lucrurile de importanţă majoră ale vieţii.
După cum este atât de uşor să ne achităm
datoriile faţă de semenii noştri, jefuindu-L,
în schimb, pe Dumnezeu de lucrurile care I
se cuvin.
H. Saducheii şi întrebarea despre înviere
(20:27-44)
20:27 După ce a eşuat şi această încer-
care de a-L prinde pe Isus în cursă, pe plan
politic, au venit unii saduchei la El, punân-
du-I ceea ce considerau ei a fi o întrebare
încuietoare din domeniul teologiei. Ei negau
posibilitatea ca trupurile neînsufleţite ale
oamenilor ar mai putea fi readuse vreodată la
viaţă. Prin urmare, au ales un exemplu ex-
trem, care să pună doctrina învierii într-o
postură ridiculă.
20:28-33 Ei I-au amintit lui Isus că
Legea lui Moise îi cerea unui om să se
căsătorească cu văduva fratelui său, pentru a
asigura continuitatea spiţei şi numelui fami-
liei şi a nu înstrăina averea (Deut. 25:5).
Povestea lor spunea că o femeie s-a căsătorit,
rând pe rând, cu fiecare dintre cei şapte
fraţi. Nici la moartea celui de-al şaptelea, ea
tot nu a avut nici un copil. „La urmă a
murit şi femeia. Deci, Ia înviere, soţia
căruia dintre ei va fi femeia?" — au voit
ei să ştie, crezându-se foarte deştepţi, pentru
că au reuşit să născocească o situaţie atât de
încurcată şi aparent fără ieşire!
20:34 Isus le-a răspuns că relaţia de
căsătorie este valabilă doar pentru viaţa de
aici, necontinuându-se în cer. El nu a spus că
soţii şi soţiile nu se vor recunoaşte unii pe
alţii, ci doar că relaţia dintre ei va fi întemei-
ată acolo pe o cu totul altă bază.
20:35 Expresia: „cei socotiţi vrednici să
aibă parte de veacul acela" nu înseamnă că
cineva poate fi vrednic de a intra în cer.
Singura vrednicie pe care o pot avea păcăto-
şii este vrednicia pe care le-o acordă Domnul
Isus Cristos. „Vrednici sunt socotiţi cei care
se judecă pe ei înşişi, care-L acceptă şi-L
proclamă pe Cristos, recunoscând că Lui îi
aparţine toată vrednicia."56 Expresia învierea
din morţi se referă doar la învierea credin-
cioşilor. Sensul ei literal este: învierea dintre
cei morţi, după cum reiese şi din particula
ek din textul original grec. Ideea unei învieri
generale, în care toţi morţii — şi cei mântu-
iţi, şi cei nemântuiţi—sunt înviaţi în acelaşi
timp nu are nici un temei scriptural, negăsin-
du-se în Biblie.

268

Luca

20:36 Superioritatea stării cereşti este
demonstrată în continuare de versetul 36.
Moartea nu mai există. în această privinţă,
toţi oamenii vor fî egali, ca îngerii. De
asemenea, ei vor fi dovediţi ca fii ai Iui
Dumnezeu. Credincioşii sunt deja fiii lui
Dumnezeu, dar aici pe pământ aceasta nu
reiese întotdeauna din înfăţişarea exterioară,
în cer însă, ei vor fi arătaţi în mod vizibil ca
fii ai lui Dumnezeu. Faptul că ei au partici-
pat la prima înviere le asigură această mani-
festare, „...ştim că atunci când Se va arăta El,
vom fi ca El, pentru că îl vom vedea aşa
cum este" (1 loan 3:2). „Când Se va arăta
Cristos, viaţa noastră, atunci vă veţi arăta şi
voi împreună cu El în slavă" (Col. 3:4).
20:37, 38 Pentru a demonstra învierea,
Isus a făcut o trimitere la Exod 3:6, unde
Moise L-a citat pe Domnul, numindu-L
Dumnezeul lui Avraam... Isaac şi... Iacob.
Dacă saducheii ar fi cumpănit mai bine
lucrurile, şi-ar fi dat seama că: (1) Dumne-
zeu nu este Dumnezeul celor morţi, ci al
celor vii. (2) Că Avraam, Isaac şi Iacob
sunt cu toţii morţi. Concluzia inevitabilă este
că Dumnezeu trebuie să-i învie din morţi.
Domnul nu a spus: „Eu am fost Dumnezeul
lui Avraam...", ci „Eu sunt..." Caracterul lui
Dumnezeu, ca Dumnezeu al celor vii, face
absolut necesară învierea.
20:39-44 Unii din cărturari au fost
nevoiţi să recunoască temeinicia argumen-
tării Sale. Dar Isus încă nu Şi-a încheiat
expunerea. Din nou, El a făcut o trimitere la
Cuvântul lui Dumnezeu. în Psalmul 110:1
David L-a numit pe Mesia Domn. Evreii
recunoşteau, în general, că Mesia avea să fie
Fiul lui David. Cum putea fi El, în acelaşi
timp, şi Domnul lui David, şi Fiul lui Da-
vid? însuşi Domnul constituia răspunsul la
această întrebare. El descindea din David, ca
Fiu al Omului; totuşi, El era Creatorul lui
David. Dar ei erau prea orbi să mai poată
vedea acest lucru.
I.   Avertismentul împotriva cărturarilor
(20:45-47)
Atunci Isus a avertizat în mod public
mulţimea cu privire la cărturari. Ei purtau
haine lungi, asumându-şi un aer de pioşenie.
Le plăcea ca oamenii să li se adreseze cu
titluri foarte distinse, când umblau prin pieţe.
Se înghesuiau să ocupe locurile cele mai cu
vază din sinagogi şi la banchete. Dar ei le
jefuiau pe văduvele lipsite de apărare de
economiile agoniste cu multă trudă o viaţă
întreagă, încercând să muşamalizeze faptele

lor reprobabile cu rugăciuni lungi. O ase-
menea ipocrizie avea să fie pedepsită cât se
poate de aspru.
J.  Cei doi bănuţi ai văduvei (21:1-4)
Pe când urmărea Isus cum aruncă bogaţii
darurile în vistieria templului, a fost izbit
de contrastul dintre bogaţi şi o anumită
văduvă. Bogaţii dădeau ceva bani, dar
văduva a dat tot ce a avut. După aprecierile
lui Dumnezeu, ea a dat mai mult decât toţi
ceilalţi laolaltă. Ei au dat din surplusul lor;
ea a dat din sărăcia ei tot ce avea. „Aurul
dat de cineva din belşugul său, doar pentru
că nu are nevoie de el, este aruncat de Dum-
nezeu în groapa fără fund; dar bănuţul de
aramă, pătat de sânge, este ridicat şi sărutat
de El la rangul de aur pentru eternitate."57
K. O prezentare succintă a evenimentelor
viitoare (21:5-11)
Versetele 5-33 constituie un măreţ dis-
curs profetic. Deşi se aseamănă cu Discursul
de pe Muntele Măslinilor, de la Matei 24 şi
25, cele două nu sunt identice. Din nou
trebuie să nu uităm că deosebirile pe care le
constatăm între cele patru evanghelii nu sunt
întîmplătoare sau contradictorii, ci sunt
încărcate de o profundă semnificaţie.
în acest discurs îl găsim pe Domnul
vorbind când despre distrugerea Ierusalimu-
lui, care avea să se întîmple în anul 70 după
Cristos, când despre condiţiile care vor
preceda a doua Sa venire. Avem aici ilustrată
legea dublei referiri—cu alte cuvinte, prezi-
cerile Sale urmau să aibă în curând o împli-
nire parţială prin asedierea Ierusalimului de
către Titus, dar şi o altă împlinire completă,
la sfârşitul Marii Strâmtorări.
Iată punctele principale ale discursului:
1.	Isus a prezis distrugerea Ierusalimului (v.
5,6).
2.	Ucenicii au întrebat când se va întâmpla
aceasta (v. 7).
3.	Isus le-a prezentat mai întâi un tablou
general al evenimentelor care vor pre-
ceda a doua Sa venire (v. 8-11).
4.	Apoi El a zugrăvit tabloul căderii Ierusa-
limului şi epoca ce va urma (v. 12-24).
5.	în fine, El a prezis semnele care vor
precede venirea Sa a doua oară şi i-a
îndemnat pe adepţii Săi să trăiască clipă
de clipă aşteptând revenirea Sa (v. 25-
26).
21:5, 6 Pe când vorbeau unii despre
templul lui Irod, admirându-i splendoarea,
Isus i-a prevenit să nu se preocupe de lucru-

Luca

269

rile materiale, care, oricum, vor trece în
curând. Vor veni zilele când templul va fî
distrus complet.
21:7 Ucenicii şi-au manifestat îndată
curiozitatea de a afla când avea să se întâm-
ple acest lucru şi care va fi semnul indicând
iminenţa acestui eveniment. Fără îndoială,
întrebarea lor s-a referit, în exclusivitate, la
distrugerea Ierusalimului.
21:8-11 După câte se pare, răspunsul
Mântuitorului i-a purtat mai întîi departe în
viitor, la perioada în care templul avea să fie
din nou distrus, înainte de stabilirea împără-
ţiei. Vor fi cristoşi falşi şi zvonuri false, răz-
boaie şi răscoale. Nu vor fi doar conflicte
între naţiuni, ci şi mari cataclisme ale naturii
— cutremure... foamete şi ciume, terori şi
senine mari în cer.
L. Perioada care va precede sfârşitul
(21:12-19)
21:12-15 In secţiunea precedentă, Isus a
descris evenimentele care se vor derula
imediat înaintea sfârşitului veacului. Versetul
12 începe cu expresia: „Dar înainte de
toate acestea..." Prin urmare, noi credem că
versetele 12-24 descriu perioada de timp
scursă de la data când a fost rostit acest
discurs şi până la Marea Strâmtorare, ce
urmează să aibă loc. Ucenicii Lui vor fi
arestaţi, în această perioadă, persecutaţi,
judecaţi înaintea autorităţilor religioase şi
civile şi aruncaţi în închisori. Lor s-ar putea
să li se pară că toate acestea sunt semnele
unei jalnice înfrângeri, dar în realitate Dom-
nul va produce o răsturnare de situaţie,
transformând eşecul aparent într-o minunată
mărturie spre slava Sa. Nu va fi nevoie ca
ei să-şi pregătească din timp pledoaria de
apărare. In ceasul încercării, Dumnezeu le va
da înţelepciune ieşită din comun, aşa încât
cuvintele lor să-i pună în încurcătură totală
pe adversarii lor.
21:16-18 în sânul familiilor se vor ivi
cazuri de trădare. Rudenii nemântuite îi vor
vinde pe creştinii din mijlocul lor iar unii
vor fi chiar ucişi pentru poziţia de totată
alipire de Cristos. Pare să existe o contradic-
ţie între versetul 16: „veţi fi daţi în mâinile
lor" şi versetul 18: „dar nici un păr de pe
capul vostru nu va pieri." Singura explica-
ţie pare să fie că, deşi unii vor muri, fiind
martirizaţi din pricina lui Cristos, din punct
de vedere spiritual ei vor fi păziţi şi păstraţi
teferi. Ei vor muri, dar nu vor pieri.
21:19 Versetul 19 arată că cei care rabdă,
în linişte, din pricina lui Cristos şi de dragul

Lui, nelepădându-se de El, vor dovedi prin
aceasta că au o credinţă autentică. Cei care
sunt mântuiţi cu adevărat vor rămâne loiali şi
fideli Lui, indiferent prin ce vor trece şi cât
îi va costa. Versetul 19 e redat astfel în
traducerea RSV: „Prin faptul că veţi îndura,
vă veţi câştiga vieţile."
M. Pustiirea Ierusalimului (21:20-24)
Acum Domnul se ocupă în mod evident
de chestiunea distrugerii Ierusalimului, ce
avea să se întîmple în anul 70 după Cristos.
Acest eveniment avea să fie însoţit de sem-
nele preliminare ale împresurării oraşului
de armatele romane.
Creştinilor din era primară — celor din anul 70
d.Cr. — li s-a dat un semn concret, care să
semnaleze distrugerea iminentă a Ierusalimului
şi dărâmarea din temelii a minunatului templu
de marmură: „Când veţi vedea Ierusalimul
înconjurat de oşti, să ştiţi că atunci pustiirea lui
este aproape." Acest avertisment al distrugerii
Ierusalimului era menit să aibă, pentru ei, un
efect pozitiv, oferindu-le timpul necesar să poată
fugi. Necredinţa unora i-a determinat însă să
argumenteze că o asemenea acţiune ar fi imposi-
bilă, având în vedere ostile din jurul zidurilor
Ierusalimului. Dar Cuvântul lui Dumnezeu nu
dă niciodată greş. Istoria consemnează că gene-
ralul roman Titus şi-a restras, pentru scurt timp,
ostile din jurul cetăţii, evreii credincioşi având
astfel răgazul să părăsească oraşul sortit pieirii.
Se ştie că aceştia au procedat, într-adevăr, aşa,
refugiindu-se într-o localitate denumită Pella,
unde au fost păziţi şi adăpostiţi, scăpând cu
viaţă.58
Orice încercare de a pătrunde din nou în
Ierusalim ar fi fost fatală. Cetatea avea să fie
în curând pedepsită pentru că L-a respins pe
Fiul lui Dumnezeu. Femeile gravide şi
mamele care alăptează aveau să fie foarte
dezavantajate, scăparea lor de judecata lui
Dumnezeu ce urma să se abată peste ţara
Israelului şi poporul evreu fiind mult îngreu-
nată. Mulţi aveau să fie ucişi, supravieţuitorii
fiind duşi peste hotare, în robie.
Ultima parte a versetului 24 este o re-
marcabilă profeţie a faptului că străvechiul
oraş Ierusalim avea să fie supus stăpânirii
Neamurilor, până Ia împlinirea vremurilor
neamurilor. Asta nu înseamnă că evreii nu
aveau să-1 controleze pentru scurte perioade
de timp. Ideea centrală este că cetatea va fi
supusă în permanenţă invaziilor şi imixtiu-
nilor din partea Neamurilor, până se vor

270

Luca

împlini timpurile neamurilor.
Noul Testament face distincţie între
bogăţiile Neamurilor, plinătatea Neamurilor
(sau numărul deplin al Neamurilor) şi vre-
murile Neamurilor.
1.	Bogăţiile neamurilor (Rom. 11:12) se
referă la poziţia privilegiată de care se
bucură neamurile în epoca actuală, când
Israelul a fost dat, pentru o vreme, la o
parte de către Dumnezeu.
2.	Plinătatea (sau numărul deplin al) nea-
murilor (Rom. 11:12) se referă la Răpire,
când mireasa lui Cristos dintre neamuri
va fi atins numărul deplin, fiind apoi
luată de pe pământ iar Dumnezeu umr-
mând să se ocupe iarăşi de Israel.
3.	Vremurile neamurilor (Luca 21:24) au
început, cu adevărat, odată cu robia
babiloneană, în anul 521 înainte de Cris-
tos, şi vor continua până la data când
naţiunile ne-evreieşti (neamurile) nu-şi
vor mai exercita controlul asupra oraşu-
lui Ierusalim.
De-a lungul secolelor scurse de la data
când a rostit Mântuitorul aceste cuvinte,
Ierusalimul s-a aflat, în cea mai mare parte,
sub stăpânirea unor puteri dintre neamuri,
împăratul Iulian Apostatul (331-363 d.Cr.) a
încercat să discrediteze creştinismul, căutând
să infirme profeţia Domnului cu privire la
Ierusalim. Astfel, el i-a încurajat pe evrei să
rezidească templul. Aceştia s-au apucat cu
râvnă de lucru, folosindu-se, în extravaganţa
lor, chiar de lopeţi de argint şi scoţând pă-
mântul săpat cu tărgi făcute din purpură. Dar
pe când lucrau ei de zor, au fost întrerupţi de
un cutremur şi de flăcări de foc ce au ţâşnit
din pământ, fiind nevoiţi să abandoneze
lucrările.59
N. A doua venire (21:25-28)
Versetele acestea descriu convulsiile
naturii şi cataclismele care vor copleşi pă-
mântul în perioada premergătoare venirii lui
Cristos a doua oară. Se vor produce pertur-
baţii, în care vor fi implicate: soarele... luna
şi stelele, perturbaţii ce se vor vedea clar de
pe pământ. E posibil ca acestea să producă o
modificare a unghiului de înclinaţie a axei
pământului. Porţiuni mari de uscat vor fi
inundate de valuri de reflux. Dar pentru cei
evlavioşi va fi o nădejde:
Atunci îl vor vedea pe Fiul Omului venindd
pe un nor, cu putere şi cu mare slavă. Când

vor începe să se întâmple aceste lucruri, să vă
uitaţi în sus şi să vă ridicaţi capetele, pentru
că răscumpărarea voastră se apropie.
O. Smochinul şi toţi copacii
(21:29-33)
21:29-31 Un alt semn care vesteşte
apropierea venirii Sale este înfrunzirea smo-
chinului şi a tuturor copacilor. Smochinul
este o întruchipare adecvată a poporului
Israel, care dă semne de viaţă în zilele de pe
urmă. Nu este lipsit de importanţă faptul că
după ce au fost împrăştiaţi secole de-a rân-
dul, trăind în obscuritate, israeliţii s-au cons-
tituit din nou într-un stat suveran în 1948,
fiind în prezent membri ai comunităţii ţărilor
independente ale lumii.
înfrunzirea celorlalţi trei copaci ar putea
simboliza creşterea extraodinară pe care a
cunoscut-o fenomenul naţionalismului în
ultimul timp şi apariţia multor noi guverne în
ţările de curând dezvoltate ale lumii. Aceste
semne indică faptul că împărăţia lui Cristos
urmează să fie întemeiată în curând.
21:32 Isus a spus că generaţia aceasta
nu va trece până când nu vor avea loc toate
aceste lucruri. Ce a vrut să spună El prin
„această generaţie"?
1.	Unii cred că S-a referit la generaţia
aflată în viaţă când a rostit El aceste cuvinte
şi că toate acele lucruri s-au împlinit odată
cu distrugerea Ierusalimului. Dar această
variantă nu stă în picioare, deoarece Cristos
nu S-a întors, pe nor, cu putere şi slavă mare.
2.	Alţii cred că „această generaţie" se
referă la oamenii care vor fi în viaţă când se
vor arăta toate aceste semne şi că cei care
vor începe să vadă începutul acestor semne
vor ajunge să vadă şi întoarcerea lui Cristos.
Toate evenimentele prezise se vor întîmpla
în decursul unei generaţii. Este o explicaţie
verosimilă.
3.	O altă posibilitate este că „această
generaţie" se referă la poporul Israel în
atitudinea sa de ostilitate faţă de Cristos.
Domnul spune aici, potrivit acestei interpre-
tări, că poporul Israel va supravieţui, fiind
indestructibil, în pofida faptului că va fi
împrăştiat peste tot pământul. Şi în tot acest
timp, atitudinea evreilor faţă de Domnul nu
se va schimba. Poate că atât interpretarea a
doua, cât şi a treia sunt corecte.
21:33 Cerurile — respectiv atmosfera şi
stelele—vor trece. De asemenea, va trece şi
pământul în forma sa actuală. Dar aceste
preziceri făcute de Domnul nu vor rămâne
neîmplinite.

Luca

271

P.  îndemn Ia veghere şi rugăciune
(21:34-38) m
21:34, 35 între timp, ucenicii Săi vor
trebui să se păzească de pericolul de a se
îmbuiba cu mîncare, băutură şi grijile de zi
cu zi, aşa încât venirea Lui să-i prindă pe
neaşteptate. El va veni pe neaşteptate pentru
cei care cred că pământul este locuinţa lor
permanentă.
21:36 Adevăraţii ucenici trebuie să
vegheze şi să se roage în orice împrejurare,
delimitându-se astfel de lumea necredincioa-
să, care este condamnată să guste mânia lui
Dumnezeu. Ei trebuie să se identifice cu cei
care vor fi primiţi înaintea Fiului Omului.
21:37,38 în fiecare zi Domnul îi învăţa
pe oameni în templu, dar noaptea o petrecea
pe Muntele Măslinilor, fără adăpost în lumea
pe care El a creat-o. Apoi, dis-de-dimineaţă,
toţi oamenii se îmbulzeau în jurul Lui, din
nou, ca să-I audă cuvintele.
XI. PATIMILE ŞI MOARTEA FIULUI
OMULUI (Cap. 22, 23)
A.	Complotul de a-L ucide pe Isus
(22:1,2)
22:1 Praznicul Azimilor se referă aici la
perioada care începea cu Pastele şi dura
şapte zile, în care nu se consuma pâine
dospită. Pastele se serba în a paisprezecea zi
a lunii Nisan, respectiv prima lună din calen-
darul evreiesc. Cele şapte zile, din 15 ale
lunii până în 21, erau cunoscute sub denumi-
rea de Praznicul Pâinii Nedospite, dar în
versetul 1 denumirea aceasta se aplică între-
gului praznic. Dacă evanghelia după Luca ar
fi fost scrisă mai mult pentru evrei, nu ar fi
fost necesar ca Luca să menţioneze legătura
dintre Praznicul Pâinii Nedospite şi Paşte.
22:2 Preoţii cei mai de seamă şi cărtura-
rii complotau încontinuu, gândindu-se cum
să-L omoare pe Domnul Isus, dar ei şi-au dat
seama că trebuie s-o facă fără să provoace
tulburări, deoarece se temeau de popor şi
ştiau că oamenii de rând încă îl stimau pe
Isus.
B.	Perfidia Iui Iuda (22:3-6)
22:3 Satan a intrat în Iuda, zis şi Isca-
rioteanul, unul din cei doisprezece ucenici.
La loan 13:27 se spune că acţiunea aceasta
a avut loc după ce Isus i-a înmânat bucata de
pâine, în timpul mesei de Paşte. Conchidem,
prin urmare, fie că această acţiune a avut loc
în mai multe etape, fie că Domnul subliniază
faptul în sine, mai degrabă decât timpul

exact când a avut loc acţiunea.
22:4-6 în orice caz, Iuda a făcut un târg
cu preoţii cei mai de seamă şi cu ofiţerii
gărzii, adică cu comandanţii gărzii ce păzeau
templul iudaic. El pusese la cale un plan
foarte amănunţit, potrivit căruia să-1 poată da
pe Isus în mâinile lor fără să provoace tulbu-
rări publice. Planul nu a fost însă întru totul
acceptabil şi ei s-au învoit să-i dea bani —
treizeci de arginţi, cum aflăm din alt text. Şi
astfel Iuda a plecat, să-şi pună în aplicare
planul de a-L trăda pe Isus.
C. Pregătirile pentru Paşte
(22:7-13)
22:7 Există probleme serioase în legătură
cu diversele perioade de timp menţionate în
aceste versete. Ziua Sărbătorii Azimilor ar
fi considerată, în mod normal, drept a trei-
sprezecea zi din luna Nisan, când toată
pâinea nedospită trebuia îndepărtată din
casele evreilor. Dar aici se spune că era ziua
în care trebuiau jertfite Pastele. Or, asta
înseamnă că ar fi vorba de a paisprezecea zi
a lui Nisan. Leon Morris, împreună cu alţi
învăţaţi, sugerează că se foloseau două
calendare în cazul Paştelui: unul oficial şi
altul urmat de Isus şi de ceilalţi.60 Noi cre-
dem că evenimentele zilei finale de joi încep
în acest punct şi continuă până în versetul
53.
22:8-10 Domnul i-a trimis pe Petru şi pe
loan la Ierusalim, să facă pregătirile pentru
sărbătorirea mesei pascale. El a demonstrat
cunoaşterea desăvârşită a tuturor lucrurilor
prin instrucţiunile pe care le-a dat acestor
ucenici. De îndată ce vor fi intrat în oraş, vor
întâlni un om care duce un urcior cu apă —
semn foarte neobişnuit în Orient, unde de
obicei femeile sunt acelea care se îngrijesc
de aprovizionarea cu apă. Omul de aici este
o imagine foarte reprezentativă a Duhului
Sfanţ, care conduce sufletele căutătoare la
locul de comuniune cu Domnul.
22:11-13 Domnul nu numai că a ştiut
dinainte locul şi ruta pe care o va urma acest
om, ci a ştiut şi faptul că un anumit gospodar
va fi dispus să pună la dispoziţie odaia sa
încăpătoare, de sus, mobilată, pentru Isus şi
ucenicii Lui. Poate că omul acesta îl cunoş-
tea pe Domnul, căruia I se predase pe el
însuşi şi tot ce avea el. Este o deosebire între
camera de oaspeţi şi camera mare de sus,
mobilată. Gazda aceasta generoasă a pus la
dispoziţie condiţii mai bune decât s-au aştep-
tat ucenicii. Când Isus S-a născut în Betle-

272

Luca

em, nu s-a găsit loc pentru el la han (în
greacă: kataluma). Aici El le-a spus ucenici-
lor să ceară o cameră de oaspeţi (în greacă:
kataluma), dar lor li s-a oferit ceva mai bun
— o odaie mare, de sus, gata aşternută.
Totul a fost exact aşa cum prezisese El.
Prin urmare, ucenicii au pregătit Pastele.
D.	Ultimul Paşte (22:14-18)
22:14 De veacuri, evreii celebraseră
Pastele, comemorând glorioasa lor izbăvire
din Egipt şi de la moarte, prin sângele unui
miel fără pată. Cât de vie va fî fost această
imagine în mintea Mântuitorului, când S-a
aşezat să ţină pentru ultima oară această
sărbătoare. El era adevăratul Miel Pascal, al
cărui sânge avea să fie vărsat în curând
pentru mântuirea tuturor celor care se vor
încrede în El.
22:15, 16 Pastele acesta anumit avea o
semnificaţie cu totul deosebită, inexprima-
bilă, pentru El. Domnul îl dorise cu ardoare
înainte de a fi trebuit să sufere. Acum nu mai
avea să ţină Pastele din nou, până când se va
întoarce pe pământ să-şi stabilească glorioa-
sa împărăţie. Expresia: „Cu dorinţă fierbin-
te am dorit" din textul original exprimă un
dor inexprimabil de mare. Aceste cuvinte
elocvente îi invită pe toţi credincioşii din
toate timpurile şi locurile să-şi dea seama cât
de mult doreşte Isus să aibă comuniune cu
noi, la masa Lui.
22:17,28 Când a luat paharul de vin, ce
se înscrie în ritualul de Paşte, a mulţumit
pentru el şi 1-a dat ucenicilor, amintindu-le
încă o dată că nu va mai bea din rodul viţei
până la domnia Sa de o mie de ani. Scena
mesei de Paşte se încheie cu versetul 18.
E.	Prima cină a Domnului (22:19-23)
22:19, 20 Ultimul Paşte a fost urmat
imediat de Cina Domnului. Domnul Isus a
instituit acest memorial sacru pentru ca
adepţii Lui din toate veacurile să-Şi aducă
astfel aminte de El în moartea Sa. Mai întâi,
El le-a dat pâine — simbol al trupului Său,
ce avea să fie dat pentru ei. Paharul înfăţişa
elocvent sângele Lui scump, ce avea să fie
vărsat pe crucea Calvarului. El 1-a numit
paharul noului legământ în sângele Său, care
se vărsa pentru ai Lui. Asta înseamnă că
noul legământ, pe care L-a încheiat în princi-
pal cu poporul Israel, a fost ratificat prin
sângele Său. împlinirea deplină a Noului
Legământ va avea loc în timpul împărăţiei
Domnului nostru Isus Cristos pe pământ, dar

noi, credincioşii, beneficiem de el chiar în
timpul de faţă.
Ar trebui să se înţeleagă de la sine că
pâinea şi vinul erau un tip sau o reprezentare
a trupului şi sângelui Său. Trupul Lui nu
fusese dat încă iar sângele Lui nu fusese
vărsat. Prin urmare, este absurd ca cineva să
sugereze că simbolurile acestea ar fi fost
transformate miraculos în realităţile propriu-
zise. Evreilor li se interzicea să bea sânge.
Prin urmare, ucenicii şi-au dat seama că El
nu S-a referit la sânge în mod literal, ci la
ceea ce simboliza sângele Lui.
22:21 Pare evident că Iuda se afla şi el la
această ultimă cină. Dar, în lumina textului
de la loan 13, pare la fel de evident că trădă-
torul a ieşit din încăpere după ce Isus i-a
înmânat bucata de pâine înmuiată în sos.
întrucât acest lucru a avut loc înainte de
instituirea Cinei Domnului, mulţi sunt de
părere că Iuda nu ar fi fost de faţă când au
fost date pâinea şi vinul.
22:22 Suferinţele şi moartea Domnului
Isus au fost determinate, dar Iuda L-a trădat
cu deplina conştientă a deciziei luate de
voinţa lui. De aceea a spus Isus: „Vai de
omul prin care este trădat El." Deşi Iuda
era din rândul celor doisprezece, el nu era un
credincios adevărat.
22:23 Versetul 23 ne arată cât de mare a
fost mirarea ucenicilor, ce mult s-au îndoit ei
de ei înşişi. Ei nu ştiau care dintre ei avea să
se facă vinovat de această faptă odioasă.
F.  Adevărata măreţie o conferă slujirea
(22:24-30)
22:24, 25 Ce groaznică condamnare a
inimii omeneşti este faptul că imediat după
Cina Domnului, ucenicii au început să se
certe între ei, pentru a stabili care dintre ei
era cel mai mare! Domnul Isus le-a amintit
că în economia Lui, măreţia era diametral
opusă modului în care o privesc oamenii.
Regii care au domnit peste Neamuri au fost
consideraţi oameni mari, fiind, de fapt,
numiţi „binefăcători". Dar acesta nu era
decât un titlu, în realitate ei fiind nişte tirani
cruzi. Ei erau numiţi buni, dar purtarea lor
nu corespundea acestei caracterizări.
22:26 Nu aşa trebuie să stea lucrurile
între urmaşii Mântuitorului. Cei care doresc
să fie mari trebuie să ocupe locul celor mai
mici. Iar cei care doresc să fie cei dintâi
trebuie să se aplece şi să-i slujească pe alţii
cu smerenie. Aceste idei revoluţionare au
răsturnat complet concepţiile tradiţionale,
conform cărora cei mai tineri ar fi inferiori

Luca

273

celor mai vârstnici şi că întâietatea s-ar putea
dobândi prin stăpânire.
22:27 Conform aprecierilor oamenilor,
mai mare este cel care este invitat la o masă,
decât cel care îi serveşte pe meseni. Dar
Domnul Isus a venit ca slujitor al oamenilor
şi toţi cei ce îl urmează pe El trebuie să-L
imite în această privinţă.
22:28-30 De câtă delicateţe a dat Dom-
nul dovadă când i-a lăudat pe ucenici pentru
că au rămas cu El în încercările prin care a
trecut. în fond, ei tocmai se certaseră şi la
scurt timp după aceea aveau să-L părăsească
şi să fugă. Şj totuşi, El ştia că în adâncul
inimii lor ei îl iubeau şi că suferiseră ocări
din pricina Numelui Său. Răsplata lor avea
să fie faptul că vor sta pe tronuri, judecând
cele douăsprezece seminţii ale lui Israel,
când se va întoarce Cristos să-Şi preia tronul
lui David şi să domnească asupra pământu-
lui. Aşa cum Tatăl I-a promis lui Cristos
împărăţia, la fel de cert este faptul că ei vor
domni cu El peste Israelul reînnoit.
G. Isus prezice tăgăduirea lui Petru
(22:31-34)
Acum urmează ultimul din seria de trei
capitole întunecate din istoria necredinţei
umane. Primul 1-a constituit trădarea lui
Iuda. Al doilea a fost ambiţia egoistă a
ucenicilor. Acum avem laşitatea lui Petru.
22:31, 32 Repetiţia: Simon, Simon
relevă iubirea şi duioşia inimii lui Cristos
pentru ucenicul său şovăielnic. Satan a cerut
să-i aibă pe toţi ucenicii, pentru a-i cerne ca
pe grâu. Isus i s-a adresat lui Petru, reprezen-
tantul tuturor. Dar Domnul Se rugase pentru
Simon, ca să nu-i fie eclipsată credinţa. („M-
am rugat pentru tine" sunt cuvinte de o
forţă extraordinară.) După ce Petru se va
întoarce la El, va trebui să-i încurajeze pe
fraţii lui. Această întoarcere nu se referă la
mântuire, ci la revenirea dintr-o alunecare pe
calea credinţei.
22:33, 34 Cu o încredere necugetată în
propriile sale forţe, Petru şi-a exprimat dis-
ponibilitatea de a-L însoţi pe Isus la închi-
soare şi chiar la moarte. Dar lui Petru a
trebuit să i se atragă atenţia că înainte de
zorii zilei, el se va lepăda de trei ori de
Domnul, susţinând că nici nu-L cunoaşte
măcar!
La Marcu 14:30, Domnul este citat în
sensul că înainte de a cânta cocoşul de două
ori, Petru se va lepăda de El de trei ori. La
Matei 26:34; Luca 22:34; loan 13:38, Dom-
nul spune că înainte de a cânta cocoşul,

Petru se va lepăda de El de trei ori. Trebuie
să recunoaştem că nu este uşor să rezolvăm
această contradicţie aparentă. E posibil ca nu
numai un cocoş să fi cântat, ci cel puţin doi
— unul în timpul nopţii iar altul în zorii
zilei. De asemenea, trebuie observat că
evangheliile consemnează cel puţin şase
ocazii ale tăgăduirii lui Petru. El s-a lepădat
de Cristos înaintea:
1.	Unei femei tinere (Mat. 26:69,  70;
Marcu 14:66-68).
2.	înaintea altei femei tinere (Mat. 26:71,
72).
3.	înaintea mulţimii care stătea afară (Mat.
26:73, 74; Marcu 14:70, 71).
4.	înaintea unui om (Luca 22:58).
5.	înaintea altui om (Luca 22:59, 60).
6.	înaintea unui slujitor al marelui preot
(loan 18:26, 27). Este vorba probabil de
un alt om decât cei de dinainte, după
cum rezultă din cuvintele rostite de el:
„Oare nu te-am văzut eu în grădină cu
el?" (v. 26).
H. O nouă trimitere pe câmpul de lucru
(22:35-38)
22:35 Anterior în lucrarea Sa, Domnul i-
a trimis pe ucenici fără pungă, fără traistă şi
fără sandale — adică doar cu minimum
necesar. Şi totuşi, eu au mărturisit că nu au
dus lipsă de nimic.
22:36 Dar acum El urma să plece de la
ei, urmând ca ei să păşească într-o nouă
etapă de slujire a Lui. Ei aveau să fie expuşi
la sărăcie, foame şi primejdii. în aceste
condiţii, va fi nevoie ca ei să se îngrijească
de nevoile ivite pe parcurs. Prin urmare, va
trebui ca acum să ia cu ei pungă şi traistă iar
dacă nu aveau sabie, trebuia să-şi vândă
haina ca să-şi poată cumpăra o sabie. Ce a
vrut să spună Mântuitorul când i-a îndemnat
pe ucenici să-şi cumpere sabie? Pare evident
că nu s-ar fi putut referi la necesitatea de a
folosi sabia în scopuri ofensive, împotriva
altora oameni, deoarece un atare îndemn ar
contrazice învăţătura Lui clară expusă în
pasaje ca cele de mai jos:
„împărăţia Mea nu este din lumea aceas-
ta... Dacă împărăţia Mea ar fi din lumea
aceasta, slujitorii Mei s-ar lupta ca să nu fiu
dat în mâinile iudeilor..." (loan 18:36).
„Toţi cei care scot sabia de sabie vor
pieri." (Mat. 26:52).
„Să nu vă împotriviţi celui care vă face
rău, ci, oricui te loveşte peste obrazul drept
întoarce-i şi pe celălalt." (Mat. 5:39; vezi şi
2 Cor. 10:4).

274

Luca

Prin urmare, ce a vrut Isus să spună când
S-a referit la sabie?
1.	Unii au sugerat că El S-a referit la sabia
Duhului, care este Cuvântul lui Dumne-
zeu (Ef. 6:17). Lucrul acesta este posibil,
dar atunci va trebui să spiritualizăm şi
celelalte elemente din text, cum ar fi
punga, traista şi haina.
2.	Williams spune că sabia înseamnă pro-
tecţia unui guvern instituţionalizat, sco-
ţând în evidenţă faptul că la Romani 13:4
sabia se referă la puterea magistratului.
3.	Lange afirmă că sabia trebuie folosită în
scopuri defensive, faţă de anumiţi oa-
meni care ar putea să-i atace, dar nicide-
cum în scopuri ofensive. Numai că Matei
5:39 pare să excludă folosirea săbiei,
chiar şi în scopuri defensive.
4.	Unii cred că sabia trebuia folosită doar în
scopul apărării de animalele sălbatice—
interpretare cu totul verosimilă.
22:37 Versetul 37 explică de ce a fost
necesar ca, de data aceasta, ucenicii să ia cu
ei bani, traistă şi sabie. Domnul fusese cu ei
până în acest punct, îngrijindu-Se de nevoile
lor vremelnice. în curând El avea să plece
din mijlocul lor, conform profeţiei de la Isaia
53:12. Lucrurile care-L priveau pe El aveau
să fie duse la capăt, adică viaţa lui pămân-
tească şi misiunea Lui aveau să se încheie
prin faptul că El avea să fie socotit la un loc
cu nelegiuiţii.
22:38 Ucenicii nu au înţeles deloc ce a
vrut să spună Domnul, cum reiese din faptul
că au adus două săbii, ca şi când ar fi crezut
că acestea pot rezolva problemele dificile cu
care aveau să fie confruntaţi în curând.
Domnul Isus a pus capăt conversaţiei cu
cuvintele: „Destul". După câte se pare, ei au
crezut că, recurgând la săbii, vor putea în-
frânge eforturile duşmanilor Lui de a-L
ucide — lucru care contrazicea însă total
gândirea Domnului Isus.
I.   Agonia    din    grădina    Ghetsimane
(22:39-46)
22:39 Grădina Ghetsimane era situată pe
versantul vestic al Muntelui Măslinilor.
Isus Se ducea acolo deseori să Se roage iar
ucenicii şi, bineînţeles, trădătorul, ştiau acest
lucru.
22:40 La încheierea Cinei Domnului,
Isus şi ucenicii au părăsit odaia de sus, du-
cându-se în grădină. Odată ajunşi acolo, El i-
a prevenit să se roage ca să nu cadă în ispită.
Poate că ispita la care S-a referit El aici
consta în presiunea de a se îndepărta de

Dumnezeu şi de Cristosul Lui, când vor fi
încercuiţi de duşmani.
22:41,42 Atunci Isus i-a lăsat pe ucenici
şi S-a retras mai în adâncul grădinii, unde S-
a rugat singur. în rugăciuea Lui a cerut ca,
dacă Tatăl voia, să treacă de la El acest
pahar. Totuşi, Domnul dorea ca voia lui
Dumnezeu să se facă, nu a Sa. După cât
înţelegem noi, această rugăciune a însemnat:
„Dacă există orice altă cale prin care păcăto-
şii să poată fi salvaţi fără ca Eu să merg la
Cruce, descoperă-Mi această cale acum."
Dar cerurile au tăcut, pentru că nu era altă
cale.
Noi nu credem că suferinţele lui Cristos
din grădină au făcut parte din lucrarea Sa
ispăşitoare. Lucrarea de ispăşire a fost reali-
zată în cele trei ore de întuneric de pe cruce.
Dar Ghetsimane a fost o anticipare a Calva-
rului. Acolo însuşi gîndul contactului cu
păcatele noastre I-a provocat Domnului Isus
suferinţele cele mai acute.
22:43, 44 Umanitatea Sa perfectă este
văzută în agonia care a însoţit suferinţele
Sale. Atunci I s-a arătat un înger din cer,
întărindu-L. Este un fapt comnsemnat doar
de Luca. De asemenea, numai el arată că
sudoarea I se făcuse ca nişte picături mari
de sânge. Acest ultim detaliu a trezit intere-
sul medicului conştiincios.
22:45,46 Când Isus S-a întors la ucenicii
Săi, aceştia adormiseră, dar nu din indiferen-
ţă, ci istoviţi de întristare. încă o dată El i-a
îndemnat să se scoale şi să se roage, pentru
că ceasul încercării se apropia iar ei aveau să
fie ispitiţi să se lepede de El înaintea autori-
tăţilor.
J.  Trădarea şi arestarea Iui Isus
(22:47-53X
22:47, 48 între timp, Iuda a sosit cu un
grup de preoţi de seamă, bătrâni şi căpitani
ai templului, ca să-L aresteze pe Domnul.
Conform înţelegerii prealabile, trădătorul
urma să-L identifice pe Isus printr-un sărut,
în legătură cu aceasta, Stewart comentează:
A fost culmea ororii, punctul cel mai de jos al
infamiei, sub care nu mai poate coborî infamia
umană, când acolo în grădină Iuda şi-a trădat
stăpânul, nu cu o lovitură sau înjunghiere, ci cu
un sărut.61
Cu nesfârşită mâhnire, Isus a întrebat:
„Iuda, cu o sărutare îl trădezi tu pe Fiul
Omului?"
22:59-51 Ucenicii şi-au dat seama ce

Luca

275

avea să se întîmple. Prin urmare, au fost
gata să treacă la ofensivă. De fapt, unul din
ei, Petru, a scos sabia şi a tăiat urechea
dreaptă a slujitorului marelui preot. Isus 1-a
mustrat pentru faptul că a recurs la mijloace
pământeşti în cadrul unei lupte de natură
spirituală. Ceasul Lui sosise şi planurile
dinainte stabilite ale lui Dumnezeu trebuiau
să se împlinească. Cu multă delicateţe, Isus
S-a atins de urechea victimei şi a vindecat-o.
22:52, 53 întorcându-se spre liderii şi
ofiţerii iudei, Isus i-a întrebat de ce au ieşit
după El ca şi când ar fi fost un tâlhar fugitiv.
Oare nu îi învăţase El zilnic pe oameni în
zona templului?—şi totuşi, ei nu încercase-
ră să-L aresteze atunci. Tot Domnul este cel
care răspunde la această întrebare, spunând
că acesta era ceasul lor şi puterea întunericu-
lui. Asta se întîmpla pe la miezul nopţii de
joi spre vineri.
Se pare că procesul religios al Domnului
nostru s-a desfăşurat în trei etape. Mai întîi,
El a apărut înaintea lui Ana. Apoi a apărut
înaintea lui Caiafa. în cele din urmă, a fost
pus sub acuzaţie în faţa Sinedriului. Eveni-
mentele care urmează din acest punct şi până
în versetul 65 au avut, probabil, loc între
orele 1 şi 5, în dimineaţa zilei de vineri.
K. Petru se leapădă de Isus şi plânge cu
amar (22:54-62)
22:54-57 Când a fost adus Domnul în
casa marelui preot, Petru mergea după El de
departe. Ajuns înăuntru, el s-a aşezat lângă
cei ce se încălzeau la focul aprins în centrul
curţii. O slujnică a privit spre Petru şi a
afirmat că este unul din adepţii lui Isus.
Atunci Petru a tăgăduit că L-a cunoscut
vreodată.
22:58-62 La scurt timp după aceea, o altă
persoană a îndreptat un deget acuzator spre
Petru, afirmând că şi el este unul din adepţii
lui Isus din Nazaret. Din nou, Petru a negat
acuzaţia. Cam după o oră, altcineva l-a
recunoscut pe Petru, afirmând că este galile-
ean şi ucenic al Domnului. Petru a afirmat că
nu ştie despre ce vorbeşte omul respectiv.
Dar de data aceasta, tăgăduirea lui a fost
punctată de cântatul cocoşului. în acel mo-
ment întunecat, Domnul S-a întors şi a
privit Ia Petru iar Petru şi-a adus aminte de
prezicerea Domnului că înainte de a cânta
cocoşul, el se va lepăda de trei ori. Privirea
Fiului lui Dumnezeu l-a determinat pe Petru
să iasă afară, în bezna nopţii, şi să plângă cu
amar.

L. Soldaţii îşi bat joc de Fiul Omului
(22:63-65)
Isus a fost arestat de cei ce aveau sarcina
să păzească templul din Ierusalim. Aceşti
presupuşi apărători ai lăcaşului sfânt al lui
Dumnezeu au început să-şi bată joc de Isus
şi să-L bată. După ce L-au legat le ochi,
L-au lovit peste faţă şi apoi I-au cerut să
ghicească cine L-a lovit. Faptele lor oribile
nu s-au oprit aici, dar Domnul a îndurat cu
răbdare această împotrivire din partea păcă-
toşilor împotriva Sa.
M. Judecarea lui Isus înaintea Sinedriu-
lui, în dimineaţa zilei de vineri
(22:66-71)
22:66-69 în zorii zilei (între 5 şi 6 dimi-
neaţa), bătrânii L-au condus pe Isus la sine-
driul lor, întrebându-L direct dacă este Me-
sia, în esenţă, Isus a spus că este inutil ca ei
să discute această chestiune cu El, căci nu
erau pregătiţi să primească adevărul. Dar El
i-a avertizat că Cel ce stătea înaintea lor,
umilit, va sta într-o zi la dreapta puterii lui
Dumnezeu (vezi Psalmul 110:1).
22:70, 71 Atunci ei L-au întrebat direct
dacă este Fiul lui Dumnezeu, trădându-şi
intenţiile. Căci pentru ei Fiul lui Dumnezeu
însemna Unul care este egal cu Dumnezeu.
Domnul Isus a răspuns: „Aşa cum o spu-
neţi, da, Eu sunt." (vezi Marcu 14:62). Atât
le-a trebuit lor! Cu alte cuvinte, oare nu L-au
auzit ei rostind această hulă, pretinzându-Se
egal cu Dumnezeu? Nu mai aveau nevoie de
nici o mărturie. Numai că în acest punct s-a
ivit o problemă: în legea lor, pedeapsa pentru
hulă era moartea. Dar iudeii se aflau sub
stăpânirea romană, nedispunând de autorita-
tea de a-i executa pe deţinuţi. De aceea, va
trebui să-L ducă pe Isus la Pilat. Dar pe
acesta nu-1 interesa deloc o acuzaţie de ordin
religios, cum ar fi hula. Deci va trebui să
născocească nişte acuzaţii cu substrat politic
împotriva Sa.
N. Isus înaintea lui Pilat (23:1-7)
23:1, 2 După înfăţişarea Sa înaintea
Sinedriului (toată mulţimea lor), Isus a fost
dus în grabă la Pilat, pentru a fi supus unui
proces civil. Trei au fost acuzaţiile de natură
politică ce I s-au adus: Mai întâi de toate, ei
L-au acuzat că ar fi pervertit naţiunea, cu
alte cuvinte, că ar fi ştirbit loialitatea poporu-
lui faţă de Roma. în al doilea rând, ei au
spus că El le-ar fi interzis iudeilor să plăteas-
că impozite faţă de Cezar. în cele din urmă,
L-au acuzat că S-a făcut Rege.

276

Luca

22:3-7 Când Pilat L-a întrebat pe Isus
dacă este Regele iudeilor, El a răspuns că
este. Pilat nu a interpretat această afirmaţie a
Domnului ca pe o ameninţare la adresa
împăratului roman. După o întrevedere
particulară cu Isus (loan 18:33-38a), el s-a
îndreptat spre preoţii cei mai de seamă şi
spre mulţime, spunând că nu găseşte vină în
El. Mulţimea a devenit însă şi mai agitată,
acuzându-L pe Isus de a fî incitat populaţia
de pretutindeni la nesupunere, începând cu
dispreţuita Galilee şi până la Ierusalim. Când
a auzit Pilat cuvântul „Galileea", a crezut că
a găsit o portiţă de scăpare. Galileea se afla
sub jurisdicţia lui Irod. Prin urmare, Pilat a
încercat să nu se mai implice în acest caz, ci
să-L trimită pe Isus la Irod. Dar s-a întâmplat
că tocmai atunci Irod se afla în vizită la
Ierusalim.
Irod Antipa era fiul lui Irod cel Mare,
care i-a masacrat pe copiii de la Betleem.
Antipa a fost cel care l-a asasinat pe loan
Botezătorul, pentru că acesta condamnase
relaţia lui ilicită cu soţia fratelui său. Acesta
este Irod cel pe care Isus l-a numit „vulpea
aceea" (Luca 13:32).
O. Irod îl chestionează pe Isus în mod
batjocoritor (23:8-12)
23:8 Irod era foarte bucuros că-L putea
avea pe Isus înaintea Sa. El auzise multe
lucruri despre El şi sperase de multă vreme
să-L poată vedea făcând vreo minune.
23:9-11 Dar la toate întrebările străuitoa-
re ale lui Irod, Mântuitorul nu răspundea.
Acuzaţiile iudeilor au crescut în intensitate,
dar Isus nu-Şi deschidea gura. Prin urmare,
s-a gândit Irod, nu mai avea altceva de făcut
decât să-i lase pe soldaţi să-L maltrateze pe
Isus, să-L batjocorească, îmbrăcându-L cu
un veşmânt strălucitor şi trimiţându-L înapoi
la Pilat.
23:12 Anterior, Irod şi Pilat fuseseră
vrăjmaşi între ei, dar acum vrăjmăşia s-a
transformat în prietenie. Căci ambii se situau
de aceeaşi parte a baricadei, împotriva Dom-
nului Isus, fapt care îi unea. în privinţa
aceasta, Theophylact face următoarea lamen-
taţie: „Este un fapt ruşinos pentru creştini că
deşi diavolul îi poate convinge pe oamenii
răi să renunţe la divergenţele lor, unindu-i în
scopul comun de a comite o faptă dăunătoa-
re, creştinii nu sunt în stare să rămână prie-
teni, nici chiar atât cât e nevoie pentru a face
bine."

P. Verdictul lui Pilat: nevinovat — şi
totuşi condamnat (23:13-25)
23:13-17 Pentru că nu a fost în stare să
procedeze corect, achitându-L pe deţinutul
său regal, acum Pilat s-a trezit că este încol-
ţit. El a convocat în grabă o şedinţă a lide-
rilor iudeilor, explicându-le că nici Irod, nici
el nu au fost în măsură să găsească probe de
nesupunere din partea lui Isus. „El n-a făcut
nimic vrednic de moarte". Deci a propus
ca Domnul să fie biciuit şi apoi să I se dea
drumul. După cum arată Stewart:
Acest compromis jalnic a fost, desigur, total
nejustificabil şi ilogic. A fost încercarea dispe-
rată a unui suflet înfricat de a-şi face datoria faţă
de Isus şi, în acelaşi timp, de a fi pe placul
mulţimii. Dar procedând astfel nu putea realiza
nici unul din aceste planuri şi nu e de mirare că
preoţii înfuriaţi nu au acceptat verdictul acesta,
cu nici un chip.62
23:18-23 Preoţii cei mai de seamă şi
dregătorii au fost în culmea furiei. Ei au
cerut moartea lui Isus şi eliberarea unui
criminal notoriu, Baraba, care fusese aruncat
în închisoare din pricina unei răscoale şi
pentru comiterea de crime. Din nou Pilat a
făcut o încercare timidă de a-L exonora pe
Domnul, dar cererile mulţimii înfierbântate
au acoperit cuvintele sale. Indiferent ce
argument ar fi invocat, ei continuau să ceară
insistent moartea Fiului lui Dumnezeu.
Q. Fiul Omului este condus la Calvar
(23:26-32)
23:26 Era ora 9, în dimineaţa zilei de
vineri. Pe drum spre locul răstignirii, soldaţii
i-au poruncit unui om, pe nume Simon din
Cirena, să poarte crucea. Nu se cunosc prea
multe despre acest om, dar se pare că după
acest incident, cei doi fii ai săi au devenit
creştini binecunoscuţi (Marcu 15:21).
23:27-30 După Isus venea o ceată de
adepţi ai Săi, care plângeau pentru El. Adre-
sându-se femeilor din acest grup cu titlul de
fiice ale Ierusalimului, El le-a spus că nu
trebuie să-L plângă pe El, ci pe ele însele.
Isus S-a referit la groaznica distrugere a
Ierusalimului ce avea să se întâmple în anul
70. Suferinţa şi întristarea din acele zile avea
să fie atât de mari încât femeile sterpe, care
până atunci fuseseră obiectul unor ocări,
aveau să fie considerate deosebit de fericite.
Ororile asediului declanşat de Titus vor fi
atât de mari încît oamenii vor dori să fie
îngropaţi de munţi şi acoperiţi de dealuri.

Luca

277

23:31 Apoi Domnul Isus a adăugat
cuvintele: „Căci dacă lemnului verde îi fac
ei aceste lucruri, ce va fi cu cel uscat?" El
însuşi era lemnul verde iar Israelul necredin-
cios era lemnul uscat. Dacă romanii au
acoperit de atâta ocară şi suferinţă pe Fiul
nevinovat al lui Dumnezeu, ce pedeapsă
groaznică avea să se abată asupra ucigaşilor
vinovaţi ai preaiubitului Fiu al lui Dumne-
zeu?
23:32 în cadrul procesiunii ce-L ducea
pe Isus la cruce se aflau şi doi făcători de
rele, ce urmau să fie executaţi.
R. Răstignirea (23:33-38)
23:33 Locul execuţiei se numea Calvar63
(Golgota, care înseamnă în latină „Craniu").
Poate configuraţia terenului se asemăna cu o
ţeastă sau poate dealul se numea aşa datorită
faptului că era loc de execuţie iar craniul este
adesea simbolul morţii. Este remarcabilă
economia de cuvinte a Scripturii în descrie-
rea răstignirii. Nu se insistă asupra detaliilor,
ci se face afirmaţia simplă: „L-au răstignit
acolo". Din nou, remarcile lui Stewart sunt
la obiect:
Faptul că Mesia trebuia să moară era destul de
greu de acceptat, dar ca El să moară în acest fel
—ei bine, asta depăşea orice putinţă de pricepe-
re. Orice lucru de care S-a atins Cristos, inclusiv
crucea, a fost transfigurat şi împodobit, înconju-
rat de o aureolă de splendoare şi neasemuită
frumuseţe. Să nu uităm însă din ce adâncimi de
suferinţă a ridicat EI crucea pe înălţimi.64
O, învaţă-mă ce înseamnă
Acea cruce înălţată, purtându-L pe
Pe Cel obişnuit cu suferinţa,
Condamnat să sângereze şi să moară.
— Lucy A. Bennett
Pe Golgota erau înălţate în acea zi trei
cruci: la mijloc crucea lui Isus, încadrată de
crucile celor doi tîlhari — o perfectă împli-
nire a profeţiei de la Isaia 53:12: „El a fost
pus în numărul celor fărădelege".
23:34 Pătruns de nemărginită dragoste şi
îndurare, Isus a strigat de pe cruce: „Tată,
iartă-i că nu ştiu ce fac." Cine ştie ce Nia-
gară de mânie divină va fi fost stăvilită prin
această rugăciune! Iată ce are Morgan de
spus cu privire la iubirea Mântuitorului:
în sufletul lui Isus nu exista nici o fărâmă de
resentiment, nici un pic de mânie, nici o dorinţă
ca cei ce-L maltratau să fie pedepsiţi. în istoria
omenirii s-au umplut pagini întregi de admiraţie

pentru pumnul încleştat. Dar eu, când îl aud pe
Isus rugându-se, îmi dau seama că pumnul
încleştat nu-şi găseşte alt loc decât în iad.65
Apoi a urmat împărţirea hainelor Lui
între soldaţi şi darea cu zarul pentru haina
Lui fără nici o singură cusătură.
23:35-38 Căpeteniile stăteau acolo înain-
tea crucii, batjocorindu-L şi provocându-L să
Se salvaze pe El însuşi, dacă este cu adevă-
rat Mesia, alesul lui Dumnezeu. Soldaţii îl
batjocoreau şi ei, oferindu-I oţet şi punând la
îndoială capacitatea Lui de a se salva pe
Sine. Iar în partea de sus a crucii au ţintuit
următorul titlu: ACESTA ESTE REGELE
IUDEILOR. Din nou, Stewart comentează:
Nu poate să ne scape semnificaţia faptului că
inscripţia a fost redactată în trei limbi: greacă,
latină şi ebraică, evident, cu scopul de a permite
tuturor celor din mulţime s-o poată citi. Dar
biserica lui Cristos a văzut dintotdeauna în ea, şi
pe bună dreptate, un simbol al domniei universa-
le a stăpânului lor şi asta pentru că acestea erau
cele trei limbi universale din vremea aceea,
fiecare din ele reprezentând o idee dominanţă.
Greaca era limba culturii şi cunoştinţei. în
domeniul acela — afirma inscripţia— Isus este
rege! Latina era limba domeniului juridic şi al
administraţiei de stat. Şi aici Isus era rege!
Ebraica era limba prin care se li s-a descoperit
oamenilor religia. Şi în această limbă Isus era
Rege. Rezultă de aici că încă de pe cruce, când
era pe moarte, El avea deja aşezate pe cap multe
coroane (Apo. 19:12).66
S. Cei doi tâlhari (23:39-43)
23:39-41 Aflăm din textul celorlalte
evanghelii că ambii tâlhari L-au batjocorit pe
Isus la început, spunând că, dacă este Cristo-
sul, de ce nu îi salvează pe toţi? Mai târziu
însă unul dintre ei şi-a schimbat atitudinea,
întorcându-se spre companionul său, 1-a
mustrat pentru lipsa lui de respect faţă de
Isus. La urma urmelor, a spus el, ambii
sufereau pentru fărădelegile comise, meritân-
du-şi pe deplin pedeapsa. Dar Omul acesta
de pe crucea din mijloc n-a făcut nici un
rău.
23:42 întorcându-se apoi către Isus,
tâlharul L-a rugat pe Domnul67 să-şi aducă
aminte de el când va veni înapoi, să-şi înte-
meieze împărăţia. Iată o credinţă remarcabil
de mare! Tâlharul aflat pe moarte a crezut că
Isus va învia din morţi şi că, în cele din
urmă, va domni asupra lumii!
23:43 Isus i-a răsplătit credinţa, făgădu-

278

Luca

indu-i că în aceeaşi zi vor fi împreună în
Paradis, care este totuna cu cerul al treilea
(vezi 2 Corinteni 12:2, 4) şi înseamnă locu-
inţa lui Dumnezeu. Astăzi—ce iuţeală! Cu
Mine — ce companie! în Paradis — ce
fericire! Charles R. Erdman scrie pe această
temă:
Pasajul acesta ne dezvăluie adevărul potrivit
căruia mântuirea depinde de pocăinţă şi cre-
dinţă, dar mai cuprinde şi alte mesaje importan-
te. Aflăm de aici că mântuirea nu depinde de
sacramente. Tâlharul nu fusese botezat şi nu se
împărtăşise din Cina Domnului... El şi-a mărtu-
risit credinţa într-un mediu ostil, în mijlocul
strigătelor de batjocură ale mulţimii, ale solda-
ţilor şi dregătorilor. Cu toate acestea, el a fost
mântuit şi fără îndeplinirea unor ritualuri forma-
le. Este o dovadă în plus că mântuirea nu depin-
de de şi nu este condiţionată de săvârşirea unor
fapte bune... De asemenea se poate observa că
sufletul nu doarme. Trupul poate adormi, dar
persoana este conştientă după moarte. Din nou,
vedem clar din acest text că nu există nici un
„purgatoriu" după moarte. Din viaţa de păcat şi
fapte ruşinoase, tâlharul pocăit a trecut imediat
într-o stare de binecuvântare. Din nou se poate
vedea că mântuirea nu se aplică automat tuturor.
Au existat doi tâlhari, dar numai unul a fost
mântuit. Şi, în fine, se remarcă faptul că esenţa
bucuriei din viaţa de dincolo de mormânt constă
din părtăşia personală cu Cristos. Miezul făgă-
duinţei oferite tâlharului a fost acesta: „Vei fi cu
Mine." Aceasta este fericita noastră nădejde şi
asigurare, că a pleca din viaţa actuală „înseamnă
a fi cu Cristos", ceea ce este „cu mult mai
bine."68
Chiar de lângă Isus Cristos o persoană
poate merge în cer, în timp ce alta poate
merge în iad. De ce parte a crucii te afli tu?
T. Trei ore de întuneric (23:44-49)
23:44 întunericul a acoperit întreaga
ţară (sau pământ, căci termenul din greacă
permite ambele variante), de la ceasul al
şaselea până Ia ceasul al nouălea, adică de
la amiază la ora 3 după amiază. Acesta a fost
un semn destinat poporului Israel, căci israe-
liţii au respins lumina şi acum urmau să fie
orbiţi în mod juridic de către Dumnezeu.
23:45 Perdeaua templului s-a sfâşiat
prin mijloc, de sus până jos, întruchipând
faptul că prin moartea Domnului Isus Cristos
s-a deschis o cale de acces la Dumnezeu
pentru toţi cei care vin la El prin credinţă
(Ev. 10:20-22).

23:46, 47 în aceste trei ore de întuneric
Isus a purtat pedeapsa pentru păcatele noas-
tre în trupul Său pe cruce. La sfârşitul aces-
tui interval de timp, El Şi-a dat duhul în
mâinile lui Dumnezeu, Tatăl Său, renun-
ţând de bună voie la viaţa Sa. Sutaşul roman
a fost atât de impresionat de scena aceasta
încât L-a slăvit pe Dumnezeu, zicând: „Cu
adevărat acesta a fost un Om neprihănit!"
23:48,49 întreaga mulţime a fost cople-
şită de un sentiment de întristare şi adâncă
îngrijorare. Unii din adepţii credincioşi ai lui
Isus, între care şi femeile care L-au urmat
din Galileea, stăteau, urmărind această scenă
de extraordinar dramatism, nemaiîntâlnit în
toată istoria omenirii!
U. îngroparea Iui Isus în mormântul
Iui Iosif (23:50-56)
23:50-54 Până în momentul acesta, Iosif
fusese un ucenic secret al Domnului Isus.
Deşi era membru al Sinedriului, el nu a fost
de acord cu verdictul emis în cazul lui Isus.
Iosif s-a dus acum, fără teamă, la Pilat şi i-a
cerut să-i dea privilegiul de a ridica de pe
cruce trupul lui Isus şi a-1 îngropa cum se
cuvine. (Era între ora 3 şi 6 după amiază.)
Dându-i-se permisiunea, Iosif s-a dus în
grabă şi L-a înfăşurat într-o pânză de in şi
L-a pus într-un mormânt săpat în stâncă, ce
nu mai fusese folosit până atunci. Asta s-a
întîmplat vineri, în ziua Pregătirii. Când se
spune în text că se apropia ziua sabatului,
trebuie să ne amintim că sabatul la evrei
începe vinerea la apusul soarelui.
23:55, 56 Femeile credincioase din
Galileea L-au urmat pe Iosif, în timp ce
acesta a transportat trupul lui Isus la mor-
mânt, aşezându-1 în el. Apoi s-au întors şi
au pregătit miresme şi parfumuri, reve-
nind apoi la mormânt şi îmbălsămând trupul
Celui iubit de ele. Prin îngroparea trupului
lui Isus, Iosif s-a îngropat şi pe sine, într-o
privinţă. Actul acesta l-a detaşat net de
naţiunea care L-a răstignit pe Domnul vieţii
şi slavei. El nu a putut accepta să mai fie
asociat cu iudaismul, după aceea, ci a trăit
într-o stare de despărţire morală faţă de el,
mărturisind împotriva sa.
Sâmbătă femeile s-au odihnit, ascultând
porunca sabatului.
XII. TRIUMFUL FIULUI OMULUI
(Capitolul 24)
A. Femeile la mormântul gol (24:1-12)
24:1 Apoi, duminică, dis-de-dimineaţă,
s-au dus la mormânt, aducând miresmele pe

Luca

279

care le-au pregătit pentru îmbălsămarea
trupului lui Isus. Dar oare cum credeau ele
că vor avea acces la trupul lui Isus? Oare nu
fusese prăvălită o piatră uriaşă la intrarea în
mormânt? Nu ni se oferă nici un răspuns în
această privinţă. Tot ce ştim este că L-au
iubit foarte mult şi dragostea adesea uită de
dificultăţi, în încercarea de a ajunge la ţintă.
„Dragostea lor le-a dat ghes dis-de-dimi-
neaţă (v. 1) şi a fost pe deplin răsplătită (v.
6). Pe fiecare credincios dispus să se scoale
devreme Domnul înviat este gata să-1 întîm-
pine în fiecare dimineaţă (Prov. 8:17)."
24:2-10 Când au sosit, au descoperit că
piatra fusese dată la o parte de la gura mor-
mântului. De îndată ce au intrat, au constatat
că trupul Domnului Isus lipsea. Nu e greu să
ne imaginăm perplexitatea care le-a cuprins.
Pe când încercau să-şi explice acest lucru, au
apărut doi îngeri îmbrăcaţi în haine străluci-
toare (vezi loan 20:12), care le-au asigurat că
Isus este viu şi că nu are rost să-L caute
printre cei morţi. El a înviat, exact aşa cum
promisese când era cu ei în Galileea. Oare
nu le spusese El că Fiul Omului trebuia să
fie dat în mâna oamenilor păcătoşi, pentru a
fi răstignit, urmând ca să învie apoi a treia
zi? (Luca 9:22; 18:33). Atunci ele şi-au adus
aminte şi s-au întors în grabă în cetate, spu-
nându-le celor unsprezece ucenici vestea
minunată. Printre primii vestitori ai învierii
au fost şi Maria Magdalena, Ioana şi Maria,
mama lui Iacov.
24:11, 12 Ucenicii nu le-au crezut însă,
ci totul li s-a părut un basm. Incredibil! Din
domeniul fantasticului! Aşa credeau ei, până
când Petru s-a deplasat personal la mormânt
şi nu a văzut decât fâşiile de pânză care
stăteau pe pământ. Erau veşmintele cu care
fusese înfăşurat trupul lui Isus. Nu ni se
spune dacă erau acum desfăşurate sau încă
păstrau forma trupului, dar e uşor de presu-
pus că a fost varianta ultimă. Se pare că
Domnul a lăsat în urmă veşmintele sub
forma unui cocon. Faptul că au fost găsite
veşmintele lăsate în urmă demonstrează că
trupul nu a fost furat, căci hoţii nu s-ar fi
obosit să-I scoată hainele. Petru s-a întors
acasă, străduindu-se să dezlege taina. Ce
putea să însemne aceasta?
B. Drumul spre Emaus (24:13-35)
24:13 Unul din cei doi ucenici aflaţi în
drum spre Emaus se numea Cleopa, dar pe
celălalt nu ni se spune cum îl chema. Poate
că era soţia lui. Potrivit unei tradiţii, ar fi fost
chiar Luca. Tot ce ştim cu certitudine este că

nu era unul dintre cei unsprezece ucenici
iniţiali ai Domnului Isus (vezi v. 33). în
orice caz, cei doi erau mâhniţi,69 rememo-
rând moartea şi îngroparea Domnului, în
timp ce se întoarceau de la Ierusalim, mer-
gând spre Emaus — o călătorie de circa
şapte mile.
24:14-18 Cum mergeau ei pe drum, li s-a
alăturat un străin, care era chiar Domnul, dar
ei nu L-au recunoscut. El i-a întrebat despre
ce discută. La început ei s-au oprit din mers,
trădând starea de cumplită deznădejde de
care erau cuprinşi. Apoi Cleopa şi-a expri-
mat mirarea pentru faptul că până şi un
străin în oraşul Ierusalim a putut rămâne în
necunoştinţă de ceea ce s-a întîmplat în acest
oraş!
24:19-24 Isus i-a cercetat în continuare,
punându-le întrebarea: „Dar ce s-a întîm-
plat?" Ei au răspuns, aducând mai întâi un
omagiu lui Isus, după care au trecut în re-
vistă judecarea şi răstignirea Lui. Au relatat
apoi cum li s-au spulberat speranţele, cum s-
a zvonit că trupul Lui nu mai era în mormânt
şi că nişte îngeri ar fi dat asigurarea că El
este viu!
24:25-27 Isus i-a dojenit apoi cu dragos-
te pentru neputinţa de a-şi fi dat seama că
acesta fusese exact traseul pe care profeţii
din Vechiul Testament profeţiseră că îl va
urma Mesia. Mai întâi, El trebuia să sufere,
apoi să fie proslăvit. începând cu Geneza, şi
trecând apoi prin toate cărţile profeţilor,
Domnul a recapitulat toate textele din Scrip-
tură care se refereau la Mesia, adică la El. Ce
studiu biblic minunat trebuie să fi fost aces-
ta! Ce n-am da să fi fost şi noi de faţă când
Domnul a ţinut acest studiu! Dar şi nouă ne
este perfect accesibil acelaşi Vechi Testa-
ment; şi noi îl avem pe Duhul Sfânt, care să
ne înveţe. Prin urmare, şi noi putem desco-
peri în toate Scripturile lucrurile privitoa-
re la El.
24:28,29 între timp, ucenicii se apropiau
de casă şi astfel L-au invitat pe călătorul
străin să înopteze la ei acasă. La început,
dând dovadă de delicateţe, El a dat să mear-
gă mai departe, dar ei au insistat ca El să
intre sub acoperişul casei lor. Gestul lui Isus
a indicat că El nu intră cu forţa la nimeni.
Când însă ei au stăruit de El să tragă la ei
peste noapte, El le-a împlinit dorinţa şi le-a
răsplătit-o cu prisosinţă.
24:30,31 Când s-au aşezat la cină, Oas-
petele a ocupat locul rezervat Gazdei.
Masa frugală a devenit astfel un sacrament iar

280

Luca

locuinţa respectivă s-a transformat în Casa lui
Dumnezeu. Asta face Cristos oriunde merge.
Cei care doresc să-L invite în casa Lor şi să-L
trateze cum se cuvine vor fi ei înşişi trataţi de
El. Cei doi I-au deschis căminul lor iar acum El
le-a deschis ochii (Daily Notes of the Scripture
Union).
în timp ce El frângea pâinea şi le-o
dădea, ei L-au recunoscut pentru prima oară.
Să fi văzut ei oare urmele cuielor în mâinile
Sale? Ştim doar atât că ochii lor au fost
deschişi în chip miraculos, pentru a-L putea
recunoaşte. De îndată ce s-a întîmplat acest
lucru, El a dispărut.
24:32 Apoi ei au rememorat firul călăto-
riei din ziua aceea. Nu e de mirare că inimile
le ardeau când El stătea de^ vorbă cu ei,
deschizându-le Scripturile. învăţătorul şi
însoţitorul lor de drum fusese chiar Domnul
Isus Cristos.
24:33 în loc să înopteze la Emaus, ei au
alergat înapoi la Ierusalim, unde i-au găsit pe
cei unsprezece ucenici şi pe alţii adunaţi la
un loc. Prin termenul „cei unsprezece" se
înţelege ceata iniţială de ucenici, minus Iuda.
în realitate, nu toţi cei unsprezece erau de
faţă, aşa cum reiese din loan 20:24, dar se
are în vedere şesul colectiv al termenului.
24:34 înainte ca ucenicii din Emaus să le
poată împărtăşi vestea lor minunată, ucenicii
de la Ierusalim au anunţat cu bucurie nemăr-
ginită că Domnul într-adevăr a înviat şi că S-
a arătat lui Simon Petru.
24:35 Apoi a venit rândul celor doi din
Emaus să spună: „Da, ştim, pentru că a mers
cu noi, a intrat în casa noastră şi ni S-a
descoperit Ia frângerea pâinii."
C. Isus se arată celor unsprezece
(24:36-43)
24:36-41 Trupul înviat al Domnului a
fost un trup adevărat, în carne şi oase. A
fost acelaşi trup ce fusese îngropat, dar
transformat, în sensul că nu mai era supus
morţii. Cu acest trup glorificat Isus putea
pătrunde într-o cameră ale cărei uşi erau
încuite (loan 20:19).
Exact asta a făcut El în seara acelei
prime duminici. Ucenicii au privit, L-au
văzut şi L-au auzit zicând: „Pace vouă!" Ei
au fost cuprinşi de panică, crezând că văd o
stafie. Numai când El le-a arătat semnele
patimilor Sale pe mâinile şi picioarele Lui au
început ei să înţeleagă. Dar chiar şi atunci, li
se părea că toate acestea erau prea minunate
pentru a putea fi adevărate!

24:42,43 Apoi, pentru a le arăta că este
cu adevărat Isus, El a mâncat nişte peşte fript
şi o bucată de fagure de miere.
D. Dezlegarea minţii (24:44-49)
24:44-47 Versetele acestea ar putea
constitui un rezumat al învăţăturilor date de
Mântuitorul în intervalul dintre învierea Sa şi
înălţarea Sa la cer. El a explicat că învierea
Sa a fost împlinirea propriilor Sale cuvinte
pe care le-a rostit faţă de ei. Oare nu le
spusese El că toate profeţiile din Vechiul
Testament trebuiau să se împlinească? Legea
lui Moise şi Profeţii şi Psalmii erau cele trei
compartimente principale ce alcătuiau Ve-
chiul Testament. Luate împreună, ele semni-
fică întregul Vechi Testament. Care era
esenţa profeţiilor din Vechiul Testament cu
privire la Cristos?
1.	Că El trebuie să sufere (Ps. 22:1-21; îs.
53:1-9).
2.	Că trebuie să învie din morţi a treia zi
(Ps. 16:10; Iona 1:17; Os. 6:2).
3.	Că în Numele Lui trebuie să se pre-
dice pocăinţa şi iertarea păcatelor,
către toate popoarele, începând din
Ierusalim.
Isus Ie-a deschis mintea ca să înţeleagă
Scripturile acestea. în fapt, întreg capitolul
este plin de deschideri: mormântul deschis
(v. 12), locuinţa deschisă (v. 29), ochii
deschişi (v. 31), Scripturile deschise (v. 32),
buzele deschise (v. 35), mintea deschisă (v.
45) şi cerurile deschise (v. 51).
24:48, 49 Ucenicii au fost martori ai
învierii. Ei trebuiau acum să vestească lumii
slăvitul mesaj. Dar mai întâi trebuiau să
aştepte făgăduinţa Tatălui, adică, venirea
Duhului Sfânt la Rusalii. Apoi ei urmau să
fie îmbrăcaţi cu putere divină pentru a
depune mărturie despre Cristosul înviat.
Duhul Sfânt a fost făgăduit de Tatăl în pasa-
je cum ar fi cele de la Isaia 44:3, Ezechiel
36:27 şi loel 2:28.
E. înălţarea Fiului Omului (24:50-53)
24:50,51 înălţarea lui Cristos a avut loc
la patruzeci de zile după învierea Sa. El i-a
dus pe ucenici până la Betania, pe versantul
estic al Muntelui Măslinilor şi, ridicându-Şi
mâinile, i-a binecuvântat. în acest timp, a
fost înălţat la cer.
24:52,53 Ei I s-au închinat şi apoi s-au
întors la Ierusalim cu o mare bucurie,
în următoarele zece zile, ei au petrecut o
bună bucată de timp în templu, lăudându-L
şi binecuvântându-L pe Dumnezeu.

Luca

281

Evanghelia lui Luca s-a deschis cu scena
credincioşilor evlavioşi în templu, rugându-
se pentru îndelung-aşteptatul Mesia. Acum
se încheie în acelaşi loc, cu scena credincio-
şilor evlavioşi lăudând şi70 binecuvântân-
du-L pe Dumnezeu pentru că le-a răspuns
la rugăciune şi a înfăptuit răscumpărarea.
Este o minunată culminare a ceea ce Renan
a numit cea mai minunată carte din lume.
Amin.
NOTE DE SUBSOL
'(1:2) James S. Stewart, The Life and
Teaching of Jesus Christ, pg. 9.
2(1:4) Acelaşi cuvânt (anöthen) apare şi
la loan 3:7: „Trebuie să fiţi născuţi din nou"
(sasu „de sus").
3( 1:116,17) G. Coleman Luck, Luke, pg.
17.
4(1:28) Termenul din greacă este un
participiu pasiv, arătând că ea a primit fa-
voarea. Expresia din latină gratia plena
(„plină de har") a fost răstălmăcită în sensusl
că Maria ar fi o sursă a harului. Asta scoate
în evidenţă importanţa unei traduceri exacte.
5( 1:72-75) G. Campbell Morgan, The
Gospel According to Luke, pg. 30, 31.
Ä(2:7) J. N. Darby, Synopsis of the Books
of the Bible, 11:293.
7(2:8) Stewart, Life and Teaching, pg. 24.
8(2:13,14) Textul critic (NU) sună astfel:
„oamenilor de bunăînvoire", care pare să
contrazică doctrina biblică a depravării
omului. Evanghelicii care acceptă versiunea
critică în general parafrazează acest text.
Tradiţia versiunii KJ este probabil cea mai
bună.
9(2:33) Versiunea textului critic (NU)
„Tatăl şi mama Lui" nu neagă doctrina
naşterii din fecioară, dar o face mai puţin
inteligibilă. Vezi şi v. 43 din textele tradiţio-
nale (majoritatea), în comparaţie cu textul
critic.
10(2:40) Textul NU omite cuvintele „în
duh".
"(4:13) Stewart, Life and Teaching, pg.
45.
l2(4:28) John Charles Ryle, Expository
Thoughts on the Gospels, St. Luke, 1:121.
l3(5:30) Textul NU sună astfel: „fariseii
şi cărturarii lor", adică acei cărturari care
susţinea punctul de vedere al fariseilor.
l4(6:17-19) Mulţi învăţaţi consideră însă
că „şesul" (KJ) era un platou pe versantul
muntelui şi că deosebirile ar consta doar din
o anumită condensare sau scoatere în evi-

denţă la Matei şi Luca, şi un gen de interven-
ţie editorială, sub inspiraţia lui Dumnezeu.
15(6:26) Majoritatea manuscriselor omit
termenul „toţi", sugerând că numai unii îi
vor lăuda pe autorii compromisurilor.
16(6:27-29a) F. B. Meyer, The Heaven-
lies, pg. 26.
(6:47-49) Versiunea din textul critic
(„bine zidită") ce apare în majoritatea tradu-
cerilor engleze scapă sensul adevărat al
versetului. Nu cum ne clădim viaţa are im-
portanţă, ci pe cine (adică pe Cristos)!
18(7:21-23) C. G. Moore, citat de W. H.
Griffith Thomas, Outline Studies on the
Gospel of Luke, pg. 129.
l9(7:27) F. L. Godet, <
Commentary on the
Gospel of Luke, 1:350.
lo(7:30-34) Ryle, St. Luke, 1:230.
21(7:49, 50) Ibid, pg. 239.
22(8:11-15) J. N. Darby, The Gospel of
Luke,pg. 61.
23(8:18) C. H. Lang, The Parabolic Tea-
ching of the Scripture, pg. 60.
24(8:26, 27) Aici şi în versetul 37 textul
critic NU conţine termenul Gherasenii.
25(8:34-39) Darby, Synopsis, 11:340.
26(8:51-53) Sir Robert Anderson, Misun-
derstood Texts of the New Testament, pg. 51.
27(9:19, 20) Stewart, Life and Teaching,
pg. 109, 110.
28(9:28,29) W.H. Rogers, altă documen-
taţie nu există.
29(9:32, 33) Ryle, Gospels, St. Luke,
1:320.
30(9:50) A. L. Williams, altă documenta-
ţie nu există.
3I(9:62) Probabil, asta nu înseamnă doar
o privire fugară înapoi, ci mentalitatea de
„întoarcere în Egipt" a israeliţilor din pustie.
32(10:l-12) Aici şi în versetul 17 textul
critic este „şaptezeci şi doi".
33(10:16) Ryle, St. Luke, 1:357, 358.
34( 10:36, 37) F. Davidson, ed., The New
Bible Commentary, pg. 851.
35( 10:42) C. A. Coates, An Outline of
Luke's Gospel, pg. 129.
36( 10:42) Charles R. Erdman, The Gospel
ofLuke, pg. 112.
37(11:4) Luca prezintă o versiuine pres-
curtată a „Rugăciunii ucenicului", ceea ce ar
putea însemna că nu trebuie recitată cuvânt
cu cuvânt. Omisiunile din textul critic (NU)
sunt considerate în general drept interpolări
de la Matei, efectuate de editorii acelui text.
38(11:9) Timpul prezent indicativ din
greacă sugerează o acţiune continuă.
39( 11:41) Harry A. Ironside, Addresses

282

Luca

on the Gospel of Luke, pg. 390.
40( 11:46) William Kelly, An Exposition
of the Gospel of Luke, pg. 199.
4I(12:2,3)Godet,Lwte, 11:89.
42(12:15) J. R. Miller, Come Ye Apart,
lectura pentru iunie 10.
43( 12:36) Kelly, Luke,pg. 214.
^(l3:6-9) Lang, Parabolic Teaching, pg.
230.
45( 14:33) Ryle, Gospels, St. Luke, 11:86.
46( 14:34, 35) Kelly, Luke, pg. 249.
47(15:20) Stewart, Life and Teaching, pg.
77, 78.
4\ 16:9) Arthur T. Pierson; altă documen-
taţie nu există.
49(16:9) J. N. Darby, The Man of Sor-
rows, pg. 178.
50( 17:10) Roy Hession, The Calvary
Road, pg. 49.
51(17:34-36) Atât textele cele mai vechi,
cât şi majoritatea textelor nu conţin versetul
36, ceea ce înseamnă că, probabil, nu este
autentic.
52(18:31-33) Ryle, Gospels, St. Luke,
11:282.
53(19:11) O mină (în ebraică mihah, în
greacă mna).
54( 19:41.42) Griffith Thomas, Luke, pg.
303.
55(20:18) Alţii interpretează piatra ca o
referire la un păcătos pocăit care cade plin
de căinţă asupra lui Isus, cu inima frântă,
fiind mântuit, în contrast cu cel ce îl respin-
ge pe Cristos şi este făcut praf la judecata
viitoare.
56(20:35) Coates, Luke 's Gospel, pg. 252.
"(21:1-4) Dr. Joseph Parker; alte docu-
mente nu sunt disponibile.
-\21:20-24) Christian Truth Magazine,
noiembrie 1962, pg. 303.
59(21:20-24) Edward Gibbon, The De-
cline and Fall of the Roman Empire, 11:95-
101.
60(22:7) Leon Morris, The Gospel Ac-
cording to Luke, pg. 302-304.
6I(22:47,48) Stewart, Life and Teaching,
pg. 154.
62(23:13-17)/Z>/</.,pg. 161.
63(23:33) Aici este singurul loc din Biblia
engleză în care apare acest nume. Chiar dacă
există mii de adunări din epoca modernă,
numite „Biserica ... Calvarului", majoritatea
Bibliilor modeme au renunţat la această
redare a textului.

M(23:33) Stewart, Life and Teaching, pg.
166.
65(23:34) Morgan, Luke, pg. 269.
66(23:35-38) Stewart, Life and Teaching,
pg. 168.
67(23:42) Textul tradiţional şi majoritar:
,JDoamne, adu-ţi aminte de mine" este mai
impresionant decât textul critic (NU) ,Jsuse,
adu-ţi aminte de mine". Titlul de respect
„Doamne" (care poate însemna şi „domnu-
le") arată o credinţă mai profundă decât
folosirea unui nume personal (ce era pe
vremea aceea un nume comun).
68(23:43) Erdman, Luke, pg. 217, 218.
69(24:13) Textul critic (NU) sună astfel:
„«Ce fel de conversaţie este aceasta pe care
o aveţi unul cu altul?» Şi ei s-au oprit, ară-
tând trişti."
70(24:52, 53) Textul critic (NU) omite
„lăudând şi" precum şi „Amin"-ul de la
sfârşit.
BIBLIOGRAFIE
Coates, C. A. An Outline of Luke's Gospel.
Kingston on Thames: Stow Hill Bible
and Tract Depot, n.d.
Darby, J.N. The Gospel of Luke. Londra:
James Carter, n.d.
	 .  The Man of Sorrows. Glasgow:
Pickering and Inglis, n.d.
. Notes of Addresses on the Gospel of
Luke. Londra: CA. Hammond, n.d.
Erdman, Charles R. The Gospel of Luke.
Philadelphia: The Westminster Press,
1921.
Geldenhuys, Norval. Commentary on the
Gospel of Luke, 2 volume. Grand Rap-
ids: Zondervan Publishing House, 1977.
Ironside, H.A. Addresses on the Gospel of
Luke. New York: Loizeaux Brothers,
1947.
Kelly, William. An Exposition of the Gos-
pel of Luke. Londra: Pickering and Inglis,
n.d.
Luck, G. Coleman. Luke. Chicago: Moody
Press, 1960.
Morgan, G. Campbell. The Gospel
According to Luke. New York: Fleming
H. RevellCo., 1931.
Morris, Leon. The Gospel According to St.
Luke, TBC. Grand Rapids: Wm. B. Eerd-
mans Publishing Company, 1974.
Thomas, W.H. Griffith. Outline Studies in
the Gospel of Luke. Grand Rapids: Kre-
gel Publications, 1984.

EVANGHELIA
DUPĂ IOAN
Introducere
„ Cea mai profundă carte din lume"— Ernest Renan

I.	Locul unic în Canon
loan precizează caracterul evanghelistic
al acestei cărţi — „pentru ca voi să credeţi"
(20:31). Cel puţin în această privinţă, biseri-
ca a urmat exemplul apostolilor, prin răspân-
direa a milioane de exemplare ale evanghe-
liei loan în toată lumea.
Dar loan este, în acelaşi timp, şi una din
cărţile îndrăgite — sau poate chiar cea mai
îndrăgită carte— a credincioşilor maturi şi
devotaţi. loan nu se mulţumeşte să redea
faptele vieţii Domnului nostru, ci presară în
relatarea sa multe discursuri şi reflecţii
mature, caracteristice unui apostol care L-a
însoţit pe Cristos, probabil încă din anii
adolescenţei sale în Galileea, continuând
părtăşia sa cu Cristos până la adânci bătrâ-
neţi, în provincia Asia. Evanghelia sa con-
ţine cel mai binecunoscut verset din Noul
Testament, ceea ce Martin Luther a numit
„esenţa Evangheliei", loan 3:16.
Dacă Noul Testament ar fi alcătuit doar
din evanghelia după loan, aceasta ne-ar oferi
suficientă hrană solidă (şi lapte) din Cuvân-
tul lui Dumnezeu pentru o viaţă întreagă de
studiu şi meditaţie.
II.	Paternitatea
Paternitatea lui loan asupra evangheliei a
patra a fost pusă sub semnul îndoielii de
mulţi critici din ultimii 150 de ani. Asta se
datorează, negreşit, faptului că ea ne oferă o
mărturie clară a dumnezeirii Domnului Isus
Cristos. Atacurile scepticilor au încercat să
demonstreze că evanghelia nu ar fi opera
unui martor ocular, ci lucrarea unui „geniu
religios" anonim, care ar fi trăit cu cincizeci
până la o sută de ani mai târziu. Astfel, potri-
vit opiniei acestor critici, ea ar oglindi con-
cepţia bisericii despre Cristos, şi nu cuvintele

reale pe care le-a rostit Cristos sau descrierea
faptelor săvârşite de El.
Textul propriu-zis al evangheliei de care
ne ocupăm acum nu precizează paternitatea
ei, dar există suficiente motive întemeiate de
a crede că a fost redactată de apostolul loan,
unul din cei doisprezece.
Clement din Alexandria consemnează, în
scrierile sale, că spre sfârşitul îndelungatei
vieţi a lui loan, apostolul a fost rugat de
prietenii săi apropiaţi, care l-au vizitat la
Efes, să redacteze o evanghelie care să
suplimenteze evangheliile sinoptice. Sub
influenţa Duhului Sfânt, loan a compus o
evanghelie spirituală, fără ca prin aceasta să
se înţeleagă că celelalte trei evanghelii ar fi
nespirituale. Dar loan a pus un accent mai
mare asupra cuvintelor lui Cristos şi asupra
sensului mai profund al semnelor săvârşite
de El, ceea ce-i conferă acestei evanghelii,
prin excelenţă, calificativul de „evanghelie
spirituală".
Dovezile externe
Teofil din Antiohia (circa 170 d.Cr.) este
primul scriitor cunoscut care declară că loan
a fost autorul acestei evanghelii. Găsim însă
şi înainte de această dată aluzii la evanghelia
a patra şi citate din ea, în scrierile lui Ignat,
Iustin Martirul (probabil), Tatian, Canonul
Muratorian şi ereticii Basilides şi Valentinus.
Irineu încheie şirul neîntrerupt de ucenici
de la Domnul Isus şi până la loan, de la loan
la Policarp şi de la Policarp la el însuşi. Prin
aceasta suntem purtaţi cu mult timp în urmă,
la momentul apariţiei creştinismului, străbă-
tând apoi perioada dezvoltării creştinismului,
până către finele veacului al doilea. Irineu se
referă frecvent la faptul că apostolul loan
este autorul acestei evanghelii — fapt cu
totul aceeptat în cadrul bisericii primare. De

283

284

loan

la Irineu încolo, evanghelia de care ne ocu-
păm primeşte o largă atestare, din partea
multor figuri proeminente, cum ar fi Cle-
ment din Alexandria şi Tertulian.
Până la începutul secolului 19, în afară
de o sectă puţin cunoscută, denumită Alogii,
nimeni nu a contestat paternitatea lui loan
asupra evangheliei de faţă.
Ultimele cuvinte cu care se încheie evan-
ghelia au fost, probabil, scrise de liderii bi-
sericii din Efes, către sfârşitul primului veac,
îndemnându-i pe credincioşi să accepte
Evanghelia lui loan. Versetul 24 trimite
înapoi la „ucenicul pe care 1-a iubit Isus", în
versetul 20 din capitolul 13. Această afirma-
ţie a fost acceptată dintotdeauna ca o referire
la apostolul loan.
Multă vreme liberalii au susţinut că
evanghelia a patra ar fi fost redactată la o
dată târzie, către sfârşitul secolului al doilea.
Dar în 1920, a fost descoperit în Egipt un
fragment din capitolul 18 al evangheliei
(papirusul numărul 52, a cărui dată a fost
stabilită, prin metode obiective, ca aparţi-
nând primei jumătăţi a secolului al doilea,
probabil în jurul anului 125 d.Cr.). Faptul că
manuscrisul a fost descoperit într-un oraş din
provincie (şi nu într-un centru urban, cum ar
fi Alexandria) confirmă justeţea teoriei
tradiţionale, potrivit căreia evanghelia după
loan a fost redactată către sfârşitul secolului
întîi — aceasta pentru simplul fapt că a
trebuit să treacă un timp destul de mare
pentru ca această evanghelie să ajungă din
Efes până în Egiptul de Sus, respectiv ţinutu-
rile din sudul acestei ţări. Un fragment simi-
lar, din capitolul 5 al evangheliei după loan,
numit papirusul Egerton nr. 2, datând de
asemenea de pe la începutul secolului al
doilea, constituie o confirmare în plus a
faptului că evanghelia de care ne ocupăm a
fost redactată în perioada în care a trăit loan.
Dovezile interne
Către sfârşitul veacului al nouăsprezece-
lea, vestitul cărturar anglican, episcopul
Westcott, mergând din aproape în aproape,
în cercuri concentrice, a susţinut paternitatea
lui loan, bazându-se pe următoarele argu-
mente: (1) Autorul a fost un iudeu — stilul
în care e redactată evanghelia, vocabularul şi
cunoaşterea profundă a datinilor şi tradiţiilor
iudaice, precum şi modul în care se reflectă
Vechiul Testament în această evanghelie
sunt, cu toate, elemente menite să sprijine
paternitatea lui loan asupra evangheliei ce-i
poartă numele. (2) El a fost un iudeu care a

trăit în Palestina (1:28; 2:1, 11; 4:46; 11:18,
54; 21:1, 2). Cunoştea foarte bine Ierusali-
mul şi templul (5:2; 9:7; 18:1; 19:13,17,20,
41; vezi şi 2:14-16; 8:20; 10:22). (3) A fost
martor ocular al evenimentelor pe care le-a
consemnat. Evanghelia e plină de o sumede-
nie de detalii, privind locuri, persoane, date
şi obiceiuri (4:46; 5:14; 6:59; 12:21; 13:1;
14:5, 8; 18:6; 19:31). (4) El a fost un apos-
tol, demonstrând o cunoaştere aprofundată a
cercului intim de ucenici ai Domnului şi a
Domnului însuşi (6:19,60,61; 12:16; 13:22,
28; 16:19). (5) întrucât autorul evangheliei
de care ne ocupăm ţine să-i menţioneze pe
nume pe ceilalţi ucenici, nenumindu-se însă
pe el însuşi, e normal să presupunem că
persoana al cărei nume rămâne neprecizat
din textele de la 13:23; 19:26; 20:2; 21:7,20
este apostolul loan. Alte trei fragmente care
ar putea fi considerate drept mărturie a
caracterului de martor ocular al autorului
evangheliei a patra sunt şi următoarele pasa-
je: 1:14; 19:35 şi 21:24.
III. Data
Irineu afirmă fără echivoc că loan a
redactat, la Efes, evanghelia ce-i poartă
numele. Prin urmare, dacă afirmaţia lui
Irineu este valabilă, data apariţiei evangheliei
trebuie plasată nu mai devreme de anul 69
sau 70, d.Cr., când a sosit loan în acest oraş.
întrucât loan nu pomeneşte nimic despre
distrugerea Ierusalimului, se poate deduce că
acest eveniment nu avusese încă loc, certifi-
când, o dată în plus, că apariţia evangheliei
trebuie situată înainte de acel groaznic mo-
ment din istoria Israelului.
Unii cărturari cu vederi foarte liberale
susţin că evanghelia după loan ar fi fost
redactată la o dată mult mai timpurie, respec-
tiv între 45 şi 66 d.Cr., datorită unor posibile
legături cu Sulurile de la Marea Moartă. Este
surprinzător acest punct de vedere, deoarece,
în general, conservatorii sunt cei care preferă
date mai timpurii iar cei cu vederi neconser-
vatoare optează, de obicei, pentru date mai
târzii. în cazul de faţă, tradiţiile care ne
parvin încă din perioada bisericii primare
acordă temei argumentului unei apariţii mai
târzii a evangheliei lui loan.
Argumentele ce sprijină apariţia evan-
gheliei către sfârşitul primului secol creştin
sunt foarte bine întemeiate. Majoritatea
cărturarilor sunt de acord cu Irineu, cu Cle-
ment din Alexandria şi cu Ieronim, că loan
a fost ultima din cele patru evanghelii, în
ordinea redactării, în parte şi pentru faptul că

loan

285

el pare să preia din evangheliile sinoptice
materiale pe care le dezvoltă apoi în evan-
ghelia sa. Faptul că distrugerea Ierusalimului
nu este menţionată în loan s-ar putea datora
faptului că, întrucât cartea a fost redactată cu
douăzeci de ani mai târziu, şocul acestui
eveniment s-a mai atenuat, întrucâtva. Irineu
scrie că loan a trăit până în timpul domniei
împăratului Traian (care şi-a început domnia
în anul 98 d.Cr.). Deci apariţia cărţii ar
trebui plasată nu cu mult timp înainte de
această domnie. Referirile la „iudeii" din
evanghelia aceasta sugerează, de asemenea,
o perioadă târzie, când opoziţia iudeilor faţă
de credinţa creştină se consolidase, transfor-
mându-se în prigoană deschisă.
Deşi nu dispunem de mijloacele care ne-
ar permite să stabilim data exactă a redactării
evangheliei lui loan, suntem totuşi în măsură
să-i plasăm apariţia, cu maximum de proba-
bilitate, în deceniul 85-95 d.Cr.
IV. Fondul şi temele evangheliei
loan îşi clădeşte evanghelia în jurul a
şapte miracole sau „semne" săvârşite de Isus
în public. Fiecare are menirea expresă de a
demonstra că Isus este Dumnezeu: (1)
Transformarea apei în vin, la nunta din Cana
Galileii (2:9). (2) Vindecarea fiului nobilului
(4:46-54). (3) Vindecarea invalidului de la
scăldătoarea Betesda (5:2-9). (4) Vindecarea
celor cinci mii de oameni (6:1-14). (5) Um-
blarea lui Isus pe apele Mării Galileii, pentru
a-i salva pe ucenicii Lui de pericolele furtu-
nii (6:16-21). (6) Vindecarea omului ce
fusese orb din naştere (9:1-7). (7) învierea
lui Lazăr (11:1-44). Pe lângă aceste şapte
minuni săvârşite în public, mai există un al
optulea miracol, înfăptuit doar pentru uceni-
cii Săi, după învierea Domnului, respectiv
prinderea miraculoasă a peştilor (21:1-14).
Charles R. Erdman afirmă că a patra
evanghelie: „a determinat mai multe persoa-
ne să-L urmeze pe Cristos, a inspirat mai
mulţi credincioşi să-L slujească fidel, a
prezentat cărturarilor mai multe probleme
dificil de rezolvat, decât oricare altă carte la
care ne-am putea gândi."
Cronologia lucrării pământeşti a Domnu-
lui nostru a fost alcătuită pornind de la datele
furnizate de această evanghelie. Analizând
lucrarea lui Cristos doar prin prisma celor-
lalte trei evanghelii, am putea fi înclinaţi să
credem că misiunea Lui a durat doar un an.
Când facem însă cunoştinţă cu sărbătorile
sau praznicele anuale pe care le menţionează
loan în evanghelia sa, suntem în măsură să

stabilim că lucrarea publică a Domnului Isus
a durat aproximativ trei ani. Observaţi urmă-
toarele referiri: Primul praznic al Pastelor
(2:12,13); „o sărbătoare a iudeilor" (5:1), ce
putea fi Pastele sau Purim; a doua (sau a
treia) sărbătoare a Pastelor (6:4); sărbătoarea
Corturilor (7:2); sărbătoarea înnoirii (Dedi-
cării) (10:22); şi ultimul Paşte (12:1).
loan este foarte precis şi în referirile de
natură cronologică. Dacă ceilalţi trei evan-
ghelişti se mulţumesc adesea cu o referire
aproximativă la data când au avut loc eveni-
mentele descrise, loan este mult mai precis,
punctând mult mai exact momentul desfăşu-
rării faptelor: al şaptelea ceas (4:52); a treia
zi (2:1); două zile (11:6); şi şase zile (12:1).
Stilul şi vocabularul în care este redacta-
tă această evanghelie sunt unice, ele nemai-
întâlnindu-se decât în Epistolele lui loan.
Autorul recurge la propoziţii şi fraze scurte
şi concise, lipsite de complexităţi inutile.
Autorul gândeşte ca un evreu, dar se expri-
mă ca un grec. Adesea cu cât este mai scurt
enunţul lui loan, cu atât mai profund e ade-
vărul exprimat! Lexicul utilizat de loan este
cel mai redus dintre toate evangheliile, şi
totuşi sensurile exprimate sunt dintre cele
mai profunde. Observaţi importanţa şi frec-
venţa unor termeni cum ar fi: Tată (118), a
crede (100), lumea (78), dragostea (45),
martor, a mărturisi, etc. (47), viaţă (37),
lumină (24).
O altă trăsătură distinctivă a evangheliei
lui loan este frecvenţa numărului şapte şi a
seriilor septimale. în Scriptură această cifră
este asociată cu ideea de perfecţiune sau
completeţe (vezi Geneza 2:1-3). în evanghe-
lia aceasta, Duhul lui Dumnezeu desăvâr-
şeşte şi completează relevaţia lui Dumnezeu
prin Persoana lui Isus Cristos, aşa cum reiese
şi din folosirea frecventă a numărului şapte
şi a multiplilor acestuia.
Cea mai cunoscută serie septimală din
loan o constituie suita de şapte enunţuri ale
Domnului care încep cu „Eu sunt". Astfel:
„Eu sunt Pâinea Vieţii" (6:35, 41, 48, 51);
„...Lumina Lumii" (8:12; 9:5); „...Uşa"
(10:7, 9); „...Bunul Păstor" (10:11, 14);
„...învierea şi Viaţa" (11:25); „...Calea,
Adevărul şi Viaţa" (14:6); şi „Viţa" (15:1,
5). Nu tot atât de cunoscută este însă şi
cealaltă serie septimală în care afirmaţia „Eu
sunt" apare fără complinirea unui nume
predicativ. (Vezi: 4:26; 6:20; 8:24, 28, 58;
13:19; 18:5, 8. Aceasta din urmă este o
afirmaţie dublă.)
în capitolul şase, care se ocupă de Pâinea

286

loan

Vieţii, termenul din greacă tradus prin „pâi-
ne" şi „pâini" apare de douăzeci şi unu de
ori, respectiv de trei ori şapte. De asemenea,
în discursul despre Pâinea Vieţii expresia
„pâinea din cer" revine de şapte ori.

După cum am văzut deja, scopul care 1-a
determinat pe loan să-şi redacteze evanghe-
lia a fost ca cititorii să creadă „că Isus este
Cristosul, Fiul lui Dumnezeu, şi crezând să
aibă viaţă în numele Lui" (20:31).

SCHIŢA CĂRŢII
I. PROLOG: PRIMA VENIRE A FIULUI LUI DUMNEZEU (1:1-18)
II. PRIMUL AN AL LUCRĂRII FIULUI LUI DUMNEZEU (1:19-4:54)
III.	AL DOILEA AN AL LUCRĂRII FIULUI LUI DUMNEZEU (cap. 5)
IV.	AL TREILEA AN AL LUCRĂRII FIULUI LUI DUMNEZEU: GALILEEA
(capitolul 6)
V. AL TREILEA AN AL LUCRĂRII FIULUI LUI DUMNEZEU: IERUSALIM
(7:1-10:39)
VI. AL TREILEA AN AL LUCRĂRII FIULUI LUI DUMNEZEU: PEREEA
(10:40-11:57)
VII. LUCRAREA FIULUI LUI DUMNEZEU CĂTRE AI SĂI (cap. 12-17)
VIII. PĂTIMIRILE ŞI MOARTEA FIULUI LUI DUMNEZEU (cap. 18, 19)
IX. TRIUMFUL FIULUI LUI DUMNEZEU (cap. 20)
X. EPILOG: FIUL ÎNVIAT, CU AI SĂI (cap. 21)
Comentariu

I.  PROLOG: PRIMA VENIRE A
FIULUI LUI DUMNEZEU (1:1-18)
loan îşi începe evanghelia vorbind de-
spre Cuvânt — fără să explice, imediat,
cine sau ce este Cuvântul acesta. Cuvântul
este unitatea de bază a vocabularului prin
care ne exprimăm faţă de alţii. Dar loan nu
se referă la vocabular, ci la o Persoană, la
Persoana Domnului Isus Cristos, Fiul lui
Dumnezeu. Dumnezeu S-a exprimat deplin
pe Sine omenirii în Persoana Domnului
Isus. Venind în lume, Cristos ne-a relevat în
mod desăvârşit natura lui Dumnezeu. Mu-
rind pentru noi pe crucea Golgotei, El ne-a
arătat cât de mult ne iubeşte Dumnezeu.
Astfel, Cristos este Cuvântul viu al lui
Dumnezeu dăruit omului, expresia gândirii
lui Dumnezeu.
A. Cuvântul în eternitate şi în timp
(1:1-5)
1:1 La început era Cuvântul. El nu a
avut un început al Său, ci există din veşni-
cia veşniciilor. Oricât de departe în timpul
trecut ar putea pătrunde omul cu mintea, ar
constata că Domnul Isus era prezent în
oricare din aceste timpuri. El nu a fost creat
niciodată. El nu a avut o obârşie, ceea ce
explică de ce autorul nu găseşte de cuviinţă
să insereze în această evanghelie a Fiului
lui Dumnezeu o genealogie a Sa. Cuvântul

era cu Dumnezeu. El avea o personalitate
separată şi distinctă. El nu era doar o idee,
un gând, o noţiune sau un gen vag de exem-
plu, ci o Persoană reală, care trăia cu Dum-
nezeu. Cuvântul era Dumnezeu. Nu
numai că locuia cu Dumnezeu, ci era El
însuşi Dumnezeu.
Biblia ne învaţă că există un singur
Dumnezeu şi că sunt trei Persoane în cadrul
Dumnezeirii — Tatăl, Fiul şi Duhul Sfanţ,
în acest verset sunt menţionate două din
Persoanele Dumnezeirii — Dumnezeu
Tatăl şi Dumnezeu Fiul. Este doar prima
din numeroasele afirmaţii clare din această
Evanghelie că Isus Cristos este Dumnezeu.
Nu e de ajuns a se afirma că El este „un
dumnezeu", respectiv unul având atribute
de dumnezeu sau fiind de natură divină.
Biblia afirmă fără echivoc că Isus Cristos
este Dumnezeu.
1:2 Versetul 2 ar părea, la prima vedere,
o simplă repetare a celor spuse anterior.
Realitatea e însă alta. Versetul 2 ne învaţă
că personalitatea şi dumnezeirea lui Cristos
sunt fără de început, nu cunosc obârşie. El
nu a avut un moment de început, când a
devenit o persoană întruchipată prin prun-
cul din ieslea Betleemului. Tot aşa, El nu a
devenit un dumnezeu după învierea Sa,
cum susţin unii din vremea noastră. El este
Dumnezeu, din veci de veci.

loan

287

1:3 Toate lucrurile au fost făcute prin
El. El însuşi nu a fost o fiinţă creată; mai
degrabă. El este Creatorul tuturor lucruri-
lor. Aici sunt incluse: omenirea, animalele,
corpurile cereşti, îngerii—toate lucrurile,
vizibile şi invizibile. Nimic din ce a fost
făcut nu a fost făcut fără El. Nu poate
exista nici o excepţie. Dacă a fost făcut
vreun lucru, El 1-a făcut. Ca şi Creator,
desigur, El este superior oricărui lucru sau
fiinţe pe care le-a creat. Toate trei Persoa-
nele Dumnezeirii au fost implicate în lucra-
rea de creaţie: „Dumnezeu a creat cerurile
şi pământul (Gen. 1:1). „Duhul lui Dum-
nezeu plutea peste faţa apelor" (Gen. 1:2).
„Toate lucrurile au fost create prin El (Cris-
tos) şi ßentru El" (Col. 1:16b).
1:4 în El era viaţa. Asta nu înseamnă
doar că El poseda viaţa, ci că era şi este
sursa vieţii. Sensul acestui cuvânt cuprinde
atât viaţa fizică, cât şi cea spirituală. Când
ne-am născut, am primit viaţă fizică. Când
ne naştem din nou, primim viaţă spirituală.
Ambele provin de la El.
Viaţa era lumina oamenilor. Acelaşi
care ne-a dat viaţă este lumina oamenilor.
El îi dăruieşte omului călăuzirea şi îndru-
marea de care are nevoie. Una este să e-
xişti, şi alta e să ştii cum să trăieşti, să
cunoşti adevăratul scop al vieţii şi să cu-
noşti calea spre cer. Acelaşi care ne-a dat
viaţă este Cel care ne asigură lumina pe
cărarea vieţii.
în acest superb capitol cu care începe
evanghelia după loan găsim şapte titluri
minunate ale Domnului Isus Cristos. El este
numit: (1) Cuvântul (v. 1, 14); (2) Lumina
(v. 5, 7); (3) Mielul lui Dumnezeu (v. 29,
36); (4) Fiul lui Dumnezeu (v. 34, 49); (5)
Cristosul (Mesia) (v. 41); (6) Regele Israe-
lului (v. 49); şi (7) Fiul Omului (v. 51).
Primele patru titluri, care sunt menţionate,
fiecare, de patru ori, par a avea o aplicaţie
universală. Ultimele trei titluri, care sunt
menţionate, fiecare, doar o singură dată, au
fost prima oară aplicate la Israel, poporul
străvechi al lui Dumnezeu.
1:5 Lumina străluceşte în întuneric.
Pătrunderea păcatului a adus cu sine întu-
neric în minţile oamenilor. A cufundat
lumea în întuneric în sensul că oamenii, în
general, nici nu L-au cunoscut pe Dumne-
zeu, nici nu au dorit să-L cunoască. în acest
întuneric a venit Domnul Isus—o lumină
strălucind într-un loc întunecos.
întunericul nu a înţeles-o. Asta ar
putea însemna că întunericul nu L-a înţeles

pe Domnul Isus când El a venit în lume.
Oamenii nu şi-au dat seama cine este El sau
de ce a venit. Un alt sens este cel găsit în
textul marginal al versiunii NKJV (şi în
majoritatea versiunilor româneşti, n.tr.), şi
anume: întunericul nu a biruit-o. în acest
caz, ideea este că respingerea de către om a
luminii şi duşmănia manifestată faţă de ea
nu au împiedicat-o să strălucească.
B.	Misiunea lui loan Botezătorul
(1:6-8)
1:6 Versetul 6 se referă la loan Boteză-
torul, nu la apostolul loan, autorul acestei
evanghelii. loan Botezătorul a fost trimis
de la Dumnezeu ca predecesor al Domnu-
lui Isus. Misiunea lui a constat în a vesti
venirea lui Cristos şi a le spune oamenilor
să se pregătească să-L primească.
1:7 Omul acesta a venit ca să mărturi-
sească despre faptul că Isus este cu adevărat
Lumina lumii, pentru ca toţi oamenii să-şi
poată pune încrederea în El.
1:8 Dacă loan ar fi încercat să atragă
atenţia oamenilor asupra sa, n-ar mai fi fost
fidel sarcinii care i s-a încredinţat. El însă a
îndreptat privirea oamenilor către Isus, şi
nu către el însuşi.
C.	Prima venire a Fiului lui Dumnezeu
(1:9-18)
1:9 Aceasta a fost adevărata Lumină.
De-a lungul veacurilor, au existat mulţi
oameni care au pretins a fi călăuze şi salva-
tori, dar Cel despre care mărturiseşte loan
este Lumina autentică, Lumina supremă şi
adevărată. O altă traducere posibilă a aces-
tui verset ar fi: „Adevărata Lumină, care,
venind în lume, dă lumină tuturor oameni-
lor." Cu alte cuvinte, expresia venind în
lume ar putea descrie adevărata Lumină,
mai degrabă decât pe toţi oamenii. Tocmai
prin venirea adevăratei Lumini... în lume
fiecărui om i s-a dat lumină. Asta nu în-
seamnă că fiecare om a primit o oarecare
cunoştinţă lăuntrică privitoare la Cristos,
după cum nu înseamnă că toţi oamenii au
auzit, cândva, despre Domnul Isus. Mai
degrabă, sensul versetului este că Lumina
străluceşte peste toţi oamenii, fără deosebi-
re de naţionalitate, rasă sau culoarea pielii.
Mai înseamnă că prin faptul că străluceşte
peste toţi oamenii, Domnul Isus a descope-
rit adevăratul caracter al oamenilor. Prin
venirea Sa în lume, ca Omul desăvârşit, El
a arătat cât de imperfecţi sunt restul oame-
nilor. Când o încăpere e cufundată în întu-

288

loan

neric, nu se mai observă praful de pe mo-
bilă. Dar de îndată ce aprindem lumina,
camera ne apare în adevărata ei înfăţişare,
în acelaşi sens, strălucirea adevăratei
Lumini îl descoperă pe om aşa cum este în
realitate.
De la data naşterii Sale, în ieslea Betlee-
mului, până în ziua când S-a întors în cer,
El a fost în aceeaşi lume în care trăim şi
noi în prezent. El, Cel care a adus la fiinţă
întreaga lume, El, care este Stăpânul ei de
drept. în loc să-L recunoască de Creator,
oamenii au crezut că El este doar un om
obişnuit, ca ei înşişi şi, prin urmare, L-au
tratat ca pe un străin şi un paria.
1:11 El a venit la ai Săi (în textul mar-
ginal al ediţiei KJV: la ale Sale, sau la
domeniul Său). El nu intrat peste proprieta-
tea altcuiva. Mai degrabă, a trăit pe o plane-
tă pe care El însuşi a creat-o. Ai Săi nu
L-au primit. în sens global, aceasta se
referă la întreaga omenire, căci majoritatea
oamenilor L-au respins. Dar în sens re-
strâns, membrii poporului Israel sunt aleşii
Lui pe pământ. Când a venit în lume, S-a
înfăţişat evreilor, ca Mesia al lor, dar ei nu
L-au primit.
1:12 Prin urmare, acum E\ Se oferă
întregii omeniri şi celor care îl primesc le
dă dreptul sau autoritatea de a deveni
copii ai lui Dumnezeu.
Versetul acesta ne spune clar cum putem
deveni copii ai lui Dumnezeu. Nu prin
fapte bune, nici prin aderarea la o biserică
sau prin străduinţele noastre proprii de a fi
cât mai buni, ci primindu-L pe El, crezând
în Numele Lui.
1:13 Ca să devii copil în sens fizic,
trebuie să te naşti. Tot aşa, pentru a deveni
copil al lui Dumnezeu, trebuie să te naşti a
doua oară. Asta se numeşte naşterea din
nou sau convertirea, mântuirea sau salva-
rea. Versetul acesta ne arată cele trei căi
prin care nu are loc naşterea din nou şi apoi
singura cale prin care are loc naşterea din
nou. Mai întâi, cele trei căi prin care nu ne
naştem din nou. Nu din sânge. Asta în-
seamnă că nimeni nu devine creştin doar
pentru că părinţii lui sunt creştini. Mântui-
rea nu se transmite de la părinţi la copii,
prin circuitul sanguin. Nici din voia firii.
Cu alte cuvinte, un om nu are puterea, în
propria sa fire să producă naşterea din nou.
Deşi pentru a fi mântuit el trebuie să do-
rească acest lucru, voinţa lui nu este sufi-
cientă pentru a-1 mântui. Nici din voia
vreunui om. Nici un om nu-1 poate mântui

pe alt om. De pildă, un predicator poate
dori foarte mult ca cineva să se nască din
nou, dar nu are puterea de a produce aceas-
tă naştere miraculoasă. Atunci cum se
efectuează această naştere? Răspunsul îl
găsim în cuvintele: ci din Dumnezeu.
1:14 Cuvântul a devenit trup când Isus
S-a născut, ca un prunc, în ieslea Betleemu-
lui. El existase dintotdeauna ca Fiul lui
Dumnezeu ce era cu Tatăl în cer, dar acum
a ales să vină în lume în trup omenesc. El a
locuit printre noi. Nu a fost doar o scurtă
apariţie, care să poată fi greşit înţeleasă sau
confundată cu un alt eveniment, ci Dumne-
zeu realmente a venit pe acest pământ şi a
trăit aici, ca Om între oameni. Cuvântul „a
trăit" înseamnă de fapt „a cortuit" sau „Şi-
a ridicat cortul". Trupul Lui a fost cortul în
care a trăit printre oameni treizeci şi trei de
ani.
Şi noi am privit slava Lui. în Biblie,
termenul „slavă" se referă adesea la lumina
strălucitoare care a însoţit întotdeauna
prezenţa lui Dumnezeu. Când S-a aflat
Domnul Isus aici pe pământ, El Şi-a acope-
rit slava cu un trup de carne. Dar două sunt
modalităţile în care slava Lui a fost totuşi
revelată. Mai întâi, a fost slava Lui morală.
Prin asta înţelegem strălucirea vieţii şi
caracterului Său. In El n-a fost nici cea mai
mică pată sau imperfecţiune. El a fost
desăvârşit în toate căile Sale. Toate virtuţile
s-au manifestat în viaţa Lui într-un superb
echilibru. Apoi a mai fost şi strălucirea
vizibilă a slavei Sale, care a avut loc pe
Muntele Schimbării la faţă (Mat. 17:1, 2).
Cu acel prilej, Petru, Iacov şi loan au văzut
faţa Lui strălucind ca soarele iar hainele lui
radiind de o extraordinară luminozitate.
Acestor trei ucenici li s-a dăruit o avanpre-
mieră a splendorii pe care o va avea Dom-
nul Isus când va reveni pe pământ şi va
domni o mie de ani.
Când loan a spus: „Noi am privit slava
Lui", el s-a referit, mai cu seamă, la slava
morală a Domnului Isus. El împreună cu
ceilalţi ucenici au privit minunăţia unei
vieţi absolut perfecte care a fost trăită pe
acest pământ. Dar se poate deduce că loan
s-a referit aici şi la evenimentul de pe Mun-
tele Schimbării la Faţă. Slava pe care au
văzut-o ucenicii le-a arătat că El este cu
adevărat Fiul lui Dumnezeu. Isus este sin-
gurul născut din Tatăl, adică Cristos este
singurul, unicul Fiu al lui Dumnezeu. Dum-
nezeu nu a mai avut alt Fiu ca El. Luată în
alt sens, afirmaţia înseamnă că toţi credin-

loan

289

cioşii adevăraţi sunt fii ai lui Dumnezeu.
Dar Isus este Fiul lui Dumnezeu prin exce-
lenţă, aparţinând unei clase unice, din care
face parte doar El. Ca Fiul lui Dumnezeu,
El este egal cu Dumnezeu.
Mântuitorul era plin de har şi adevăr.
Fiind pe de o parte, plin de bunătate şi
îndurare nemeritate faţă de alţii, El a fost,
în acelaşi timp, complet onest şi drept,
nescuzând niciodată păcatul şi neîncuviin-
ţând nicicând răul. A fi plin de gingăşie şi
amabilitate, fiind, în acelaşi timp, complet
drept este un atribut pe care numai Dumne-
zeu îl poate avea.
1:15 loan Botezătorul a mărturisit că
Isus este Fiul lui Dumnezeu. înainte de a-Şi
începe Domnul misiunea publică, loan le
spusese oamenilor despre El. Mai târziu,
când a păşit Isus pe scenă, loan a exclamat:
„Acesta este Cel pe care vi L-am descris."
Isus a venit după loan în ce priveşte naşte-
rea şi lucrarea Sa. Cronologic, El S-a născut
cu şase luni după loan şi S-a înfăţişat popo-
rului Israel la câtva timp după ce loan
începuse să predice şi să boteze. Dar în
realitate Isus a fost înaintea lui loan. El era
mai mare decât loan. Lui I se cuvenea mai
multă cinste, pentru simplul fapt că era
înainte de loan, căci El există din toată
veşnicia, fiind Fiul lui Dumnezeu.
1:16 Toţi cei care cred în Domnul Isus
sunt dotaţi cu puterea spirituală din plină-
tatea Sa. Plinătatea Sa este atât de mare
încât El poate să-i înzestreze cu tărie pe toţi
creştinii din toate ţările şi din toate veacu-
rile. Expresia har din har înseamnă proba-
bil „har peste har" sau „har din abundenţă".
Termenul har din acest verset înseamnă
bunăvoinţa sau favoarea plină de iubire pe
care o revarsă Dumnezeu peste preaiubiţii
Lui copii.
1:17 loan face o comparaţie contrastivă
între perioada Vechiului Testament şi cea a
Noului Testament. Legea dată prin Moise
nu a constituit o manifestare a harului, căci
le poruncea oamenilor să asculte, condam-
nându-i la moarte dacă dădeau greş. Ea le
spunea oamenilor ce este bine, dar nu le
acorda şi puterea de a face binele respectiv.
Ea a fost dată oamenilor pentru a le arăta că
sunt păcătoşi, neputând să-i salveze de
păcatele lor. Dar harul şi adevărul au
venit prin Isus Cristos. El nu a venit să
judece lumea, ci să-i salveze pe cei nevred-
nici, care nu se puteau mântui pe ei înşişi,
şi pe cei ce-I erau duşmanii. Acesta este
harul — tot ce are mai bun Cerul, pentru

tot ce are mai rău pământul.
Nu numai că harul a venit prin Isus
Cristos, ci şi adevărul a venit prin El. El a
afirmat despre Sine: „Eu sunt... adevărul."
El a fost abolut onest şi fidel în toate cuvin-
tele şi faptele Sale. El nu a manifestat harul
cu preţul adevărului. Deşi i-a iubit pe
păcătoşi, El nu le-a iubit păcatele. El Şi-a
dat seama căpiata păcatului este moartea.
Şi astfel El însuşi a murit pentru a plăti
plata sau pedeapsa morţii, pe care o meri-
tam noi înşine, pentru ca să-şi poată mani-
festa faţă de noi bunătatea nemeritată de
noi, mântuindu-ne sufletele şi asigurându-
ne un loc în cer.
1:18 Nimeni nu L-a văzut niciodată pe
Dumnezeu. Dumnezeu este Spirit şi, prin
urmare, invizibil. El nu are un trup. Deşi
S-a arătat oamenilor din Vechiul Testament
în chip vizibil, ca înger sau ca Om, aceste
arătări nu L-au revelat cu adevărat pe Dum-
nezeu. Ele au fost doar apariţii temporare
prin care a binevoit El să le vorbească
membrilor poporului Său. Domnul Isus este
singurul Fiu născut al lui Dumnezeu. El
este Fiul unic al lui Dumnezeu. Nu mai este
nici un alt fiu ca El. El ocupă în permanenţă
locul cel mai apropiat faţă de Dumnezeu
Tatăl. Chiar când era aici pe pământ, Isus
era tot în sânul Tatălui. El era una cu
Dumnezeu şi egal cu Dumnezeu. Binecu-
vântatul Fiu al lui Dumnezeu ne-a relevat
pe deplin natura lui Dumnezeu. Când oa-
menii îl vedeau pe Isus îl vedeau pe Dum-
nezeu, îl auzeau pe Dumnezeu vorbind.
Simţeau iubirea şi tandreţea lui Dumnezeu.
Gândurile şi atitudinile lui Dumnezeu faţă
de omenire au fost făcute cunoscute pe
deplin de către Cristos.
II.   PRIMUL AN AL LUCRĂRII FIU-
LUI LUI DUMNEZEU (1:19-4:54)
A. Mărturia lui loan Botezătorul
(1:19-34)
1:19 Când s-a răspândit în Ierusalim
vestea că un om pe nume loan îndeamnă
naţiunea să se pocăiască, pentru că vine
Mesia, iudeii au trimis un comitet de
preoţi şi leviţi să afle cine era acesta. Preo-
ţii erau cei ce efectuau servicii importante
în templu, iar leviţii asigurau desfăşurarea
activităţilor de zi cu zi din templu. „Cine
eşti Tu?" au întrebat ei. „Eşti Tu Mesia, pe
care-L aşteptăm de atâta timp?"
1:20 Alţi oameni au profitat de faima
lor, pentru a se da drept Cristosul. Dar loan

290

loan

a fost martor credincios. El a mărturisit că
el nu este Cristosul (Mesia).
1:21, 22 Iudeii se aşteptau ca Ilie să
revină pe pământ înainte de sosirea lui
Cristos (Mal. 4:5). Prin urmare, ei au con-
chis că dacă loan nu este Mesia, atunci
trebuie să fie Ilie. Dar loan i-a asigurat că
nu este Ilie. La Deuteronom 18:15 Moise
afirmase: „Domnul Dumnezeul vostru vă
va ridica un Profet ca mine din mijlocul
vostru, dintre fraţii voştri. De El să ascul-
taţi!" Iudeii şi-au adus aminte de această
prezicere şi s-au gândit că loan ar putea fi
Profetul la care s-a referit Moise. Dar şi de
data aceasta loan a precizat că nu aşa stau
lucrurile. Şi atunci, pentru a nu fi făcuţi de
ruşine la întoarcerea lor la Ierusalim, fără să
fi obţinut un răspuns clar, membrii delega-
ţiei de preoţi şi leviţi l-au rugat pe loan să
le spună răspicat cine este.
1:23 El a spus: „Eu sunt «glasul celui
ce strigă în pustiu.»" Răspunzând între-
bării lor, loan Botezătorul a citat din Isaia
40:3, unde găsim profeţia despre apariţia
unui predecesor care va vesti venirea lui
Cristos. Cu alte cuvinte, loan a afirmat că
El este predecesorul prezis în Isaia 40:3. El
este glasul iar Israel pustiul. Datorită păca-
tului lor şi faptului că s-au îndepărtat de
Dumnezeu, oamenii s-au împietrit şi s-au
uscat, ca deşertul arid. loan se mulţumeşte
să spună despre el că este glasul — care se
aude, dar nu se vede. loan era glasul dar
Cristos era Cuvântul. Cuvântul are nevoie
de un glas ca să se exprime iar glasul nu are
nici o valoare fără cuvânt. Cuvântul este
infinit mai mare decât glasul, dar şi noi
avem un privilegiu extraordinar de mare de
a fi un glas în slujba Lui.
Mesajul lui loan a fost: „Neteziţi calea
DOMNULUI." Cu alte cuvinte: „Vine Mesia.
Deci, eliminaţi din viaţa voastră orice lucru
care v-ar putea împiedica să-L primiţi.
Pocăiţi-vă de păcatele voastre, pentru ca El
să poată veni şi domni peste voi, ca Rege al
Israelului."
1:24,25 Fariseii alcătuiau o sectă strictă
a iudeilor, fălindu-se cu presupusele lor
cunoştinţe superioare în materie de lege şi
făcând mare caz de eforturile lor de a îm-
plini până în cele mai mici detalii instruc-
ţiunile cuprinse în Vechiul Testament. în
realitate, mulţi dintre ei erau nişte făţarnici,
care se dădeau oameni religioşi, trăind, în
realitate, o viaţă păcătoasă. Ei au dorit să
afle cu ce autoritate boteza loan, dacă era
una din persoanele cu vază pomenite de ei.

1:26, 27 „Eu botez cu apă", a spus
loan. El nu a dorit să dea nimănui impresia
că el ar fi important. Sarcina lui era doar
aceea de a-i pregăti pe oameni pentru Cris-
tos. Ori de câte ori ascultătorii lui se pocă-
iau de păcatele lor, el îi boteza în apă, ca
simbol exterior al schimbării petrecute în
lăuntrul lor. „Dar în mijlocul vostru stă
Unul pe care voi nu-L cunoaşteţi," a
continuat loan, referindu-se, desigur, la
Isus. Fariseii n-au recunoscut în El pe
îndelung-aşteptatul Mesia. în fapt, loan le
spunea fariseilor: „Nu pe mine să mă consi-
deraţi un om mare, ci Domnului Isus să-i
acordaţi atenţia! Dar voi nu ştiţi Cine este
El cu adevărat." El este Cel cu adevărat
vrednic. El a venit după loan Botezătorul,
totuşi Lui I se cuvine toată lauda şi pre-
eminenţa. Era de datoria unui rob sau sluji-
tor să dezlege cureaua încălţămintelor
stăpânului său. Dar loan nu se considera pe
sine vrednic să înfăptuiască nici măcar
această slujbă umilă pentru Cristos.
1:28 Nu se cunoaşte locul exact unde se
afla Betabara (sau Betania, în textul mar-
ginal din versiunea NKJV). Ştim însă că era
în partea de răsărit a Iordanului. Dacă
acceptăm varianta Betania, atunci pesemne
că era vorba de o altă localitate decât cea cu
acelaşi nume situată în apropierea Ierusali-
mului.
1:29 A doua zi după vizita fariseilor de
la Ierusalim, loan şi-a ridicat privirea şi
L-a văzut pe Isus venind spre El. Cuprins
de fiorul sfânt al acelui moment, loan a
strigat: „Iată Mielul lui Dumnezeu!"
Mielul era la evrei un animal de jertfă.
Dumnezeu îi învăţase pe membrii poporului
Său ales să taie un miel şi să stropească
sângele lui, ca jertfă. Mielul era omorât ca
substitut iar sângele lui era vărsat pentru
iertarea păcatelor.
Dar sângele mieilor jertfiţi în perioada
Vechiului Testament nu putea îndepărta
păcatele. Mieii aceia erau imagini sau tipuri
care îndreptau privirile oamenilor spre
viitor, când Dumnezeu avea să dăruiască un
Miel care va ridica păcatul. De-a lungul
tuturor veacurilor care s-au scurs între timp,
evreii au aşteptat venirea acestui Miel.
Acum, în sfârşit, sosise clipa mult aşteptată
ca loan Botezătorul să poată anunţa cu
nespusă bucurie în inimă sosirea adevăratu-
lui Miel al lui Dumnezeu.
Când a afirmat că Isus poartă păcatul
lumii, loan nu a înţeles prin aceasta că
păcatele tuturor sunt automat iertate. Moar-

loan

291

tea lui Cristos a fost suficient de valoroasă
pentru a plăti pentru păcatele întregii lumi,
dar numai acei păcătoşi care-L primesc pe
Isus ca Mântuitor sunt iertaţi.
J.C. Jones relevă că acest verset prezintă
esenţa ispăşirii creştine, în toată splendoa-
rea ei:
1.	Ea excelează prin NATURA victimei.
Dacă jertfele din cadrul iudaismului erau
nişte miei necugetători, jertfa creştinis-
mului este însuşi Mielul lui Dumnezeu.
2.	Ispăşirea creştină este cu mult superioa-
ră celei  din  Vechiul  Testament prin
EFICACITATEA lucrării sale. Pe când
jertfele iudaismului pomeneau de păcat
doar o dată pe an, jertfa creştinismului a
îndepărtat cu totul păcatul. „El a înde-
părtat păcatul, jertfindu-Se pe Sine."
3.	Ispăşirea creştină excelează prin ARIA
ei de acţiune. Pe când jertfele iudaice
aduceau beneficiu doar unei singure
naţiuni, jertfa creştinismului este desti-
nată tuturor naţiunilor; „ea ia păcatul
lumii."2
1:30, 31 loan nu obosea amintindu-le
oamenilor că el nu făcea altceva decât să
pregătească calea pentru Unul mai mare
decât el, care venea. Isus era mai mare
decât loan în aceeaşi măsură în care Dum-
nezeu este mai mare decât omul. loan s-a
născut cu câteva luni înaintea lui Isus, dar
Isus există din veşnicia veşniciilor. Când
loan spune: „Eu nu L-am cunoscut", asta
nu înseamnă neapărat că nu L-a mai văzut
până atunci pe Isus.
Fiind verişori, e normal să credem că
loan şi Isus se cunoşteau foarte bine. Dar
loan nu recunoscuse adevărata identitate a
Verişorului său, respectiv faptul că era
Mesia, până în momentul botezului lui Isus.
Misiunea lui loan era de a pregăti calea
Domnului şi apoi să-L prezinte poporului
Israel după ce Se va fi arătat. Din această
cauză loan îi boteza pe oameni cu apă —
pentru a-i pregăti pentru venirea lui Cristos,
şi nu cu scopul de a-şi câştiga ucenici.
1:32 Versetul acesta se referă la momen-
tul când loan L-a botezat pe Isus în râul
Iordan. După ce a ieşit Domnul din apă,
Duhul lui Dumnezeu S-a coborât ca un
porumbel şi a rămas peste El (cf. Mat.
3:16). Autorul explică apoi sensul acestei
afirmaţii.
1:33 Dumnezeu îi descoperise lui loan
că Mesia urma să vină în curând şi că de
îndată ce El va fi venit, Duhul va cobori
peste El şi va rămâne peste El. Prin urma-

re, când s-au petrecut toate acestea cu Isus,
loan şi-a dat seama că Acesta este Cel care
va boteza cu Duhul Sfânt. Duhul Sfânt
este o persoană, una din cele trei Persoane
ale Dumnezeirii. El este egal cu Dumnezeu
Tatăl şi cu Dumnezeu Fiul.
loan boteza cu apă, dar Isus avea să
boteze cu Duhul Sfânt. Botezul cu Duhul
Sfânt a avut loc în ziua de Rusalii (Fapte
1:5; 2:4, 48). Cu acel prilej, Duhul Sfânt
S-a coborât din cer, ca să locuiască în
trupul oricărui credincios şi să-1 facă pe
fiecare credincios un membru al Bisericii,
Trupul lui Cristos (1 Cor. 12:13).
1:34 Pe baza a ceea ce a văzut la botezul
lui Isus, loan a dat o mărturie pozitivă
asupra faptului că Isus din Nazaret este Fiul
lui Dumnezeu, despre care s-a profeţit că
va veni în lume. Când loan a spus că Cris-
tos este Fiul lui Dumnezeu, a afirmat, în
realitate, că este Fiul lui Dumnezeu.
B. Chemarea Iui Andrei, loan şi Petru
(1:35-42)ä
1:35, 36 în ziua următoare se referă
aici la ziua a treia, în ordinea zilelor men-
ţionate, loan era cu doi din ucenicii lui.
Oamenii aceştia îl auziseră pe loan predi-
când şi au crezut mesajul lui. Dar ei încă
nu-L întîlniseră pe Domnul Isus. Acum
loan depune mărturie publică despre identi-
tatea lui Isus. în ziua precedentă, el le
vorbise oamenilor despre Persoana Domnu-
lui Isus (Mielul lui Dumnezeu) şi despre
lucrarea Sa (a Celui care ia păcatul lumii).
Acum loan se mulţumeşte doar să atragă
atenţia oamenilor asupra Persoanei Sale.
Mesajul lui a fost concis, simplu, altruist şi
s-a referit exclusiv la Mântuitorul.
1:37 Propovăduind mesajul cu fidelitate,
loan a pierdut doi ucenici, dar nu s-a
întristat, ci s-a bucurat că aceştia au mers
după Isus. Tot aşa şi noi ar trebui să dorim
mai mult ca prietenii noştri să-L urmeze pe
Domnul, decât să aibă o opinie elevată
despre noi.
1:38 Pe Mântuitorul întotdeauna îl
interesează cei ce-L urmează pe El. El Şi-a
manifestat şi aici interesul, întorcându-Se
spre cei doi ucenici şi întrebându-i: „Ce
căutaţi?" El cunoştea, desigur, răspunsul la
această întrebare, căci El ştie toate lucruri-
le. Dar El a dorit ca ei să-şi exprime dorinţa
în cuvintele lor proprii. Răspunsul lor:
„Rabi, unde locuieşti?" a demonstrat că ei
doresc să fie cu Domnul şi să-L poată
cunoaşte mai îndeaproape. Ei nu s-au mul-

292

loan

ţumit să facă cunoştinţă cu Isus, ci au dorit
să aibă părtăşie cu El. Rabi înseamnă în
ebraică învăţătorule (textual: „al meu [om]
mare)".
1:39 „Veniţi şi vedeţi", Ie-a zis EI. Nici
o persoană care doreşte sincer să-L cu-
noască mai profund pe Mântuitorul nu va fi
niciodată alungată. Isus i-a invitat pe cei
doi la locul unde stătea în acea perioadă —
probabil o locuinţă foarte sărăcăcioasă, în
comparaţie cu locuinţele din vremea noas-
tră.
Ei s-au dus deci şi au văzut unde
locuia şi în ziua aceea au rămas la El.
Era cam pe la ceasul al zecelea. Niciodată
nu mai avuseseră aceşti oameni parte de o
asemenea onoare. Ei au petrecut noaptea
aceea în aceeaşi casă cu Creatorul universu-
lui, numărându-se printre primii membri ai
poporului evreu care L-au recunoscut pe
Mesia.
Ceasul al zecelea poate însemna fie ora
zece dimineaţa, fie ora 4 după amiază. In
general, părerile înclină în favoarea primei
variante, ce reprezintă timpul roman.
1:40 Unul din cei doi ucenici a fost
Andrei. Andrei nu este tot atât de cunos-
cut, în zilele noastre, precum era fratele
lui, Simon Petru, dar e interesant să obser-
văm că el a fost primul din cei doi care L-a
întîlnit pe Isus.
Numele celuilalt nu ne este precizat, dar
aproape toţi cercetătorii Bibliei sunt de
acord că era loan — cel ce a redactat evan-
ghelia de faţă şi care, din modestie, nu-şi
dezvăluie numele.
1:41 Când îl găseşte cineva pe Isus, de
obicei, doreşte numaidecât să le facă cunoş-
tinţă şi rudelor sale cu Mântuitorul —
pentru că mântuirea este un dar mult prea
mare ca să fie păstrat doar pentru sine. Tot
aşa şi aici Andrei s-a dus îndată la fratele
său Simon, comunicându-i vestea minuna-
tă: Noi L-am găsit pe Mesia!" Ce anunţ
uluitor! De mai bine de patru mii de ani,
oamenii II aşteptaseră pe Cristos Cel făgă-
duit, Unsul lui Dumnezeu. Simon aude din
gura propriului său frate electrizanta veste
că Mesia e prin apropiere. Negreşit ei se
găseau chiar într-un loc şi într-un moment
în care istoria, respectiv un măreţ şi extra-
ordinar aspect al ei, se făurea chiar în văzul
lor. Câtă simplitate şi concizie în mesajul
lui Andrei! „L-am găsit pe Mesia"—doar
cinci cuvinte, dar au fost suficiente pentru
ca Dumnezeu să-1 câştige pe Petru. Asta ne
învaţă că nu e nevoie să fim mari predica-

tori sau vorbitori iscusiţi. Tot ce trebuie să
facem este să le spunem oamenilor despre
Domnul Isus, în cuvinte simple, fiind con-
vinşi că Dumnezeu se va ocupa de restul.
1:42 Andrei l-a adus pe fratele lui la
locul corect şi la Persoana corectă. El nu l-a
adus la biserică, la un crez sau la un cleric.
El l-a adus la Isus. Ce act important a fost
acesta! Datorită interesului lui Andrei,
Simon a devenit ulterior un mare pescar de
oameni şi unul dintre apostolii de frunte ai
Domnului. Simon a dobândit o publicitate
mai mare decât fratele lui, dar Andrei va
beneficia împreună cu Petru de răsplata
acestuia, întrucât Andrei este cel ce l-a adus
pe Petru la Isus. Domnul ştia cum îl chea-
mă pe Simon şi fără să I se spună. El mai
ştia că Simon avea un caracter instabil. Dar
mai ştia şi aceea că în viitor caracterul lui
Simon se va schimba, dobândind tăria unei
pietre. Cum se explică faptul că Isus cunoş-
tea toate aceste lucruri? Prin faptul că era şi
este Dumnezeu!
într-adevăr, numele lui Simon s-a
schimbat în Chifa (sau „chefas", care în-
seamnă piatră în aramaică) iar el a devenit
un om integru, cu un caracter stabil, în
special după înălţarea Domnului la cer şi
Coborârea Duhului Sfânt.
C. Chemarea lui Filip şi a Iui Natanael
(1:43-51)
1:43 Suntem acum în a patra zi a eveni-
mentelor consemnate în acest capitol.
Bosch arată că în prima zi îl vedem doar pe
loan (v. 15-28); în a doua zi îi vedem pe
loan şi pe Isus (v. 29-34); a treia zi îi
vedem pe Isus şi pe loan (v. 35-42) iar a
patra zi îl vedem doar pe Isus (v. 43-51).
Domnul S-a deplasat spre nord, intrând în
regiunea cunoscută sub denumirea de Gali-
leea. Acolo l-a găsit pe Filip şi l-a invitat
să vină după El, să-i fie adept. „Urmează-
Mă!" Sunt cuvinte mari, având în vedere
Cine le-a rostit şi privilegiul pe care l-a
oferit. Mântuitorul continuă să lanseze şi
astăzi această invitaţie de o sublimă simpli-
tate, tuturor oamenilor de pretutindeni.
1:44 Betsaida era o cetate situată pe
malul Mării Galileii. Puţine oraşe din lume
au mai fost onorate ca această cetate. Dom-
nul a săvârşit câteva dintre cele mai mari
minuni în acest oraş (Luca 10:13), de unde
proveneau Filip, Andrei şi Petru. Şi totuşi,
acest oraş L-a respins pe Mântuitorul,
urmarea fiind faptul că a fost distrus atât de
profund încât până în prezent nu s-a putut

loan

293

stabili nici măcar locul exact unde a existat.
1:45 Filip a dorit să împărtăşească cu
cineva marea sa bucurie şi astfel s-a dus şi
1-a găsit pe Natanael. Noii convertiţi sunt
cei mai buni câştigători de suflete. Mesajul
lui a fost simplu şi la obiect. El i-a spus lui
Natanael că L-a găsit pe Mesia, Cel prezis
de Moise şi de profeţi — Isus din Naza-
ret. în realitate, mesajul lui nu a fost întru-
totul exact. El L-a descris pe Isus ca fiind
fiul lui Iosif, deşi Isus s-a născut, desigur,
din Fecioara Maria şi nu a avut tată uman.
Iosif L-a adoptat pe Isus şi astfel a devenit
tatăl lui din punct de vedere legal, deşi nu
era tatăl lui real. Iată ce spune James S.
Stewart în această privinţă:
Cristos niciodată nu a pretins o credinţă deplin
maturizată de la început. Niciodată El nu i-a
oprit pe oameni să se angajeze pe calea uceni-
ciei, doar pe considerentul că nu posedă un
crez suficient dezvoltat. Şi, desigur, tot aşa
stau lucrurile şi azi. El Se aşează alături de
fraţii Lui. El îi roagă să-I fie ataşaţi în orice
moment în care sunt pregătiţi s-o facă. El îi
primeşte cu credinţa pe care le-o pot oferi
aceştia. El Se mulţumeşte cu acest început şi
de aici începe să-i conducă pe prietenii Lui,
cum a condus primul grup de ucenici, pas cu
pas, ajutându-i să-L cunoscă tot mai profund
pe Cel în care se ascund toate comorile înţelep-
ciunii şi să guste gloriile depline ale uceniciei.3
1:46 Natanael avea probleme. Nazare-
tul era un oraş dispreţuit din Galileea. Lui
i se părea cu neputinţă ca Mesia să trăiască
într-un mediu atât de sărac. Şi astfel el a
pus întrebarea care-1 frământa. Filip nu a
polemizat cu el, ci a considerat că cea mai
bună modalitate de a-i răspunde la obiecţii-
le ridicate era să-i facă cunoştinţă nemijlo-
cită cu Domnul Isus — aceasta fiind o
lecţie de mare preţ pentru toţi cei ce caută
să-i câştige pe alţii la Cristos. Nu argumen-
taţi! Nu vă angajaţi în discuţii interminabi-
le! îndemnaţi-i doar pe oameni să vină şi
să vadă.
1:47 Versetul 47 arată că Isus ştia totul.
Fără să-1 fi cunoscut în prealabil pe Nata-
nael, Isus l-a caracterizat a fi „cu adevărat
un israelit în care nu este viclenie". Iacob
dobândise reputaţia de a recurge la practici
şi tranzacţii ce nu erau total cinstite, dar
Natanael era un „israelit" în care nu era
nimic din trăsăturile lui „Iacob".
1:48 Natanael a rămas suprins că un
Străin i s-a adresat, ca şi când l-ar fi cu-

noscut dinainte. Se pare că el nu se vedea,
din cauza frunzelor care-1 acopereau. Dar
Isus l-a văzut, deşi Natanael era ascuns.
1:49 Poate că tocmai puterea Domnului
Isus de a-1 vedea pe Natanael când acesta
era ascuns de privirile oamenilor l-a con-
vins pe Natanael cu privire la identitatea
Domnului sau poate că această cunoaştere
i s-a dat în chip supranatural. în orice caz,
el ştia acum că Isus este Fiul lui Dumne-
zeu şi Regele Israelului.
1:50 Domnul i-a dat lui Natanael două
dovezi că El este Mesia. El i-a descris
caracterul şi i-a arătat că l-a văzut într-un
moment în care acesta era ascuns de privi-
rile oamenilor. Aceste două dovezi au fost
suficiente pentru ca Natanael să creadă. Dar
acum Domnul Isus îi promite că va vedea
lucruri şi mai mari.
1:51 Ori de câte ori Isus a început o
afirmaţie cu cuvintele Adevărat, adevărat
(textual: „Amin, amin"4), a avut de spus
lucruri foarte importante. Şi aici El îi pre-
zintă lui Natanael evenimentul viitor, în
cadrul căruia El va veni şi va domni peste
tot pământul. Lumea va şti atunci că Fiul
tâmplarului care a trăit în dispreţuitul oraş
Nazaret a fost cu adevărat Fiul lui Dumne-
zeu şi Regele Israelului. în ziua aceea,
cerul va fi deschis. Harul lui Dumnezeu se
va odihni peste Rege şi domnia Sa, ce-şi va
avea sediul la Ierusalim.
Probabil Natanael meditase la istoria cu
scara lui Iacob din Geneza 28:12. Scara
aceea, cu îngerii care urcau şi coborau, este
o imagine a Domnului Isus Cristos însuşi
— singura cale de acces la cer. îngerii lui
Dumnezeu sunt slujitorii lui Dumnezeu,
care se deplasează ca nişte flăcări de foc,
îndeplinindu-şi misiunile încredinţate. Când
Isus va domni ca Rege, aceşti îngeri se vor
deplasa mereu între pământ şi cer, împli-
nind voia Lui.
Isus i-a spus lui Natanael că a văzut doar
o foarte mică demonstraţie a atributelor lui
Mesia. în viitoarea Domnie a lui Cristos,
Natanael îl va vedea pe Isus descoperit pe
deplin ca Fiul uns al lui Dumnezeu. Atunci
întreaga omenire va şti că, într-adevăr, a
venit cineva din Nazaret.
D. Primul semn: transformarea apei în
vin (2:1-11)
2:1 A treia zi se referă, negreşit, la a
treia zi a şederii Domnului în Galileea. La
1:43 Mântuitorul soseşte în acest ţinut. Nu
ştim exact unde se afla Cana, dar deducem

294

loan

din versetul 12 al acestui capitol că era în
apropiere de Capernaum, fiind situată la o
altitudine apreciabilă.
în această zi s-a făcut o nuntă în Cana
din Galileea şi la nunta aceasta se afla şi
mama lui Isus. E interesat de observat că
Maria este descrisă aici drept mama lui
Isus. Faima Mântuitorului nu deriva din
faptul că era Fiul Fecioarei Maria, ci invers:
Fecioara Maria era binecunoscută datorită
faptului că era mama Domnului. Scripturile
îi acordă întotdeauna prioritate maximă lui
Cristos, şi nu Măriei.
2:2 Şi la nuntă a fost invitat şi Isus, cu
ucenicii Săi. A fost înţelept din partea celor
care au organizat nunta să-L invite pe
Cristos. Şi astăzi este înţelept din partea
oamenilor să-L invite pe Domnul la nunta
lor. Pentru a putea proceda aşa, însă, atât
mirele, cât şi mireasa trebuie să fie credin-
cioşi adevăraţi în Domnul Isus. Şi, desigur,
ei trebuie să-şi dăruiască viaţa Mântuitoru-
lui şi să decidă ca locuinţa lor să fie un
cămin în care Domnul să se simtă bine.
2:3 Vinul nuntaşilor s-a terminat şi
atunci mama lui Isus, dându-şi seama de
acest lucru, I-a spus Fiului ei ce s-a întâm-
plat, căci ştia că El poate face o minune, sa
fie din nou vin. în plus ea dorea ca Fiul ei
să Se descopere pe Sine mesenilor, desco-
perindu-le că este Fiul lui Dumnezeu. în
Scriptură vinul simbolizează adesea bucu-
ria. Când Maria a spus: „Nu mai au vin",
i-a descris foarte exact pe cei ce nu au fost
mântuiţi, arătând că aceştia nu dispun de
bucurii reale şi trainice.
2:4 Răspunsul pe care 1-a dat Domnul
mamei pare rece şi distant. Dar nu este atât
de aspru pe cât ni s-ar părea nouă. Cuvântul
femeie folosit aici constituie o formulă
respectuoasă de adresare, similară cu cores-
pondentul ei modern „doamnă". Când
Domnul a întrebat: „Femeie, ce am Eu cu
tine?" El a arătat că în îndeplinirea misiu-
nii Sale divine, El nu era supus instrucţiuni-
lor provenite de la mama sa, ci acţiona în
totală ascultare de voia Tatălui Său din cer.
Maria dorise să-L vadă pe Isus glorificat,
dar El a trebuit să-i amintească Măriei că
nu sosise clipa acestei proslăviri. înainte de
a se putea înfăţişa omenirii în postura sa de
Cristos atotcuceritor, Domnul trebuia să
urce mai întâi pe altarul jertfei, să moară pe
crucea Golgotei, după cum comentează
Williams:
Expresia „ce am Eu cu tine?" apare de mai

multe ori în Biblie. Ea înseamnă: „Ce avem noi
în comun?", răspunsul fiind: „Nimic". David o
foloseşte de două ori, cu referire la verişorii
lui, fiii Ţeruiei, care nu puteau avea absolut
nimic în comun cu David, pe plan spiritual.
Elisei recurge şi el la această expresie la 2
Regi 3, pentru a exprima prăpastia dintre el şi
Ioram, fiul lui Ahab. Folosind de trei ori aceas-
tă expresie, demonii au arătat că Satana nu are
nimic în comun cu Cristos, nici Cristos cu
Satana. Şi, în fine, Domnul a folosit această
expresie când i s-a adresat Fecioarei Maria,
pentru a arăta cât de adâncă era prăpastia
dintre Dumnezeirea Sa fără păcat şi natura ei
umană păcătoasă, precum şi faptul că urechea
Sa se pleca doar în faţa autorităţii Unui Singur
Glas.5
2:5 Maria a înţeles sensul acestor cuvin-
te şi astfel i-a instruit pe slujitori să facă tot
ce le va porunci El. E important să înţele-
gem cuvintele ei. Observaţi că nu le-a spus
oamenilor să asculte de ea, ci i-a îndreptat
la Domnul Isus, spunându-le să asculte de
El. învăţăturile Domnului Isus ne sunt date
în paginile Noului Testament. Citind pagi-
nile cărţii sfinte, să ne aducem aminte de
cuvintele Măriei: „Să faceţi orice vă va
zice!"
2:6 în locul în care s-a ţinut nunta erau
şase vase mari de piatră, în care încăpeau
două sau trei măsuri de apă. Apa era
folosită de iudei pentru curăţirea de întina-
re. De pildă, dacă un iudeu se atingea de un
mort, era considerat necurat până când se
supunea unui ritual de curăţire.
2:7 Isus a dat instrucţiuni să fie umplute
vasele cu apă, lucru pe care slujitorii l-au
executat îndată. Domnul S-a folosit de
posibilităţile disponibile în momentul în
care era gata să săvârşească o minune. El
le-a permis oamenilor să aducă vasele şi să
le umple cu apă, dar apoi El a făcut ceea ce
nici un simplu om nu putea face vreodată:
a schimbat apa în vin! Servitorii, nu uceni-
cii, au fost aceia care au umplut vasele cu
apă. în felul acesta, Domnul a evitat posibi-
litatea de a fi acuzat de comiterea vreunui
truc. De asemenea vasele cu apă au fost
umplute până sus, pentru ca nimeni să nu
poată spune că s-a turnat vin peste apă.
2:8 Minunea a avut loc. Domnul i-a
instruit pe slujiitori să scoată din vase şi să
dea conţinutul lor mai-marelui mesei. De
aici rezultă că miracolul s-a produs într-o
clipă. Apa nu a devenit vin de-a lungul unei
perioade de timp, ci în câteva secunde, sau,

loan

295

cum s-a exprimat cineva poetic: „apele
inconştiente au văzut pe Dumnezeul lor şi
au roşit."
2:9 Mai-marele mesei era cel ce se
ocupa de întreaga organizare a nunţii. Când
acesta a gustat, şi-a dat sema că s-a petrecut
ceva neobişnuit. El n-a ştiut de unde prove-
nea vinul, dar şi-a dat sema că era de calita-
te şi astfel îndată 1-a chemat pe mire.
Care ar trebui să fie atitudinea creştinilor
de astăzi faţă de vin? Vinul este prescris
uneori în scopuri medicinale şi lucrul acesta
este în acord deplin cu învăţătura Noului
Testament (1 Tim. 5:23). Dar, din pricina
groaznicelor abuzuri care s-au comis în
legătură cu consumul necontrolat de vin,
majoritatea creştinilor evită cu totul vinul.
Oricine poate deveni dependent de consu-
mul de băuturi tari. Singura modalitate de a
evita această înrobire este să se evite cu
totul consumul de băuturi alcoolice. Din
nou, trebuie să avem întotdeauna în vedere
efectul acţiunilor noastre asupra altora. In
cultura noastră ar fi o mărturie proastă din
partea unui creştin, dacă ar fi văzut de o
persoană nemântuită că bea vin. Prin urma-
re, mai bine este să se abţină de la băuturi
alcoolice.
2:10 Mai-marele mesei atrage atenţia la
deosebirea marcantă dintre modul în care
procedează Domnul Isus şi, pe de altă parte,
oamenii de rând. Practica la nunţi era să se
servească mai întâi vinul cel mai bun, când
mesenii erau încă în stare să-i aprecieze
calitatea. Mai târziu însă, după ce au mân-
cat şi au băut, nu mai erau atât de sensibili
la calitatea băuturii consumate. La această
nuntă, vinul cel mai bun a fost servit la
urmă, ceea ce are semnificaţie spirituală
pentru noi. Lumea de obicei serveşte ce are
mai bun la început, întinzându-le tinerilor
tot ceea ce are mai atrăgător. Apoi, după ce
aceştia şi-au irosit viaţa în plăceri deşarte,
lumea nu mai are decât drojdie pentru
oamenii ajunşi la bătrâneţe. Viaţa creştină
este exact opusul acestei situaţii. Calitatea
ei sporeşte pe măsura trecerii timpului.
Cristos păstrează vinul cel mai bun pentru
timpul de la urmă. Ospăţul urmează postu-
lui.
Textul acesta din Biblie are o aplicaţie
foarte directă la poporul evreu. în acest
timp, iudaismul era lipsit de orice bucurie.
Oamenii îşi îndeplineau monoton ritualurile
şi ceremoniile, dar viaţa era fadă pentru ei,
căci nu cunoşteau bucuria divină. Domnul
Isus încerca să-i înveţe să-şi pună încrede-

rea în El, voind să le transforme existenţa
aridă într-o viaţă de plinătate şi bucurie.
Apa ritualurilor şi ceremoniilor iudaice a
putut fi transformată, prin Cristos, în vinul
unei realităţi pline de bucurie.
2:11 Afirmaţia că acesta a fost începu-
tul semnelor infirmă teoria lipsită de temei
că Domnul Isus ar fi săvârşit tot felul de
minuni în copilăria Sa, pe care le găsim
descrise în aşa-numitele „pseudo-evanghe-
lii, cum ar fi „Evanghelia lui Petru." Aceste
minuni pe care pseudo-evangheliile I le
atribuie Domnului, susţinând că ar fi fost
săvârşite de El în copilărie, au caracter de
blasfemie. întrucât Duhul Sfânt a prevăzut
că se va întîmpla aşa, a avut grijă să fie
păstrat caracterul neîntinat al acestei perioa-
de din viaţa Domnului prin adăugarea
acestei importante precizări că minunea din
Cana a fost începutul semnelor săvârşite de
El.
Schimbarea apei în vin a fost un semn,
adică o minune cu un scop precis, cu o
semnificaţie. A fost un act supranatural,
încărcat de înţeles spiritual. Aceste minuni
au avut de asemenea menirea de a arăta că
Isus este cu adevărat Cristosul lui Dumne-
zeu. Prin săvârşirea acestui semn, El Şi-a
arătat slava. El le-a arătat oamenilor că
este cu adevărat Dumnezeu, manifestat în
trup. Ucenicii Lui au crezut în EI. Desi-
gur, într-o anumită privinţă, ei crezuseră în
El şi înainte, acum credinţa lor a fost întă-
rită, ei ajungând să se încreadă în El mai
profund, cum subliniază şi Cynddylan:
Prima minune a lui Moise a fost transformarea
apei în sânge, minune pătrunsă de un grav
element distructiv. Dar prima minune săvârşită
de Cristos a fost transformarea apei în vin, act
mângâietor şi alinător.6
E. Fiul lui Dumnezeu curăţă Casa Tată-
lui Său (2:12-17)
2:12 Mântuitorul a părăsit apoi Cana şi
s-a dus la Capernaum, cu mama Lui, fraţii
Lui şi ucenicii Lui. Ei nu au rămas la Ca-
pernaum decât câteva zile. Curând după
aceea, Domnul S-a suit la Ierusalim.
2:13 începând din acest punct, asistăm
la prima mărturie pe care o aduce Domnul
oraşului Ierusalim. Etapa aceasta a misiunii
Domnului continuă în capitoul 3, versetul
21. El Şi-a început şi Şi-a încheiat lucrarea
publică prin curăţirea templului cu prilejul
Paştelui(cf.Mat.21:12,13; Mat. 11:15-18;
Luca 19:45, 46). Pastele era sărbătoarea

296

loan

anuală care comemora acea perioadă din
istoria Israelului când israeliţii au fost
izbăviţi de sclavia lor în Egipt, fiind trecuţi,
în chip miraculos, prin Marea Roşie, con-
duşi apoi prin pustiu şi aduşi, în cele din
urmă, în Ţara Făgăduinţei. Prima sărbăto-
rire a Paştelui este consemnată la Exod 12.
Fiind un iudeu devotat, Domnul Isus S-a
suit la Ierusalim cu prilejul acestei zile
importante din calendarul iudaic.
2:14 Prezentându-se la templu, a consta-
tat că acesta devenise un talcioc, în care se
vindeau boi, oi şi porumbei iar schimbătorii
de bani îşi desfăşurau nestjngheriţi activita-
tea. Animalele şi păsările se vindeau oame-
nilor pentru jertfe. Schimbătorii de bani
preluau valuta străinilor, oferindu-le banii
aflaţi în uz la Ierusalim, pentru ca pelerinii
să poată achita taxa pentru templu. Se ştie
că schimbătorii aceştia de bani adesea îi
trăgeau pe sfoară pe călătorii veniţi de la
mari depărtări.
2:15 Biciul pe care 1-a confecţionat
Domnul era probabil făcut din mai multe
fire. Nu se spune nicăieri că Domnul s-ar fi
folosit, realmente, de el. Mai degrabă, a fost
folosit ca un simbol al autorităţii în mâna
Sa. Rotind astfel biciul, El i-a alungat pe
negustori din templu şi a răsturnat mesele
schimbătorilor de bani.
2:16 Legea le permitea celor săraci să
aducă o pereche de porumbei, dacă aceştia
nu-şi puteau permite să aducă jertfa anima-
le mai de preţ. Celor care vindeau porumbei
Domnul le-a poruncit să ridice lucrurile
acelea, căci nu se cădea săfacă din casa
Tatălui o casă de negustorie. în toate veacu-
rile, Dumnezeu şi-a avertizat copiii să nu se
folosească de serviciile religioase ca mijloc
de îmbogăţire. în nici una din acţiunile
acestea ale Domnului nu era nici un pic de
cruzime sau nedreptate, ci ele au indicat
sfinţenia şi neprihănirea Lui.
2:17 Când ucenicii Lui au văzut ce se
întâmplă, şi-au adus aminte de Psalmul
69:9 unde s-a făcut prezicerea că la venirea
Sa, Mesia va fi mistuit de râvnă pentru
lucrurile lui Dumnezeu. Acum ei L-au
văzut pe Isus manifestând o hotărâre inten-
să de a Se asigura că oamenii se vor închina
lui Dumnezeu cu inima curată şi şi-au dat
seama că Acesta era Cel despre care vor-
bise psalmistul.
Să nu uităm că trupul creştinului este
templul Duhului Sfânt. După cum Domnul
Isus a ţinut la puritatea templului de la
Ierusalim, tot aşa şi noi trebuie să avem

grijă ca trupurile noastre să-I fie predate
Domnului, pentru a fi mereu curăţite.
F. Isus prezice moartea şi învierea Sa
(2:18-22)
2:18 Se pare că iudeii căutau mereu un
semn sau o minune. Ei spuneau, de fapt:
„Dacă ne vei demonstra că poţi face o faptă
măreaţă, un semn extraordinar, atunci vom
crede." Dar Domnul Isus a săvârşit minune
după minune, şi totuşi inimile lor au rămas
închise faţă de El. în versetul 18 ei au pus
la îndoială autoritatea Lui de a-i da afară
din templu pe oamenii de afaceri. Ei au
cerut ca El să săvârşească vreun semn care
să confirme pretenţia Sa de a fi Mesia.
2:19 Drept răspuns, Domnul Isus a făcut
o afirmaţie uimitoare cu privire la moartea
şi învierea Sa. El le-a spus că ei vor distru-
ge sanctuarul Său, dar că în trei zile El îl va
reconstrui. Dumnezeirea lui Cristos reiese
din nou, din acest verset. Numai Dumnezeu
putea spune: „în trei zile îl voi ridica."
2:20 Iudeii nu L-au înţeles. Pe ei îi intere-
sau mai mult lucrurile materiale, decât
adevărul spiritual. Singurul templu la care
se puteau gândi ei era templul lui Irod, ce
se afla la Ierusalim. Or, templul acesta a
fost construit în patruzeci şi şase de ani şi
ei nu puteau înţelege cum va putea să-1
rezidească cineva în trei zile.
2:21 Dar Domnul Isus Se referea la
trupul Său, respectiv sanctuarul în care
locuia toată plinătatea dumnezeirii. După
cum iudeii au întinat templul de la Ierusa-
lim, tot aşa ei aveau să-L omoare pe Isus la
numai câţiva ani după aceea.
2:22 Mai târziu, după ce Domnul Isus a
fost răstignit şi a înviat din morţi, ucenicii
şi-au adus aminte că El promisese că va
învia în trei zile. Văzând împlinirea atât de
minunată a profeţiei, chiar în faţa ochilor
lor, ei au crezut Scriptura şi cuvântul pe
care îl rostise Isus.
întîtnim adesea adevăruri ce nu pot fi
înţelese cu uşurinţă. Dar aici învăţăm nece-
sitatea de a aduna Cuvântul lui Dumnezeu
ca pe o comoară în inima noastră. Apoi,
într-o zi, Domnul ne va clarifica acel ade-
văr, pe care nu l-am înţeles iniţial. Când se
afirmă aici că ei au crezut Scriptura sen-
sul este că au crezut prezicerile din Vechiul
Testament cu privire la învierea lui Mesia.
G. Mulţi declară credinţa lor în Cristos
(2:23-25)
2:23 Ca urmare a semnelor pe care le-a

loan

297

făcut Isus în Ierusalim, la Paşti, mulţi au
crezut în Numele Lui. Asta nu înseamnă
neapărat că ei I-au predat viaţa lor. Mai
degrabă, au declarat doar că cred în El, pe
când acţiunile lor trădau o altă realitate. Era
doar o demonstraţie exterioară a unora care
spuneau că-L urmează pe Isus. Era o situa-
ţie similară celei din vremea noastră, când
mulţi oameni susţin că sunt creştini, dar nu
s-au născut niciodată din nou, prin credinţa
în Domnul Isus Cristos.
2:24 Deşi mulţi au crezut în El, Isus nu
a crezut în ei (în greacă e acelaşi cuvânt în
ambele cazuri). Cu alte cuvinte, El nu avea
încredere în ei. El Şi-a dat sema că ei ve-
neau după El din curiozitate, din dorinţa de
a vedea ceva senzaţional şi spectaculos. El
îi cunoştea pe toţi oamenii — inclusiv
gândurile şi motivaţiile inimii lor. El cunoş-
tea mobilul care îi determina să se poarte în
felul acela. El ştia dacă credinţa unora era
reală, sau doar o imitaţie.
2:25 Nimeni n-a cunoscut inima omului
mai bine decât Domnul nostru. El n-avea
nevoie să-L înveţe nimeni sau să-L lumine-
ze, cu privire la nici un subiect. El ştia prea
bine ce se află în om şi de ce se poartă într-
un anumit fel.
H. Isus îl învaţă pe Nicodim despre
naşterea din nou (3:1-21)
3:1 Istoria lui Nicodim e în contrast cu
ceea ce s-a întâmplat până în acest punct.
Mulţi dintre iudeii din Ierusalim mărturi-
seau că cred în Domnul, dar El ştia că nu
era o credinţă autentică. Nicodim însă era o
excepţie. Domnul a recunoscut în el o
dorinţă sinceră de a cunoaşte adevărul. Dar
între farisei era un om cu numele Nico-
dim, un fruntaş al iudeilor.
Nicodim se bucura, în popor, de reputa-
ţia de învăţător. Poate că a venit la Domnul
cu scopul de a dobândi învăţături suplimen-
tare, pe care să le transmită apoi oamenilor.
3:2 Biblia nu precizează de ce a venit
Nicodim la Isus noaptea. Cea mai plauzi-
bilă explicaţie este că s-ar fi simţit jenat să
vină la Isus ziua, deoarece majoritatea
iudeilor nu-L acceptaseră pe Isus. Oricum,
fapt e că el a venit la Isus. Nicodim a recu-
noscut că Isus este un învăţător trimis de
Dumnezeu, întrucât nimeni nu putea face
asemenea minuni, fără ajutorul direct al lui
Dumnezeu. în pofida tuturor cunoştinţelor
sale, Nicodim nu şi-a dat seama că Dumne-
zeu era întrupat în Isus Cristos. El era ca
mulţi din vremea noastră, care spun că Isus

a fost un om minunat, un învăţător neîntre-
cut, un exemplu strălucitor, toate aceste
caracterizări lăsând afară adevărul esenţial:
că Isus a fost şi este Dumnezeu!
3:3 La prima vedere, răspunsul Domnu-
lui Isus nu pare să aibă legătură cu ceea ce
afirmase Nicodim. Domnul nostru spune:
„Nicodim, tu ai venit la Mine ca să dobân-
deşti învăţături suplimentare, dar în realitate
tu trebuie să te naşti din nou. Acesta tre-
buie să fie punctul de plecare. Altfel, nu vei
vedea niciodată împărăţia lui Dumnezeu."
Din nou, Domnul a prefaţat aceste cuvinte
minunate cu expresia: „Adevărat, adevă-
rat" (textual: Amin, amin). Ori de câte ori
întâlnim aceste cuvinte, să înţelegem că ni
se prezintă un adevăr foarte important.
Ca iudeu, Nicodim îl aşteptase pe Mesia
să vină şi să elibereze Israelul de sub robia
Romei. Lumea se afla pe vremea aceea sub
stăpânirea imperiului roman iar iudeii erau
supuşi legilor şi administraţiei romane.
Nicodim aştepta cu ardoare vremea când
Mesia îşi va întemeia împărăţia pe pământ,
când iudeii vor fi primii între naţiuni şi toţi
duşmanii lor vor fi învinşi. Iar acum Dom-
nul îl informează pe Nicodim că pentru a
intra în împărăţia aceasta, cineva trebuie să
se nască din nou. După cum prima naştere
este necesară pentru viaţa fizică, tot aşa
naşterea a doua este necesară pentru ca
cineva să poată avea viaţă divină. (Expresia
naştere din nou mai poate fi redată şi prin
sintagma „naştere de sus".) Cu alte cuvinte,
în împărăţia lui Cristos pot intra doar cei
ale căror vieţi au fost schimbate. întrucât
domnia Lui va fi neprihănită, şi supuşii Lui
trebuie să fie neprihăniţi. El nu ar putea
domni peste un popor care ar continua să
comită păcate.
3:4 Şi aici observăm cât de dificil a fost
ca oamenii să înţeleagă cuvintele Domnului
Isus. Nicodim a ţinut cu orice preţ să inter-
preteze totul în sens literal. El nu a putut
pricepe cum se poate naşte un adult a doua
oară, considerând că e imposibil ca cineva
să poată intra fizic în pântecele mamei sale
pentru a se naşte a doua oară.
Nicodim ilustrează adevărul potrivit
căruia „omul firesc nu primeşte lucrurile
Duhului lui Dumnezeu, căci sunt o nebunie
pentru el; nici nu le poate cunoaşte, pentru
că acestea se înţeleg duhovniceşte" (1 Cor.
2:14).
3:5 Continuându-Şi explicaţia, Isus i-a
spus lui Nicodim că trebuie să se nască din
apă şi din Duhul, căci altfel nu poate intra

298

loan

niciodată în împărăţia lui Dumnezeu.
Ce a vrut Isus să spună prin aceste cu-
vinte? Mulţi susţin că termenul „apă" tre-
buie luat în sens literal şi că Domnul Isus
S-a referit la nevoia de a fi botezat, pentru
a putea fi mântuit. Dar o atare învăţătură e
contrară restului Scripturii. Peste tot în
Cuvântul lui Dumnezeu citim că mântuirea
se capătă doar prin credinţa în Domnul Isus
Cristos. Botezul este destinat celor care au
fost mântuiţi deja, dar nu ca mijloc de
mântuire.
Unii sugerează că apa din versetul
acesta s-ar referi la Cuvântul lui Dumnezeu.
La Efeseni 5:25, 26 apa este strâns asociată
cu Cuvântul lui Dumnezeu. Tot aşa, la 1
Petru 1:23 şi Iacov 1:18 se spune că naşte-
rea din nou are loc prin Cuvântul lui Dum-
nezeu. Prin urmare, ar fi posibil ca apa din
acest verset să se refere la Cuvântul lui
Dumnezeu, Biblia. Noi ştim că nu poate fi
mântuire în afara Scripturilor, în care este
cuprins Cuvântul lui Dumnezeu, pe care
trebuie să şi-1 însuşească păcătosul, înainte
de a avea loc naşterea din nou.
Dar apa ar putea să se refere şi la Duhul
Sfânt. La loan 7:38, 39 Domnul Isus vor-
beşte despre râurile de apă vie şi ni se
precizeză că atunci când a folosit cuvântul
apă S-a referit la Duhul Sfânt. Dacă apa
înseamnă Duhul în capitolul 7, de ce nu ar
putea avea acelaşi sens în capitolul 3?
Totuşi întâmpinăm dificultăţi dacă ac-
ceptăm această interpretare. Isus spune:
„dacă nu este născut cineva din apă şi
din Duhul, nu poate intra în împărăţia
Iui Dumnezeu." Dacă apei i se atribuie
înţelesul de Duhul, atunci înseamnă că
Duhul apare de două ori în acest verset. Dar
termenul din original tradus prin conjunc-
ţia: „şi" ar putea fi tradus şi prin „chiar". în
cazul acesta, versetul ar suna astfel: Dacă
nu se naşte cineva din apă, chiar din
Duhul, nu va putea intra în împărăţia Iui
Dumnezeu. Noi credem că acesta e sensul
corect al versetului. Naşterea fizică nu este
de ajuns.8 Trebuie să existe şi o naştere
spirituală, pentru ca cineva să poată intra
în împărăţia Iui Dumnezeu. Această
naştere spirituală este produsă de Duhul
Sfânt atunci când o persoană crede în Dom-
nul Isus Cristos. Interpretarea aceasta este
întărită de faptul că expresia „născut din
Duhul" apare de două ori în versetele urmă-
toare, 6 şi 8.
3:6 Chiar dacă Nicodim ar fi putut intra,
în vreun fel, în pântecele mamei sale, pen-

tru a se naşte a doua oară, asta n-ar fi
schimbat cu nimic natura rea din el. Expre-
sia ce este născut din carne este carne
înseamnă că copiii născuţi din părinţi
umani sunt născuţi în păcat, fiind total
neputincioşi de a se mântui pe ei înşişi. Pe
de altă parte, ce este născut din Duhul este
duh. O naştere spirituală are loc atunci
când cineva se încrede în Domnul Isus.
Când cineva se naşte din nou prin Duhul, el
primeşte o natură nouă, fiind dotat pentru a
putea trăi în împărăţia lui Dumnezeu.
3:7 Nicodim nu trebuia să se mire de
învăţăturile Domnului Isus. El trebuia să-şi
dea sema că cineva trebuie să se nască din
nou şi să înţeleagă totala incapacitate a firii
omeneşti de a-şi remedia condiţia decăzută.
El trebuia să-şi dea seama că pentru a fi
unul din supuşii împărăţiei lui Dumnezeu,
un om trebuie să fie sfânt, curat şi spiritual.
3:8 Şi, aşa cum a procedat de atâtea ori,
şi de data aceasta Domnul Isus a recurs la
natură pentru a ilustra un adevăr spiritual.
El i-a amintit lui Nicodim că vântul suflă
încotro vrea şi oamenii îi aud sunetul, dar
nu ştiu de unde vine, nici încotro merge.
Naşterea din nou este în multe privinţe ca
vântul. Mai întâi, ea are loc după voia lui
Dumnezeu, şi nu se află sub controlul
omului. în al doilea rând, naşterea din nou
este invizibilă. Nu poţi să vezi când are loc,
dar negreşit poţi vedea rezultatele ei în
viaţa cuiva. Când un om a fost mântuit, în
acea persoană s-a petrecut o schimbare.
Lucrurile rele pe care le iubea cândva acum
le urăşte. Lucrurile lui Dumnezeu pe care le
dispreţuia cândva acum le iubeşte. După
cum nimeni nu înţelege pe deplin vântul,
tot aşa naşterea din nou este lucrarea tainică
şi miraculoasă a Duhului lui Dumnezeu, pe
care omul nu poate s-o înţeleagă în toată
profunzimea ei. Mai mult, naşterea din nou,
asemenea vântului, este imprevizibilă. Nu
se poate preciza când şi unde va avea loc.
3:9 Din nou, Nicodim a ilustrat neputin-
ţa minţii omeneşti de a pătrunde lucrurile
divine. Negreşit el încerca să conceapă
naşterea din nou ca pe un eveniment natural
sau fizic, mai degrabă decât unul spiritual.
Şi astfel el L-a întrebat pe Isus: „Cum se
poate face aşa ceva?"
3:10 Isus a răspuns că, întrucât Nico-
dim este un învăţător al Israelului, ar trebui
să fi înţeles aceste lucruri. Scripturile Ve-
chiului Testament propovăduiesc clar că
atunci când Mesia va reveni pe pământ să-
Şi întemeieze împărăţia, El îi va judeca mai

loan

299

întâi pe duşmanii Lui şi va distruge toate
lucrurile care sunt o pricină de cădere.
Numai aceia care şi-au mărturisit şi s-au
lăsat de păcatele lor vor intra în împărăţie.
3:11 Domnul Isus a subliniat apoi infai-
libilitatea învăţăturii Sale şi necredinţa
omului faţă de ea. Din veşnicia veşniciilor,
El a cunoscut fidelitatea acesteia şi a propo-
văduit doar ceea ce ştia şi văzuse. Dar
Nicodim şi majoritatea iudeilor din vremea
aceea refuzau să creadă în mărturia Sa.
3:12 Care au fost lucrurile pământeşti
la care S-a referit Domnul în acest verset?
Răspunsul este: împărăţia Sa pământească.
Ca cercetător al Vechiului Testament,
Nicodim ştia că într-o zi Mesia va veni şi-
Şi va instaura o împărăţie în sens literal pe
acest pământ, cu capitala la Ierusalim. Ce
n-a înţeles Nicodim a fost că pentru a intra
în această împărăţie, cineva trebuie să se
nască din nou. Ce înseamnă lucrurile
cereşti la care S-a referit Domnul? Ele sunt
adevărurile explicate în versetele următoare
— lucrurile minunate prin care primeşte
cineva naşterea din nou.
3:13 Numai o singură persoană a fost
calificată să vorbească despre lucrurile
cereşti, întrucât numai El a fost în cer.
Domnul Isus nu a fost doar un învăţător
uman trimis de la Dumnezeu, ci a fost şi
este Cel ce a trăit cu Dumnezeu Tatăl din
veşnicia veşniciilor, venind apoi în lume.
Când a spus El că nimeni nu s-a suit la cer,
nu a afirmat prin aceasta că sfinţii din
Vechiul Testament cum ar fi Enoh şi Ilie nu
s-ar fi suit la cer, ci că aceştia au fost mai
degrabă luaţi sau duşi în cer, pe când El
S-a suit la cer prin propria Sa putere. O
altă explicaţie este că nici o fiinţă umană nu
a avut acces la prezenţa lui Dumnezeu
încontinuu, în acelaşi mod în care El a avut
acces. Chiar pe când Domnul Isus stătea pe
pământ, vorbind cu Nicodim, El a spus că
este în cer. Cum se poate aceasta? Iată o
afirmaţie potrivit căreia, ca Dumnezeu,
Domnul era pretutindeni în acelaşi timp.
Asta înţelegem când afirmă că El este
omniprezent. Deşi unele traduceri moderne
omit cuvintele care este în cer, ele îşi au
locul lor legitim în text, sprijinit de manu-
scrisele vechi.
3:14 Domnul Isus era acum gata să-i
dezvăluie lui Nicodim un adevăr ceresc.
Cum poate avea loc naşterea din nou?
Pedeapsa păcatelor omului trebuie plătită.
Oamenii nu pot merge în cer în starea lor,
cu păcatele asupra lor. După cum Moise a

înălţat în pustiu şarpele de aramă, pe o
prăjină, când toţi copiii lui Israel au fost
muşcaţi de şerpi, tot aşa Fiul Omului
trebuie să fie înălţat. (Citiţi Numeri 21:4-
9.) Pe când au rătăcit prin pustiu, în drum
spre Ţara Făgăduinţei, copiii lui Israel au
căzut în descurajare şi şi-au pierdut răbda-
rea, începând să murmure împotriva Dom-
nului. Pentru a-i pedepsi, Domnul a trimis
şerpi înveninaţi împotriva lor şi mulţi dintre
ei au murit. Când supravieţuitorii au strigat
către Domnul, cuprinşi de pocăinţă, Dom-
nul i-a spus lui Moise să facă un şarpe de
aramă şi să-1 aşeze pe un stâlp. Israelitul
muşcat de şarpe care privea spre acest şarpe
de aramă era vindecat în chip miraculos.
Isus a citat acest incident din Vechiul
Testament pentru a ilustra cum se petrece
naşterea din nou. Oamenii au fost muşcaţi
de vipera păcatului, fiind condamnaţi la
moarte veşnică. Şarpele de aramă a fost un
tipar sau o imagine a Domnului Isus.
Arama semnifică în Biblie judecata. Dom-
nul Isus a fost fără păcat şi nu trebuie să fie
niciodată judecat, dar El a luat locul nostru
şi a purtat judecata pe care noi o meritam.
Stâlpul reprezintă crucea Golgotei pe care
Domnul Isus a fost înălţat. Noi suntem
salvaţi când privim la El, prin credinţă.
3:15 Mântuitorul a fost făcut păcat
pentru noi, El, cel ce n-a cunoscut păcat,
pentru ca noi să putem fi făcuţi neprihăni-
rea lui Dumnezeu în El. Oricine crede în
Domnul Isus Cristos primeşte viaţă veşni-
că, în dar.
3:16 Acesta este unul din cele mai bine-
cunoscute versete din toată Biblia, negreşit
pentru faptul că exprimă esenţa evangheliei,
în termeni atât de simpli şi concişi. Aici
găsim rezumatul învăţăturii pe care Domnul
Isus i-a dăruit-o lui Nicodim, cu privire la
modul în care se primeşte naşterea din nou.
Astfel, citim că Dumnezeu atât de mult a
iubit lumea... Lumea din acest verset îi
cuprinde pe toţi oamenii. Dumnezeu nu
iubeşte păcatele oamenilor sau sistemul
nedrept şi rău care stăpâneşte peste lume,
dar îi iubeşte pe oamenii din lume şi nu
doreşte ca nici unul din ei să piară.
Caracterul cuprinzător al iubirii Sale este
demonstrat de faptul că L-a dat pe singu-
rul Său Fiu născut. Dumnezeu nu mai are
nici un alt Fiu cum e Domnul Isus. Din
nemărginita lui iubire L-a dat El pe unicul
Său Fiu pentru omenirea de păcătoşi răz-
vrătiţi. Asta nu înseamnă că toţi oamenii
sunt mântuiţi. O persoană trebuie să pri-

300

loan

mească ceea ce a făcut Cristos pentru ea,
înainte ca Dumnezeu să-i dea viaţă veşnică.
Prin urmare, au fost adăugate cuvintele:
„pentru ca oricine crede în El să nu
piară." Nimeni nu ar trebui să piară. A fost
asigurată calea prin care toţi pot fi mântuiţi,
dar mai întîi cineva trebuie să-L recunoască
pe Domnul Isus Cristos ca Mântuitor per-
sonal al său. De îndată ce el a făcut acest
lucru, are viaţă veşnică, încă de acum şi de
aici. Iată ce spune Boreham în această
privinţă:
Când biserica va ajunge să înţeleagă dragostea
cu care a iubit Dumnezeu lumea, nu va mai
avea astâmpăr, nu se va mai simţi în largul ei,
până când toate marile imperii vor fi fost
cucerite şi fiecare insulă de coral va fi fost
câştigată.9
3:17 Dumnezeu nu este un dregător crud
şi aspru, dornic să-Şi verse mânia peste
omenire. Inima Lui este plină de iubire şi
tandreţe faţă de om şi El a dat preţul maxim
pentru a-i mântui pe oameni. El putea să-L
trimită pe Fiul Său în lume ca să condamne
lumea, dar El nu a procedat aşa. Dimpotri-
vă, El L-a trimis aici să sufere, să-şi verse
sângele şi să moară pentru ca lumea, prin
El, să poată fi mântuită. Lucrarea Domnului
Isus Cristos pe cruce a fost de o valoare atât
de mare încât toţi păcătoşii de pretutindeni
ar putea fi salvaţi, dacă L-ar primi pe El.
3:18 La ora actuală, întreaga omenire
este împărţită în două clase: credincioşi sau
necredincioşi. Destinul nostru etern e hotă-
rât de atitudinea pe care o luăm faţă de Fiul
lui Dumnezeu. Cine se încrede în Mântuito-
rul nu este condamnat, dar cine nu se
încrede în El este deja condamnat. Domnul
Isus a încheiat lucrarea de mântuire iar
acum este la latitudinea fiecărui individ de
a decide dacă îl va accepta sau respinge.
Groaznic lucru este să respingi un aseme-
nea dar al iubirii. Dacă cineva nu crede în
Domnul Isus, Dumnezeu nu mai poate face
nimic pentru acea persoană decât s-o con-
damne.
A crede în numele Lui este totuna cu a
crede în El. In Biblie, numele cuiva repre-
zintă persoana respectivă. Dacă crezi în
numele Lui, crezi în El.
3:19 Isus este lumina care a venit în
lume. El a fost Mielul fără pată şi fără
păcat al lui Dumnezeu. El a murit pentru
păcatele întregii lumi. Dar oare II iubesc
oamenii pentru asta? Nu! Ci mai degrabă îl

urăsc! Ei preferă păcatele lor, mai degrabă
decât să-L aibă pe Isus de Salvator şi astfel
îl resping. După cum gângăniile fug care
încotro de îndată ce aprindem lumina, tot
aşa oamenii răi fug de prezenţa lui Cristos.
3:20 Cei care iubesc păcatul urăsc lumi-
na, deoarece ea le scoate la iveală păcătoşe-
nia. Când Isus s-a aflat aici pe pământ,
oamenii păcătoşi s-au simţit incomozi în
prezenţa Lui, deoarece la lumina sfinţeniei
Sale, le era descoperită starea groaznică în
care se aflau. Cel mai bun mod de a scoate
în evidenţă cât de strâmb este un băţ este
să-1 pui alături de unul drept. Venind în
lume ca Omul Desăvârşit, Domnul Isus a
dezvăluit, prin comparaţie cu ei, strâmbăta-
tea tuturor celorlalţi oameni.
3:21 Dacă cineva este cu adevărat sincer
şi cinstit înaintea lui Dumnezeu, el va veni
Ia lumină, adică la Domnul Isus şi-şi va da
seama de totala sa nevrednicie şi păcătoşe-
nie. Apoi îşi va pune încrederea în Mântui-
torul şi va fi născut din nou prin credinţa în
Cristos.
I. Lucrarea lui loan Botezătorul în
Iudeea (3:22-36)
3:22 Prima parte a acestui capitol a
descris mărturia Domnului Isus în oraşul
Ierusalim. începând de la acest verset şi
până la sfârşitul capitolului, loan descrie
lucrarea lui Cristos în Iudeea, unde, negre-
şit, El a continuat să propovăduiască vestea
bună a mântuirii. Pe măsură ce oamenii
veneau la lumină, ei erau botezaţi. S-ar
părea din acest verset că Isus însuşi boteza,
dar din loan 4:2 reiese că ucenicii îi bote-
zau pe oameni.
3:23 „loan" din acest verset este loan
Botezătorul, care continua să predice mesa-
jul pocăinţei în regiunea Iudeea, botezându-
i pe iudeii care erau gata să se pocăiască,
pregătindu-se de venirea lui Mesia. loan
boteza şi el în Enon... pentru că acolo era
multă apă. Asta nu demonstrează conclu-
dent că el boteza prin scufundare, dar e
foarte probabil că proceda aşa. Dacă ar fi
botezat prin stropire sau turnare a apei peste
cei botezaţi, atunci nu ar fi avut nevoie de
multă apă.
3:24 Versetul este explicaţia continuării
lucrării lui loan şi a răspunsului pe care
continuau să-1 dea iudeii devotaţi acestui
mesaj. Curând loan avea să fie aruncat în
închisoare şi decapitat pentru mărturia sa
credincioasă. Dar între timp, el continua să-
şi desfăşoare cu conştiinciozitate misiunea.

loan

301

3:25 Reiese clar din acest verset că unii
din ucenicii lui loan s-au angajat într-o
dispută cu iudeii privind procesul purifi-
cării. Ce înseamnă acesta? Purificarea de
aici se referă, probabil, la botez. Polemica
încerca să stabilească dacă botezul lui loan
era mai bun decât al lui Isus. Care botez
avea putere mai mare? Care valora mai
mult? Poate că unii din ucenicii Iui loan
susţineau, fără prea multă înţelepciune, că
nici un botez nu putea fi mai bun decât cel
al învăţătorului lor. Poate că fariseii au
încercat să stârnească gelozia ucenicilor lui
loan faţă de Isus şi de popularitatea Sa
crescândă.
3:26 Ei au venit la loan, cerându-i ver-
dictul. Ei păreau a spune: „Dacă botezul tău
este mai bun, cum se face că atâţia oameni
te părăsesc, trecând la Isus?" (Expresia
„Cel care era cu tine dincolo de Iordan"
se referă la Cristos.) loan a mărturisit de-
spre Domnul Isus şi, ca urmare, a mărturiei
sale, mulţi din proprii ucenici ai lui loan 1-
au părăsit şi au început să meargă după
Isus.
3:27 Dacă răspunsul lui loan s-a referit
la Domnul Isus, asta înseamnă că orice
succes de care a avut parte Mântuitorul a
constituit un indiciu al aprobării lui Dum-
nezeu asupra Sa şi asupra lucrării Sale.
Dacă loan s-a referit la el însuşi, atunci asta
înseamnă că niciodată nu a susţinut că el
însuşi ar fi fost un om mare sau important.
El n-a pretins niciodată că botezul lui ar fi
superior botezului lui Isus. Tot ce a afirmat
el aici a fost că nu avea nici un lucru pe
care să nu-1 fi primit din cer—afirmaţie ce
ni se potriveşte şi nouă, tuturor. Nu avem
nici un motiv să ne mândrim sau să încer-
căm să creştem în ochii oamenilor.
3:28 loan le-a amintit ucenicilor săi de
câte ori a subliniat că nu el este Cristos, ci
doar a fost trimis să pregătească calea
pentru Mesia. Prin urmare, ce rost are să se
certe din pricina lui? De ce să formeze o
partidă în jurul lui? Nu el era cel important.
Misiunea lui era doar aceea de a le îndrepta
oamenilor privirea spre Domnul Isus.
3:29 Domnul Isus Cristos era mirele.
loan Botezătorul nu era decât prietenul
mirelui, sau „nunul". Mireasa nu aparţine
prietenului mirelui, ci mirelui însuşi. Prin
urmare, se cuvenea ca oamenii să-L urmeze
pe Isus, mai degrabă decât pe loan. Mirea-
sa se referă aici în general la toţi cei ce
aveau să devină ucenici ai Domnului Isus.
în Vechiul Testament, Israel a fost numit

soţia lui Iehova. Mai târziu, în Noul Testa-
ment, cei ce sunt membri ai bisericii lui
Cristos sunt descrişi ca fiind o mireasă. Dar
aici în evanghelia lui loan, termenul e
folosit în sens general, incluzându-i şi pe
cei care l-au părăsit pe loan Botezătorul,
când a apărut Mesia. Termenul nu s-a
referit nici la Israel, nici la biserică. loan nu
s-a necăjit pentru că şi-a pierdut adepţii.
Pentru el a fost o mare bucurie să asculte
glasul mirelui. El era pe deplin satisfăcut cu
•faptul că Isus primea toată atenţia. Bucuria
lui era împlinită când Cristos era elogiat şi
onorat de oameni.
3:30 întregul scop al misiunii lui loan ar
putea fi rezumat în versetul acesta. El a
muncit fără încetare pentru a îndrepta aten-
ţia oamenilor către Domnul şi a-i face să-şi
dea seama de adevărata Lui valoare. Proce-
dând astfel, loan şi-a dat sema că el trebuie
să treacă pe planul doi. Este un act de
nesupunere şi lipsă de loialitate ca un sluji-
tor al lui Cristos să încerce să atragă atenţia
oamenilor către el însuşi.
Observaţi cele trei imperative din capito-
lul acesta, reprezentate prin cuvântul „tre-
buie": pentru păcătos (3:7); pentru Mântui-
torul (3:14); şi pentru Sfânt (3:30).
3:31 Isus este Cel care vine de sus şi
este deasupra tuturor. Această afirmaţie
are menirea de a arăta originea Sa cerească
şi suprema poziţie pe care o are. Pentru a
demonstra propria sa inferioritate, loan
Botezătorul a afirmat că el însuşi era de pe
pământ şi pământesc, vorbind ca de pe
pământ. Cu alte cuvinte, în ce priveşte
naşterea sa, el s-a născut din părinţi umani,
fiind doar om. El nu deţinea nici un rang
ceresc şi nu putea vorbi cu aceeaşi autori-
tate cu care vorbea Fiul lui Dumnezeu. El
era inferior Domnului Isus pentru că Cel ce
vine de sus este deasupra tuturor. Cristos
este Suveranul suprem al întregului univers.
Prin urmare se cuvine ca oamenii să-L
urmeze pe El, mai degrabă decât pe solul
Lui.
3:32 Dar când vorbea Domnul Isus, El
vorbea cu autoritate. El le spunea oamenilor
ceea ce a văzut şi a auzit El. Nu exista aici
posibilitate de eroare sau înşelăciune. To-
tuşi, ciudat este că nimeni nu primeşte
mărturia Lui. Cuvântul nimeni nu trebuie
luat în sens absolut. Există indivizi care
acceptă cuvintele Domnului Isus. Totuşi
loan privea omenirea în general şi afirma că
învăţăturile Mântuitorului au fost respinse
de marea majoritate a oamenilor. Isus a fost

302

loan

Cel care a venit din cer, dar un număr
relativ mic de oameni au fost dispuşi să
asculte de El.
3:33 Versetul 33 îi descrie pe acei puţini
la număr care au acceptat cuvintele Dom-
nului, ca fiind înseşi cuvintele lui Dumne-
zeu. Prin această acceptare, ei au adeverit
că Dumnezeu este adevărat. Tot aşa este
şi astăzi. Când oamenii acceptă mesajul
evangheliei, ei trec de partea lui Dumnezeu,
situându-se împotriva lor înşişi şi a restului
omenirii. Ei îşi dau seama că dacă Dumne-
zeu a spus ceva, atunci trebuie să fie ade-
vărat. Observaţi cât de clar expune versetul
33 dumnezeirea lui Cristos. Aici ni se
spune că oricine crede mărturia lui Cristos
recunoaşte că Dumnezeu este adevărat.
Adică mărturia lui Cristos este mărturia lui
Dumnezeu şi a o primi pe una înseamnă a o
primi şi pe cealaltă.
3:34 Isus era Cel pe care Dumnezeu
L-a trimis. El rostea cuvintele lui Dumne-
zeu, în sprijinul acestor cuvinte, loan a
afirmat că Dumnezeu nu dă Duhul cu
măsură. Cristos a fost uns de Duhul Sfânt
al lui Dumnezeu într-o manieră şi într-o
măsură care nu sunt valabile în cazul nici
unei alte persoane. Alţii au fost conştienţi
de ajutorul Duhului Sfânt în lucrarea lor,
dar nici o altă persoană nu a avut o misiune
atât de plină de Duhul ca Fiul lui Dumne-
zeu. Profeţii au primit o relevaţie parţială
de la Dumnezeu dar „Duhul a relevat în şi
prin Cristos însăşi înţelepciunea, însăşi
inima lui Dumnezeu către om, în toată
nemărginita ei dragoste."
3:35 Aici apare una din cele şapte afir-
maţii din evanghelia lui loan unde ni se
spune că Tatăl II iubeşte pe Fiul. Aici ni
se spune că dragostea aceasta se manifestă
prin faptul că Dumnezeu I-a dat stăpânire
asupra tuturor lucrurilor. Printre lucrurile
asupra cărora Mântuitorul are control de-
plin sunt şi destinele oamenilor, aşa cum se
arată în versetul 36.
3:36 Dumnezeu I-a dat lui Cristos pute-
rea de a acorda viaţă veşnică tuturor celor
care cred în El. Acesta este unul din cele
mai clare versete din toată Biblia care arată
cum poate fi mântuit cineva, anume pur şi
simplu crezând în Fiul. Citind acest verset,
trebuie să ne dăm seama că Cel ce vorbeşte
aici este chiar Dumnezeu. El face o promi-
siune ce nu poate fi călcată niciodată. El
spune, limpede şi precis, că oricine crede
în Fiul Său are viaţa veşnică. A accepta
această făgăduinţă nu este un salt în gol, ci

înseamnă pur şi simplu să crezi un lucru
care nu poate fi neadevărat. Cei care nu
ascultă de Fiul lui Dumnezeu nu vor vedea
viaţa, ci mânia lui Dumnezeu rămâne
peste ei deja. Din acest verset deducem că
destinul nostru etern depinde de ceea ce
facem cu Fiul lui Dumnezeu. Dacă îl pri-
mim, Dumnezeu ne dă viaţa veşnică în dar.
Dacă-L respingem, nu vom beneficia nicio-
dată de viaţa veşnică. Mai mult, mânia lui
Dumnezeu deja planează asupra noastră,
gata să cadă peste noi în orice clipă.
Observaţi că nu găsim nimic despre
păzirea legii în acest verset, nimic despre
conformarea la Regula de Aur, sau mersul
la biserică, sau nevoia de a face fapte cât
mai bune sau de a ajunge în cer prin efortu-
rile noastre proprii.
J. Convertirea unei femei din Samaria
(4:1-30)
4:1, 2 Fariseii auziseră că Isus boteza
mai mulţi ucenici decât loan şi că popula-
ritatea lui loan se afla într-un vădit declin.
Poate că ei au profitat de acest fapt pentru
a stârni sentimente de gelozie şi discordie
în rândurile ucenicilor lui loan şj ai Dom-
nului Isus. în realitate, Isus însuşi nu
efectua actul botezului, ci acesta era înde-
plinit de ucenicii Săi. Dar oamenii erau
botezaţi ca adepţi sau ucenici ai Domnului.
4:3 Părăsind Iudeea şi îndreptându-se
spre Galileea, Isus îi împiedica astfel pe
farisei să-şi ducă la îndeplinire planurile lor
de a produce dezbinare. Mai găsim însă şi
un alt fapt semnificativ în acest verset.
Iudeea era sediul stabilimentului religios al
iudeilor, pe când Galileea avea reputaţia de
a fi o regiune a neamurilor. Domnul Isus
Şi-a dat seama că liderii religioşi deja L-au
respins pe El şi mărturia Lui, şi astfel în
acest punct El se îndreaptă către Neamuri,
aducându-le acestora mesajul mântuirii.
4:4 Samaria se afla pe ruta directă ce
făcea legătura între Iudeea şi Galileea. Dar
puţin iudei urmau acest traseu direct. Re-
giunea Samariei era atât de dispreţuită de
iudei încât ei adesea parcurgeau un drum
ocolit prin Pereea, când voiau să meargă
spre nord, în Galileea. Astfel când se spune
în text că Isus trebuia să treacă prin Sa-
maria, ideea care se desprinde nu e aceea
a unei necesităţi ivite din considerente
geografice, ci, mai degrabă, porneşte de la
faptul că acolo, în Samaria, era un suflet
care avea nevoie de ajutorul lui Isus.
4:5 în drum spre Samaria, Domnul Isus

loan

303

a ajuns într-un sat numit Sihar. Nu departe
de acel sat era ogorul pe care Iacob JI
dăduse fiului său Iosif (Gen. 48:22). în
timp ce Isus străbătea acest ţinut, toate
scenele din istoria acestor meleaguri erau
vii în mintea Sa.
4:6 Acolo se afla un pârâu numit fântâ-
na lui Iacob. Această fântână străveche
mai poate fi văzută şi azi de turişti şi de cei
ce se abat prin partea locului, fiind una din
puţinele situri biblice a căror identificare e
certă astăzi.
Era cam pe Ia amiază (ora iudaică) sau
6 după masă (ora romană), când Isus a
ajuns la fântână. Isus era obosit de călătorie
şi astfel S-a aşezat lângă fântână. Deşi Isus
este Dumnezeu Fiul, El mai este şi Om.
Deşi ca Dumnezeu El nu putea obosi nicio-
dată, ca Om El a obosit. Ne vine greu să
pricepem aceste lucruri. Dar Persoana
Domnului Isus Cristos nu va putea fi nicio-
dată înţeleasă pe deplin de mintea nici unui
muritor de rând. Adevărul potrivit căruia
Dumnezeu a putut să se coboare pe pământ
şi să trăiască alături de noi, ca Om, este o
taină ce depăşeşte înţelegerea noastră.
4:7 Cum stătea Domnul Isus lângă
fântână, a venit o femeie din sat ca să
scoată apă. Dacă era pe la amiază, cum
susţin cercetătorii, atunci acesta era un
moment foarte neobişnuit ca femeile să se
ducă la fântână după apă, căci era punctul
cel mai fierbinte al zilei. Dar femeia aceasta
era o păcătoasă imorală, care a ales anume
acest moment al zilei fiindcă îi era ruşine să
nu se întîlnească cu alte femei, dacă ar fi
venit la altă oră. Desigur, Domnul Isus a
ştiut dinainte că ea va fi la fântână la aceas-
tă oră. El ştia că sufletul ei avea nevoie de
ajutor şi astfel S-a hotărât s-o întâlnească şi
s-o salveze de viaţa ei^ păcătoasă.
în pasajul acesta, îl vedem la lucru pe
Maestrul Câştigător de suflete şi bine am
face dacă am studia metodele folosite de El
pentru a o face pe această femeie conştientă
de nevoia ei şi pentru a-i oferi rezolvarea
problemelor ei. Domnul nostru i-a vorbit
femeii doar de şapte ori. Femeia a vorbit şi
ea de şapte ori — de şase ori Domnului şi
o dată oamenilor cetăţii. Poate dacă şi noi I-
am vorbi Domnului cât i-a vorbit ea, am
repurta succesul de care s-a bucurat mărtu-
ria ei când le-a vorbit oamenilor cetăţii.
Isus a deschis discuţia, rugând-o să-i facă
un serviciu. Obosit de pe drum, El îi spune:
„Dă-Mi să beau".
4:8 Versetul 8 explică de ce, din punct

de vedere omenesc, a trebuit Domnul să-i
ceară de băut. Ucenicii se duseseră în
cetate să cumpere de mâncare. De obicei
ei aveau la ei găleţi pentru scos apa din
fântână, dar acum le luaseră cu ei, în Sihar.
Astfel, după toate aparenţele, Domnul nu
avea nici un mijloc de a scoate apă din
fântână.
4:9 Femeia a recunoscut că Isus e iudeu
şi s-a mirat că El stă de vorbă cu o samari-
teancă cum este ea. Samaritenii pretindeau
că descind din Iacob şi se considerau ade-
văraţi israeliţi. în realitate, ei aveau o des-
cendenţă mixtă, parte iudei, parte păgâni.
Muntele Gherizim fusese adoptat de ei ca
loc oficial de închinăciune. Muntele acesta
din Samaria putea fi văzut uşor de Isus şi
de samariteancă, pe când stăteau ei de
vorbă. Iudeii aveau o antipatie pronunţată
faţă de samariteni, pe care-i considerau
metişi. De aceea i-a spus femeia Domnului
Isus: Cum, Tu, iudeu fiind, ceri să bei de
la mine, samariteancă?" Ea nu-şi dădea
seama că Cel cu care vorbea era propriul ei
Creator şi că dragostea Lui depăşea orice
bariere meschine ridicate de oameni.
4:10,11 Rugând-o să-I facă un serviciu,
Domnul i-a trezit interesul şi curiozitatea.
Dar Domnul nu se opreşte aici, ci o uimeşte
şi mai mult pe femeie, când afirmă că este
deopotrivă Dumnezeu şi Om. El era, mai
întâi de toate, darul lui Dumnezeu — Cel
pe care Dumnezeu L-a dat să fie Mântuito-
rul lumii, Singurul Lui Fiu născut. Dar El
era şi Om — Cel care, fiind obosit de pe
drum, i-a cerut să bea. Cu alte cuvinte, dacă
ea şi-ar fi dat seama că Cel cu care stătea
de vorbă este Dumnezeu manifestat în trup,
ea ar fi fost aceea care ar fi cerut de la El
o binecuvântare şi El i-ar fi dat apă vie.
Femeia nu se gândea decât la apă în sens
literal, apă pe care credea că n-o poate
obţine fără utilajul necesar. Ea a fost total
neputincioasă de a-L recunoaşte pe Domnul
sau a-I înţelege cuvintele.
4:12 Confuzia ei s-a adâncit când s-a
gândit la patriarhul Iacob, care dăruise
această fântână. El însuşi se folosise de
această fântână, precum şi fiii Iui şi vitele
lui. Dar iată că după multe veacuri apare un
călător obosit care cere să I se dea să bea
din fântâna lui Iacob şi Care pretinde,
totuşi, că este capabil să dăruiască ceva mai
bun decât apa pe care o furnizase Iacob.
Dacă dispune de ceva mai bun, cum se face
atunci că cere să I se dea apă din fântâna lui
Iacob?

304

loan

4:13 Şi astfel Domnul începe să explice
deosebirea dintre apa literală a fântânii lui
Iacob şi apa pe care o dăruieşte El. Oricine
bea din apa fizică va înseta din nou. Ne-
greşit samariteanca a înţeles această afirma-
ţie, căci venise zi de zi să scoată apă din
fântână, fără ca nevoia ei să fie stâmpărată
definitiv. Tot aşa este cu toate fântânile din
lume. Oamenii caută plăceri şi satisfacţii în
lucrurile pământeşti, dar aceste lucruri nu
sunt în stare să stâmpere setea din inima
omului. După cum s-a exprimat Augustin în
ale sale Mărturisiri: „O, Doamne, ne-ai
creat pentru Tine şi inimile noastre nu-şi
găsesc odihna până nu se odihnesc în
Tine."
4:14 Apa pe care o dăruieşte Isus stam-
pară pe deplin setea. Oricine bea din bine-
cuvântările şi îndurările lui Cristos nu va
mai înseta niciodată. Binecuvântările Lui
nu numai că umplu inima, ci o fac să se
reverse de plină ce va fi. Binecuvântările
acestea sunt ca o fântână plină până la
refuz, care mereu se revarsă peste margini,
nu numai în viaţa aceasta, ci şi în veşnicie.
Expresia un izvor de apă, ţâşnind în viaţa
veşnică înseamnă că beneficiile apei pe
care o dăruieşte Cristos nu se mărginesc la
viaţa aceasta, ci vor continua la nesfârşit.
Este un contrast cât se poate de izbitor. Tot
ce ar putea să ne ofere pământul acesta nu
va fi suficient pentru a umple inima ome-
nească. Dar binecuvântările pe care le pune
Cristos la dispoziţie nu numai că umplu
inima, ci sunt atât de mari încât nu pot fi
cuprinse de nici o inimă omenească.
Lumea toată nu-i de-ajuns
Să umple cele trei colţuri ale inimii;
Doru ei tot nu-1 va putea stampară.
Doar Sfânta Treime, ce a creat-o,
Putea-va umple inimia triunghiulară a omului.
— George Herbert
Plăcerile acestei lumi durează doar câţiva
ani din viaţă, dar desfătările pe care le oferă
Cristos nu se termină, ele continuând în
viaţa veşnică.
4:15 Când a auzit femeia despre această
apă minunată, imediat a dorit să aibă parte
de ea, continuând însă că creadă că este
vorba de apă în sens fizic. Ea s-a bucurat la
gândul că nu va mai trebui să vină zilnic să
scoată apă din fântână şi s-o ducă acasă, în
vasul greu purtat pe cap. Ea nu şi-a dat
seama că apa la care S-a referit Domnul
Isus era spirituală, însemnând toate binecu-

vântările de care are parte un suflet ome-
nesc prin credinţa în El.
4:16 în acest punct intervine o schim-
bare bruscă. Ea tocmai ceruse să i se dea
această apă, când Domnul Isus îi spune să
se ducă şi să-1 cheme pe soţul ei. De ce?
Pentru că înainte ca această femeie să poată
fi mântuită, era nevoie ca ea să recunoască
faptul că e păcătoasă. Ea trebuia să vină la
Cristos cu pocăinţă adevărată, mărturisin-
du-şi vinovăţia şi ruşinea. Domnul Isus ştia
totul despre viaţa de păcat pe care o trăise
ea şi avea s-o conducă, pas cu pas, la recu-
noaşterea proprie a acestei situaţii.
Numai cei care ajung să-şi dea seama că
sunt pierduţi pot fi mântuiţi. Toţi oamenii
sunt pierduţi, dar nu toţi sunt gata s-o recu-
noască. Când căutăm să-i conducem pe
oameni la Cristos, să nu evităm niciodată
chestiunea păcatului. Oamenii trebuie con-
fruntaţi cu faptul că sunt morţi în păcatele
şi fărădelegile lor, că au nevoie de un Mân-
tuitor şi că nu se pot salva singuri, că Isus
este Mântuitorul de care au trebuinţă şi că
El îi va mântuit, dacă se vor pocăi de păca-
tele lor şi-şi vor pune încrederea în El.
4:17 La început femeia a încercat să
ascundă adevărul, fără ca prin aceasta să
mintă, spunând: „N-am soţ". Poate că, în
sens strict juridic, afirmaţia ei era adevăra-
tă. Dar scopul ei evident era de a ascunde
faptul că exact atunci trăia în păcat, cu un
bărbat care nu-i era soţ:
Ea discută pe larg despre religie, se aventu-
rează în teologie, recurge chiar la puţină ironie,
se pretinde şocată — cu alte cuvinte, face totul
pentru a-L împiedica pe Cristos să vadă un
suflet ce fugea de el însuşi (Daily Notes of the
Scripture Union).
Domnul Isus, fiind Dumnezeu, ştia,
desigur, toate acestea. Prin urmare, El îi
spune: „Bine ai zis că n-ai soţ". Pe alţi
oameni poate a reuşit să-i păcălească, dar
pe acest Om nu-L putea păcăli, căci El ştia
totul despre ea.
4:18 Domnul nu a profitat niciodată de
cunoştinţa deplină pe care o avea, cu privire
la toate lucrurile, pentru a da în vileag, fără
rost, fapte ruşinoase despre cineva sau ca să
pună într-o situaţie penibilă acea persoană.
Aici însă El foloseşte metoda dezvăluirii
trecutului, cu scopul de a izbăvi această
persoană de robia păcatului. Ce şocată
trebuie să fi fost femeia când i s-a derulat
înaintea ochilor tot trecutul ei! Ea avusese

loan

305

cinci soţi iar bărbatul cu care trăia acum nu
era soţul ei.
Există unele deosebiri de vederi în pri-
vinţa acestui verset. Unii susţin că cei cinci
soţi anteriori pe care îi avusese femeia fie
decedaseră, fie o părăsiseră, şi că nu fusese
nimic păcătos în relaţia ei cu aceştia. Indi-
ferent dacă această afirmaţie este adevărată
sau nu, din ultima parte a versetului 18
reiese clar că femeia era adulteră. „Acela
pe care-I ai acum nu este soţul tău." Aici
este punctul de greutate. Femeia era o
păcătoasă şi până când nu era dispusă să
recunoască acest lucru, Domnul nu putea să
o binecuvânteze cu apă vie.
4:19 Când trecutul ei a fost astfel dat în
vileag, femeia şi-a dat seama că Cel care
vorbeşte cu ea nu este o persoană ca oricare
altele. Totuşi ea încă nu a realizat că Cel
care stătea de vorbă cu ea era chiar Dumne-
zeu, ci, în concepţia ei limitată, a conchis
că Domnul Isus trebuie să fie vreun profet,
adică un purtător de cuvânt al lui
Dumnezeu.
4:20 Se pare că în acest punct femeia a
ajuns să fie convinsă de păcătoşenia ei, a
devenit conştientă şi s-a simţit mustrată
pentru păcatele pe care le-a comis şi astfel
ea încearcă să schimbe subiectul conversa-
ţiei, trecând la întrebarea privitoare la locul
unde ar trebui să se facă închinarea. Negre-
şit când a făcut afirmaţia: „Părinţii noştri
s-au închinat pe muntele acesta...", a
arătat spre Muntele Gherizim, din apropie-
re. Apoi i-a amintit Domnului (inutil) că
iudeii considerau Ierusalimul ca loc adec-
vat unde trebuie să se închine oamenii.
4:21 Isus nu a evitat remarca ei, ci a
profitat de ea pentru a-i împărtăşi alte
adevăruri spirituale, spunându-i că va veni
vremea când nici Muntele Gherizim, nici
Ierusalimului vor fi locurile adevărate ale
închinării. în Vechiul Testament, Ierusali-
mul a fost rânduit de Dumnezeu ca cetate în
care să I se aducă închinare. Templul din
Ierusalim a fost locuinţa lui Dumnezeu iar
iudeii pioşi veneau la Ierusalim cu jertfele
şi ofrandele lor. Desigur, în epoca evanghe-
liei, situaţia s-a schimbat. Dumnezeu nu
mai are, în prezent, un loc anumit în care
trebuie să se afle oamenii pentru a I se
închina. Domnul a explicat acest lucru mai
pe larg în versetele următoare.
4:22 Când Domnul a spus: „Voi vă
închinaţi Ia ce nu cunoaşteţi", El a con-
damnat modul în care se închinau samarite-
nii. Cât de diferită este această poziţie de

aceea a învăţătorilor religioşi din zilele
noastre, care susţin că toate religiile sunt
bune şi că toate duc, în cele din urmă, în
cer! Domnul Isus a informat-o pe femeia
aceasta că închinăciunea samaritenilor nu
era autorizată şi nu era aprobată de Dumne-
zeu, ci fusese inventată de om, fiind perpe-
tuată fără să aibă avizul Cuvântului lui
Dumnezeu. Nu tot aşa a fost cu închinarea
iudeilor, pe care Dumnezeu i-a pus deopar-
te, alegându-i să-I fie poporul Său ales pe
pământ. Lor Dumnezeu le dăduse instruc-
ţiuni complete cu privire la modul în care
trebuiau să I se închine.
Spunând că „Mântuirea vine de la
iudei", Domnul a propovăduit învăţătura
potrivit căreia iudeii fuseseră desemnaţi de
Dumnezeu să-I fie soli şi lor li se încredin-
ţaseră Scripturile. Tot aşa, prin poporul
iudeu a venit Mesia, căci s-a născut dintr-o
mamă iudaică.
4:23 Apoi Isus a înştiinţat-o pe femeie
cu privire la faptul că, odată cu venirea Sa,
Dumnezeu nu mai avea un loc anumit pe
pământ, de unde să se facă închinarea.
Acum cei care cred în Domnul Isus I se pot
închina lui Dumnezeu în orice timp şi în
orice loc. Adevărata închinare înseamnă că
un credincios pătrunde în prezenţa lui
Dumnezeu prin credinţă şi acolo îi aduce
laudă şi închinăciune. Indiferent unde s-ar
afla trupul credinciosului — în intimitatea
locuinţei sale, sau în închisoare, sau pe
câmp, prin credinţă, duhul lui se poate
apropia de Dumnezeu, în sanctuarul Său
ceresc. Isus i-a făcut cunoscut femeii că de
acum închinătorii adevăraţi se vor închina
Tatălui în duh şi adevăr. Iudeii reduseseră
închinarea la un set de forme şi ceremonii.
Ei concepeau religia drept o aderare la
litera legii, o îndeplinire formală a unor
ritualuri, crezând că astfel se închină Tată-
lui. Dar închinarea lor nu era făcută în duh.
Era exterioară, nu interioară. Deşi poate că
cu trupul se aplecau până la pământ, inima
lor nu era pusă în ordine înaintea lui Dum-
nezeu. Poate că îi asupreau pe săraci sau
erau necinstiţi în tranzacţiile lor.
Pe de altă parte, samaritenii aveau o
formă de închinăciune, dar falsă, fiind
lipsită de autoritate scripturală. Ei îşi croi-
seră propria lor religie, perpetuând acum
rânduieli inventate de ei înşişi. Astfel, când
Domnul a spus că închinarea trebuie să se
facă în duh şi adevăr, El i-a mustrat atât pe
samariteni, cât şi pe iudei. în acelaşi timp
El îi informa însă că prin venirea Sa oame-

306

loan

nii puteau să se apropie acum de Dumnezeu
prin El, în cadrul unei închinări adevărate şi
sincere. Fiţi atenţi! Tatăl caută astfel de
adoratori. Da, El aşteaptă adoraţie din
partea copiilor Săi. Oare din partea mea are
Dumnezeu parte de adoraţie?
4:24 Dumnezeu este Duh constituie o
definiţie a fiinţei lui Dumnezeu. El nu este
doar om, supus tuturor slăbiciunilor şi
1 imitări lor ce caracterizează omenirea, după
cum El nu este mărginit de timp şi spaţiu.
El este o Persoană nevăzută, prezentă în
orice loc, în orice timp, atotştiitoare şi
atotputernică. El este desăvârşit în toate
căile Sale. Prin urmare, cei ce I se închină
trebuie să I se închine în duh şi adevăr.
Nu trebuie să existe prefăcătorie sau făţăr-
nicie, nici pretenţia de a fi religios, când, în
realitate, viaţa cuiva este coruptă. Tot aşa,
nimeni nu trebuie să creadă că dacă a înde-
plinit o serie de ritualuri, prin aceasta va
câştiga bunăvoinţa lui Dumnezeu. Chiar
dacă Dumnezeu a rânduit acele ritualuri, El
insistă ca omul să se apropie de El cu o
inimă zdrobită şi căită. întâlnim încă două
imperative în capitolul acesta — „trebuie"
cu referire la câştigătorul de suflete (4:4) şi
„trebuie" referitor la închinător (4:24).
4:25 Ascultându-L pe Domnul, gându-
rile samaritencei au fost îndreptate spre
Mesia Cel care trebuia să vină. Duhul Sfânt
al lui Dumnezeu stârnise în ea dorinţa ca
Mesia să vină. Ea a exprimat încrederea că
atunci când va veni Mesia, îi va învăţa
toate lucrurile. Prin această afirmaţie, ea a
demonstrat o înţelegere foarte clară a unuia
din scopurile majore ale venirii lui Cristos.
Enunţul: „Mesia, care Se numeşte
Cristos" este pur şi simplu o explicaţie a
faptului că aceste două cuvinte au unu şi
acelaşi înţeles. Mesia înseamnă în ebraică
Unsul lui Dumnezeu iar Cristos este tradu-
cerea în greacă a acestui termen.
4:26 In realitate, textual, Isus i-a spus
femeii: „Eu care-ţi vorbesc sunt." Cuvân-
tul Cel, care apare în multe traduceri, nu
face parte din textul original. Deşi adăuga-
rea pronumelui Cel facilitează înţelegerea
textului, cuvintele rostite de Isus, aşa cum
apar în textul original, au o profundă sem-
nificaţie. Astfel, când spune El „Eu sunt",
recurge la unul din Numele prin care Se
defineşte Dumnezeu în Vechiul Testament.
El a spus: „EU SUNT îţi vorbeşte". Cu alte
cuvinte: „Iehova este Cel care îţi vorbeşte."
El îi aducea astfel la cunoştinţă adevărul
uluitor că Cel care îi vorbea era chiar Dum-

nezeu! Iehova din Vechiul Testament este
Isus din Noul Testament.
4:27 Când ucenicii s-au întors de la
Sihar, L-au găsit pe Isus stând de vorbă cu
această femeie şi s-au mirat, întrucât era
samariteancă. De asemenea, e posibil ca ei
să-şi fi dat seama că este o femeie păcă-
toasă. Totuşi nici unul nu L-a întrebat pe
Domnul ce aştepta de la această femeie sau
de ce vorbea cu ea. Bine a spus autorul
acestor rânduri: „Ucenicii se miră că El stă
de vorbă cu această femeie, dar mai bine
s-ar fi mirat că stă de vorbă cu ei!"
4:28 Atunci femeia şi-a lăsat găleata!
Acest obiect a simbolizat diversele lucruri
din viaţa ei la care a recurs pentru a-şi
satisface năzuinţele ei cele mai profunde.
Numai că toate au dat greş. Acum însă,
după ce L-a găsit pe Domnul Isus, nu mai
avea nevoie de lucrurile care fuseseră atât
de importante în viaţa ei.
Ea nu numai că a părăsit găleata, dar s-a
întors în cetate. Ori de câte ori este mântuit
cineva, se va gândi imediat la alţii care au
nevoie de apa vieţii. J. Hudson Taylor a
spus: „Unii sunt geloşi pentru faptul că sunt
succesorii apostolilor. Eu mai degrabă
prefer să fiu succesor al samaritencei, care,
pe când ei se duseseră după alimente, a
uitat de găleata ei, datorită râvnei ei de a
câştiga suflete pentru Cristos."
4:29, 30 Mărturia ei a fost simplă, dar
eficace. Ea i-a invitat pe toţi locuitorii
oraşului să vină şi să-L vadă pe Omnul care
i-a spus toate lucrurile pe care le-a făcut ea
vreodată. De asemenea, le-a trezit în inimă
speranţa că acest Om ar putea fi Mesia. în
ce o privea pe ea, nu mai era nici o îndoia-
lă, deoarece El deja i se prezentase ca fiind
Cristosul. Dar ea a lăsat să se înfiripeze
această întrebare în mintea lor, pentru ca ei
înşişi să se ducă la Isus şi să afle ei singuri
că El este Cristosul. Fără îndoială, această
femeie era binecunoscută în localitate,
pentru păcatul şi ruşinea ei. Ce şocaţi tre-
buie să fi fost locuitorii s-o vadă acum în
public, mărturisindu-L pe faţă pe Domnul
Isus Cristos! Mărturia femeii a fost eficace.
Oamenii din partea locului au încetat lucrul,
plecând de acasă pentru a-L găsi pe Isus.
K.   Fiul îşi găseşte toată desfătarea în a
împlini voia Tatălui Său (4:31-38)
4:31 După ce s-au întors ucenicii cu
alimentele, L-au îndemnat pe Domnul să
mănânce. Se pare că ei nu şi-au dat seama
ce evenimente cruciale au avut loc acolo. în

loan

307

acest moment istoric, când o cetate din
Samaria făcea cunoştinţă cu Domnul Sla-
vei, gândurile lor rămâneau absorbite de
viata cotidiană, de hrană şi de trupurile lor.
4:32 Domnul Isus găsise hrană şi spri-
jin în câştigarea de închinători pentru Tatăl
Lui. Pe lângă bucuria imensă a acestui act,
hrănirea fizică pălea cu totul. Noi obţinem
de la această viaţă exact lucrurile pe care le
urmărim. Ucenicii s-au dus în cetate, să
caute de-ale mâncării, întorcându-se apoi cu
această hrană. Domnul era însă interesat în
câştigarea de suflete. El dorea să-i salveze
pe oameni de păcatele lor şi să le dea apa
vieţii veşnice. Şi El a găsit ceea ce a căutat.
Dar noi ce căutăm?
4:33 Datorită concepţiei lor limitate la
cele pământeşti, ucenicii nu au înţeles
sensul cuvintelor rostite de Domnul. Ei nu
au apreciat faptul că „bucuria şi fericirea pe
care le aduce succesul spiritual îi poate
ridica pe oameni, temporar, deasupra nevoi-
lor lor trupeşti, înlocuind foamea şi setea
după cele pământeşti." Prin urmare, ei au
concluzionat că negreşit cineva a venit în
absenţa lor şi I-a adus Domnului Isus de
mâncare.
4:34 Din nou, Isus a încercat să le dis-
tragă atenţia de la cele materiale, îndrep-
tând-o spre cele spirituale. Hrana Lui era să
facă voia lui Dumnezeu şi să aducă la în-
deplinire lucrarea încredinţată de Dumne-
zeu. Asta nu înseamnă că Domnul Isus a
refuzat să mănânce hrana fizică, ci, mai
degrabă, că scopul primordial în viaţa Lui
nu era acela de a se ocupa de nevoile trupu-
lui Său, ci de a face voia lui Dumnezeu.
4:35 Poate că ucenicii discutaseră între
ei despre secerişul care se apropia sau poate
că „Patru luni între vremea semănatului jşi
seceriş" era doar o zicală a evreilor. In
orice caz, Domnul Isus S-a folosit din nou
de seceriş, deci de o realitate fizică, pentru
a-i învăţa o lecţie spirituală. Ucenicii nu
trebuiau să privească secerişul ca pe un
eveniment îndepărtat în timp. Ei nu-şi
puteau permite să irosească timpul, gândin-
du-se la hrană şi îmbrăcăminte, ca şi când
lucrarea lui Dumnezeu ar putea suferi
amânare. Ei trebuiau să-şi dea seama că
holdele sunt deja albe... gata pentru sece-
riş. Desigur, holdele de aici se referă la
lume. Chiar pe când rostea aceste cuvinte,
Domnul se afla în mijlocul unei holde,
alcătuită din sufletele samaritenilor din
partea locului. El le spunea ucenicilor că în
faţa lor se aşternea lucrarea de câştigare de

suflete şi că nu mai trebuie să zăbovească,
ci să se apuce numaidecât de lucru.
Tot aşa şi astăzi Domnul ne spune nouă,
credincioşilor: „Ridicaţi-vă ochii şi priviţi
holdele!" în timp ce medităm la nevoile
acute cu care este confruntată lumea, Dom-
nul ne va pune pe inimă dorinţa de a câştiga
sufletele pierdute din jurul nostru, fiind
apoi de datoria noastră de a ne duce, în
numele Lui, pentru a culege snopii de roade
coapte.
4:36 Domnul Isus i-a instruit apoi pe
ucenici cu privire la lucrarea la care i-a
chemat. El i-a ales să fie secerători. Ei vor
avea parte nu numai de plată în viaţa de
acum, ci vor strânge roadă pentru întreaga
veşnicie. Slujirea lui Cristos ne aduce multe
răsplăţi, încă de pe acum. Dar într-o bună
zi, secerătorii vor avea parte de bucuria şi
mai mare de a vedea în cer sufletele ajunse
acolo prin râvna şi credincioşia lor, în
vestirea mesajului evangheliei.
Versetul 36 nu ne învaţă că cineva poate
câştiga viaţa veşnică dacă va secera cu
credincioşie, ci, mai degrabă, ne spune că
roadă acelei lucrări va dăinui, mergând
până în veşnicie.
în cer, atât semănătorul, cât şi secerăto-
rul se vor bucura împreună. în viaţa pă-
mântească, ogorul trebuie să fie pregătit
mai întîi pentru însămânţat. Apoi urmează
semănatul şi după aceea vine secerişul. Tot
aşa e şi în viaţa spirituală. Mai întâi, me-
sajul trebuie vestit, apoi trebuie udat, cu
lacrimile rugăciunii. Dar când vine vremea
secerişului, toţi cei ce au contribuit la a-
ceastă lucrare se vor bucura împreună.
4:37 în această privinţă Domnul a
văzut împlinirea zicalei curente în vremea
aceea: „Unul seamănă şi altul seceră."
Unii creştini sunt chemaţi să predice evan-
ghelia ani de zile, fără să vadă prea multă
roadă, în pofida tuturor strădaniilor lor.
Apoi, după ce au trudit atâţia ani, vin alţii şi
culeg roadele, aducând multe suflete la
Domnul.
4:38 Isus Şi-a trimis ucenicii în zone ce
fuseseră deja pregătite de alţii. De-a lungul
întregii perioade a Vechiului Testament,
profeţii preziseseră venirea erei evangheliei
şi a lui Mesia. Apoi a venit loan Botezăto-
rul, ca premergător al Domnului, căutând să
pregătească inimile oamenilor pentru a-L
primi pe El. Domnul însuşi semănase să-
mânţa în Samaria şi pregătise secerişul
pentru secerători. Acum ucenicii erau gata
de a intra în lan şi a începe să secere. Dar

308

loan

Domnul voia ca ei să-şi dea seama că, deşi
vor avea parte de bucuria de a vedea atâtea
suflete întorcându-se la Cristos, nu trebuiau
să uite că ei intrau în munca altor oameni.
Foarte puţine suflete sunt mântuite doar
prin lucrarea unui singure persoane. Majori-
tatea oamenilor au auzit evanghelia de
multe ori înainte de a-L primi pe Mântuito-
rul. Prin urmare, cel care are privilegiul de
a efectua lucrarea finală de a conduce acest
suflet la Cristos nu trebuie să se înalţe pe
sine, ca şi când ar fi singurul instrument de
care S-a folosit Dumnezeu în această lu-
crare minunată.
L. Mulţi samariteni cred în Isus
(4:39-42)
4:39 Ca urmare a mărturiei simple dar
convingătoare a samaritencei, mulţi din
concetăţenii ei au crezut în Domnul Isus.
Ea nu a spus decât atât: „Mi-a spus tot ce
am făcut", dar asta a fost de ajuns pentru
a-i aduce pe alţii la Mântuitorul. Asta ar
trebuie să constituie un imbold pentru noi,
să fim nişte martori simpli, curajoşi şi
direcţi în mărturia pe care o aducem oame-
nilor despre Cristos.
4:40 Samaritenii I-au făcut Domnului
Isus o primire cu totul diferită de cea pe
care I-au acordat-o iudeii. Samaritenii
păreau pătrunşi de un sentiment de profun-
dă apreciere faţă de această Persoană minu-
nată, pe care au rugat-o să rămână cu ei.
Domnul a dat curs invitaţiei lor, rămânând
acolo două zile. Gândiţi-vă ce privilegiu
nemaipomenit a avut cetatea Sihar, să-L
găzduiască pe Domnul vieţii şi al slavei cu
acea ocazie!
4:41, 42 Nici o convertire nu seamănă
cu cealaltă. Unii au crezut datorită mărturiei
aduse de samariteancă. Mult mai mulţi au
crezut în EI datorită cuvintelor pe care le-
a rostit chiar Domnul Isus Cristos. Ce
minunat este să-i auzim pe aceşti samariteni
dând o mărturie atât de clară despre Mân-
tuitorul! în mintea lor nu mai era nici o
îndoială. Ei aveau siguranţa deplină a mân-
tuirii, nu doar pe temeiul spuselor unei
femei, ci pe cuvintele rostite chiar de Dom-
nul Isus. După ce L-au auzit pe El şi au
crezut în cuvintele Sale, samaritenii au
ajuns să cunoască că acesta este în adevăr
Cristosul,10 Mântuitorul lumii. Numai
Duhul Sfânt le putea dărui această cunoaş-
tere profund spirituală. După câte se pare,
iudeii credeau că Mesia va fi în exclusivi-
tate al lor. Dar samaritenii şi-au dat seama

că binefacerile misiunii  lui Cristos vor
străbate toate hotarele lumii.
M. AI doilea semn: vindecarea unui
nobil (4:43-54)
4:43,44 După aceste două zile pe care
le-a petrecut în mijlocul samaritenilor,
Domnul îşi îndreaptă acum paşii spre Gali-
leea, regiune situată în nord. Versetul 44
pare să ne confrunte cu o dificultate, deoa-
rece se afirmă că motivul deplasării Mântu-
itorului din Samaria spre Galileea a fost
faptul că un proroc nu este preţuit în
patria sa. Dar Galileea era patria Sa, deoa-
rece cetatea Nazaret era situată în acest
ţinut. Poate că versetul acesta se referă la
faptul că Isus s-a dus în altă parte din Gali-
leea, nu neapărat Ia Nazaret. în orice caz,
afirmaţia rămâne valabilă, că de obicei o
persoană nu este apreciată în oraşul său de
baştină atât de mult ca în alte părţi, deoare-
ce rudele şi prietenii acelei persoane o vor
privi prin prisma „tinerelului" care a locuit
printre ei, fiind doar „unul de-al casei". E
cert că Domnul Isus nu a fost apreciat de ai
Săi aşa cum s-ar fi cuvenit.
4:45 Când Domnul S-a întors în Gali-
leea, a avut parte de o primire favorabilă,
deoarece oamenii văzuseră toate lucrurile
pe care le făcue El la Ierusalim în timpul
sărbătorii. Evident, galileenii menţionaţi
aici erau iudei. Ei se deplasaseră la Ierusa-
lim ca să se închine. Acolo îl văzuseră pe
Domnul la lucru, fiind martorii faptelor
măreţe săvârşite de El. Acum ei erau dor-
nici să-L aibă în mijlocul lor, în Galileea,
nu pentru că L-ar fi recunoscut ca Fiul lui
Dumnezeu, ci pentru că le fuseseră trezite
interesul şi curiozitatea cu privire la Cel
care stârnea atâtea comentarii oriunde
mergea.
4:46 Din nou, satul Cana a fost onorat
prin vizita Domnului Isus. Cu prilejul pri-
mei sale vizite acolo, unii oameni II văzu-
seră transformând apa în vin. Acum asistau
la o altă minune măreaţă săvârşită de El, al
cărei ecou avea să fie resimţit până în Ca-
pernaum. Fiul unui slujbaj împărătesc...
era bolnav. Aproape sigur era vorba de un
iudeu aflat în slujba regelui Irod.
4:47 Acesta auzise că Isus fusese în
Iudeea şi că acum se afla în Galileea. El va
fi avut ceva credinţă în capacitatea lui
Cristos de a vindeca, deoarece s-a prezentat
direct la Isus, implorându-L să vină şi să-i
vindece fiul aflat pe moarte. în această
privinţă, el pare să aibă mai multă credinţă

loan

309

în Domnul decât concetăţenii săi.
4:48 Adresându-se nu doar slujbajului
împărătesc, ci întregului popor evreu, în
general," Domnul le-a amintit iudeilor de
trăsătura ce-i caracteriza ca naţiune, respec-
tiv dorinţa lor de a vedea minuni, înainte de
a putea crede. în general, constatăm că
Domnului Isus nu-i plăcea atât de mult
credinţa bazată pe minuni, cât acea credinţă
care se întemeia doar pe Cuvântul Său. Lui
I se aducea mai multă cinste când cineva
credea doar pentru că El a spus un lucru,
decât dacă au văzut o dovadă palpabilă a
acelor spuse de El. Dar omul întotdeauna
vrea să vadă, înainte de a crede. Domnul
Isus însă ne învaţă că mai întîi trebuie să
credem, şi apoi vom vedea.
Seninele şi minunile sunt sinonime cu
miracolele. Semnele sunt miracole încăr-
cate de profunde semnificaţii sau sensuri.
Minunile sunt miracole care îi uimesc pe
oameni, prin calităţile lor supranaturale.
4:49 Slujbaşul împărătesc, pătruns de
o credinţă adevărată, a crezut că Domnul
Isus îi putea vindeca fiul şi astfel a dorit cu
orice preţ ca Domnul să-i facă o vizită. într-
o anumită privinţă, credinţa lui era defici-
tară, deoarece el a crezut că Domnul trebuie
să fie prezent cu trupul lângă copilul său
bolnav, pentru a-1 putea vindeca. Dar Mân-
tuitorul nu 1-a mustrat pentru aceasta, ci 1-a
răsplătit pentru măsura de credinţă de care
a dat totuşi dovadă!
4:50 Aici vedem cum creşte credinţa
omului de care ne ocupăm. El şi-a exercitat
credinţa de care dispunea iar Domnul a
adăugat la această credinţă. Isus 1-a trimis
acasă cu făgăduinţa: „Fiul tău trăieşte."
Fiul lui fusese deja vindecat! Fără să vadă
vreun semn sau vreun miracol, omul a cre-
zut cuvântul Domnului Isus şi a pornit-o
spre casă. Iată credinţa în acţiune!
4:51,52 Pe când se cobora el spre casă,
robii Iui l-au întâmpinat, aducându-i ves-
tea minunată că fiul lui a fost vindecat.
Omul n-a fost deloc şocat de veste. El
crezuse făgăduinţa Domnului Isus şi pentru
că a crezut acum i s-a dat să vadă dovada.
Tatăl i-a întrebat pe slujitori când a înce-
put să-i fie mai bine fiului său. Răspunsul
lor a relevat că vindecarea se nu făcuse
treptat, ci dintr-odatâ!
4:53 Acum nu mai încăpea nici o îndo-
ială că avusese loc o minune extraordinar
de mare. Cu o zi înainte, la ceasul al şapte-
lea, Isus îi spusese slujbaşului împărătesc
din Cana: „Fiul tău trăieşte". Chiar în

ceasul acela, la Capernaum, fiul fusese
vindecat, lăsându-1 frigurile. De aici slujba-
şul împărătesc a dedus că nu e nevoie ca
Domnul Isus să fie prezent fizic într-un loc,
pentru ca să săvârşească o minune sau să
răspundă la rugăciune. Asta ar trebui să fie
un motiv de încurajare pentru toţi creştinii
în viaţa lor de rugăciune. Avem un Dumne-
zeu măreţ, care ne ascultă când îi aducem
cererile noastre şi care poate să-Şi aducă la
îndeplinire planurile în orice parte a lumii,
în orice moment.
Slujbaşul împărătesc a crezut el însuşi
şi toată casa lui. Reiese clar din acest
verset şi din alte locuri din Noul Testament
că lui Dumnezeu îi face plăcere să vadă
familia unită în Cristos. El nu voieşte să
vadă familii despărţite în cer şi prin urmare
are grijă să se consemneze în textul sacru
că întrega casă a crezut în Fiul Său.
4:54 Vindecarea fiului slujbaşului împă-
rătesc nu a constituit doar al doilea miracol
săvârşit de Domnul în întreaga Sa misiune
de până atunci, ci a fost al doilea semn pe
care Isus 1-a săvârşit în Galileea, după ce
venise din Iudeea.
III. AL DOILEA AN AL LUCRĂRII
FIULUI LUI DUMNEZEU
(Cap. 5)
A. Al treilea semn: vindecarea
invalidului (5:1-9)
5:1 între timp, sosise vremea uneia din
sărbătorile iudaice. Mulţi cred că a fost
Pastele, dar nu putem fi siguri în această
privinţă. întrucât S-a născut în lume ca
iudeu şi fiindcă era dornic să respecte legile
pe care Dumnezeu le dăduse poporului
evreu, Isus S-a suit Ia Ierusalim pentru
această sărbătoare. Ca Iehova al Vechiului
Testament, Domnul Isus fusese Cel care
instituise, de la bun început, Pastele. Acum
ca Om, ascultător de Tatăl Său, Domnul
Isus S-a supus propriilor legi pe care le-a
creat El însuşi.
5:2 în Ierusalim era o scăldătoare
numită în evreîeşte Betesda,12 adică „casa
îndurării" sau „casa milei". Această scăldă-
toare era situată lângă Poarta Oilor. în
urma săpăturilor arheologice efectuate în
această regiune, s-a descoperit locul exact
al acestei porţi, în apropiere de biserica
cruciaţilor, Sfânta Ana. Lângă scăldătoare,
erau cinci pridvoare în care încăpeau o
mulţime de oameni. Unii experţi în cunoş-
tinţe biblice cred că aceste cinci pridvoare

310

loan

reprezintă Legea lui Moise, care simbolizea-
ză neputinţa omului de a se izbăvi de neca-
zurile lui profunde.
5:3 Se pare că oamenii ştiau că la scăldă-
toarea Betesda aveau loc minuni de vindeca-
re. Nu ştim dacă aceste minuni de vindecare
aveau loc pe tot parcursul anului sau numai
în anumite zile, cum ar fi sărbătorile anuale,
în jurul scăldătorii se aflau mulţi oameni
bolnavi, care veniseră cu speranţa de a fi
vindecaţi. Unii erau orbi, alţii şchiopi iar
alţii paralizaţi. Toate aceste infirmităţi re-
prezintă imaginea omului păcătos, în toată
neputinţa, orbirea, handicaparea şi inutilita-
tea sa.
Oamenii aceştia, ce sufereau de efectul
păcatului în trupurile lor, aşteptau mişcarea
apei. Inimile lor erau pline de dorul de a fi
eliberaţi de boala lor şi doreau cu ardoare
vindecarea. Iată ce spune J.G. Bellet în
această privinţă:
Ei stăruiau în jurul acelei ape nesigure şi deza-
măgitoare, cu toate că Fiul lui Dumnezeu era
prezent în mijlocul lor... Negreşit putem învăţa
ceva din această imagine a unei scăldători
înţesate de oameni, care nu-L bagă în seamă pe
Isus! Este o condamnare la adresa sistemului
complicat al religiei omeneşti, cu tot felul de
reguli şi ritualuri, care ignoră cu totul harul lui
Dumnezeu.13
5:4 Textul din acest verset nu e suficient
de cuprinzător pentru a ne satisface curiozi-
tatea. Ni se spune doar că un înger se co-
bora din când în când în scăldătoare şi
tulbura apa. Primul om care reuşea să intre
în apă în acel moment era vindecat de boala
sa. Ce groaznic trebuie să fi fost, ca toţi
aceşti oameni având nevoie de ajutor să se
străduiască să intre în apă şi doar unul să
aibă parte de vindecare!
Deşi în multe versiuni ale Bibliei ultima
parte a versetului 3 (începând cu cuvintele
„aşteptând mişcarea apei") şi versetul 4
integral au fost omise, ele îşi au locul în
textul sacru, fiind prezente în majoritatea
manuscriselor străvechi. în plus, naraţiunea
nu are sens, fără precizarea această absolut
necesară referitoare la motivul prezenţei
tuturor acestor bolnavi.
5:5, 6 Unul dintre oamenii care aştepta
lângă scăldătoare fusese invalid timp de
treizeci şi opt de ani. Asta înseamnă că se
afla în starea aceea încă dinainte de a se fi
născut Mântuitorul. Domnul Isus cunoştea în
mod desăvârşit toate lucrurile. Deşi El nu-1

întâlnise niciodată pe omul acesta, ştia că
fusese invalid de multă vreme.
Cuprins de compasiune, Domnul i-a zis:
„Vrei să te faci sănătos?" Isus ştia că a-
ceasta era dorinţa cea mai arzătoare a inimii
omului, dar voia să smulgă din gura lui
cuvintele prin care acesta să-şi recunoască
neputinţa şi nevoia disperată de vindecare.
La fel este şi cu mântuirea. Domnul ştie că
avem nevoie disperată de a fi mântuiţi, dar
aşteaptă să audă înseşi buzele noastre mărtu-
risind că suntem pierduţi, că avem nevoie de
El şi că-L primim ca Mântuitor al nostru.
Noi nu suntem mântuiţi prin voinţa noastră,
dar omul trebuie să-şi exercite voinţa înainte
ca Dumnezeu să-i salveze sufletul.
5:7 Răspunsul bolnavului a fost cam
patetic. Ani de zile el zăcuse lângă scăldă-
toare, aşteptând să intre în apă, dar de fiecare
dată când era tulburată apa, nu se găsea
nimeni care să-1 ajute să intre şi mereu i-o
lua înainte altcineva. Asta ne aminteşte cât
de dezamăgiţi vom fi dacă ne vom bizui pe
alţi oameni, ca să ne salveze de păcatele
noastre.
5:8 Patul omului consta dintr-o saltea
uşoară. Isus i-a spus să se ridice, să-şi ia
patul şi să umble. Lecţia care se desprinde de
aici este că atunci când suntem mântuiţi nu
trebuie doar să ne ridicăm, ci şi să umblăm.
Domnul Isus ne dă vindecare de ciuma
păcatului şi apoi aşteaptă de la noi să um-
blăm într-o manieră vrednică de El.
5:9 Mântuitorul nu ne spune niciodată să
facem vreun lucru fără ca mai întâi să ne dea
şi puterea de a săvârşi acel lucru. Chiar pe
când rostea El aceste cuvinte, trupul ivalidu-
lui a fost năpădit de putere, el fiind vindecat
imediat, nu treptat. Braţele şi picioarele ce
zăcuseră inutile ani de zile au căpătat acum
putere. Omul a ascultat imediat de cuvântul
Domnului, sculându-se, luându-şi patul şi
umblând. Ce emoţionat trebuie să fi fost el
să facă acest lucru, după treizeci şi opt de ani
de boală!
Minunea aceasta a avut loc în ziua de
sabat, adică a şaptea zi a săptămânii, ce
corespunde cu sâmbăta noastră. Iudeilor li se
interzicea să efectueze vreo muncă în ziua de
sabat. Deşi omul acesta era iudeu, la porunca
Domnului Isus, el n-a ezitat, ci şi-a luat
salteaua, nesocotind tradiţiile iudaice privi-
toare la această zi.
B. Opoziţia iudeilor (5:10-18)
5:10 Când iudeii l-au văzut pe om pur-
tându-şi salteaua în ziua de sabat, l-au con-

loan

311

fruntat, datorită faptului că erau oameni
foarte înguşti, ce pretindeau tuturor să pă-
zească cu străşnicie toate ritualurile religioa-
se şi să se ţină rigid de litera legii, în timp ce
ei înşişi adesea dădeau dovadă de o totală
lipsă de compasiune şi îndurare faţă de alţii.
5:11 Răspunsul celui vindecat a fost
foarte simplu, arătând că Cel care 1-a vinde-
cat i-a spus să-şi ia patul şi să umble. Oricine
are puterea de a vindeca un om ce fusese
bolnav timp de treizeci şi opt de ani merită
să fie ascultat, chiar dacă îi spune acestuia
să-şi ia patul în ziua de sabat! Omul vindecat
încă nu ştia în acest punct cine este Domnul
Isus. El L-a descris pe Domnul în termeni
generali, dar şi-a manifestat recunoştinţa faţă
de El.
5:12 Iudeii doreau să afle cine a îndrăznit
să-i spună acestui' om să calce tradiţia de
sabat şi astfel l-au rugat să-1 identifice pe
vinovat. Legea lui Moise prevedea ca cel ce
călca sabatul să fie omorât cu pietre. Puţin le
păsa iudeilor că avusese loc vindecarea unui
paralitic.
5:13 Omul vindecat n-a ştiut cine l-a
tămăduit şi oricum nu L-ar fi putut identi-
fica, deoarece Isus deja plecase din mijlocul
mulţimii ce se adunase între timp.
Incidentul acesta marchează unul din
punctele de cotitură din lucrarea publică a
Domnului Isus Cristos. Săvârşind această
minune în ziua de Sabat, El a stârnit mânia
şi ura liderilor iudei, care au început să-L
urmărească şi să caute să-I ia viaţa.
5:14 Peste câtva timp, Isus I-a găsit pe
omul vindecat în templu, unde negreşit el
s-a dus ca să-I mulţumească lui Dumnezeu
pentru minunea slăvită ce avusese loc în
viaţa sa. Domnul i-a amintit că întrucât a
beneficiat de o favoare atât de mare, acum îi
revenea o obligaţie solemnă. Orice privilegiu
ce ni se acordă incumbă responsabilitate.
„Iată, ai fost însănătoşit. De acum să nu
mai păcătuieşti, ca să nu ţi se întâmple
ceva mai rău." Reiese de aici că boala
omului survenise în urma unui păcat din
viaţa sa. Dar nu întotdeauna boala este rezul-
tatul păcatului. De multe ori boala în viaţa
cuiva nu are nici o legătură cu păcatul comis.
Aşa, de pildă, copiii mici se îmbolnăvesc
înainte de a putea comite vreun păcat sau de
a şti ce este păcatul.
„Să nu mai păcătuieşti!" i-a spus Isus,
exprimând norma de sfinţenie stabilită de
Dumnezeu. Dacă El ar fi spus: „Să păcătu-
ieşti cât mai puţin", nu ar mai fi fost Dumne-
zeu, căci Dumnezeu nu poate tolera păcatul

sub nici o formă şi în nici un grad. Apoi
Domnul adaugă avertismentul: „ca să nu ţi
se întâmple ceva mai rău." Domnul nu a
precizat ce înseamnă „ceva mai rău", dar
negreşit a voit să-1 facă pe om să înţeleagă
că păcatul are consecinţe mult mai groaznice
decât boala fizică. Cei care mor în păcatele
lor sunt condamnaţi să petreacă veşnicia în
chinuri şi să aibă parte de mânia lui Dumne-
zeu.
Este un lucru mult mai grav să păcătu-
ieşti împotriva harului decât împotriva legii.
Isus îşi manifestase iubirea Sa minunată şi
îndurarea Lui către acest om. Prin urmare, ar
fi fost o lipsă de recunoştinţă din partea
omului dacă s-ar fi întors la viaţa de păcat ce
provocase de la bun început boala sa.
5:15 Asemenea samaritencei, omul
acesta a dorit să dea o mărturie publică
despre Mântuitorul său. Prin urmare, s-a dus
şi le-a spus iudeilor că Isus era Acela care
îl vindecase. El a dorit să-I aducă un omagiu
lui Isus, deşi iudeilor nu le păsa de acest
omagiu, ei fiind mai degrabă interesaţi cum
să-L prindă şi să-L pedepsească.
5:16 Găsim aici o demascare tranşantă a
răutăţii din inima omului. Mântuitorul săvâr-
şise o faptă extraordinară de vindecare iar
iudeii, în loc să se bucure, erau furioşi! Lor
le displăcea faptul că minunea avusese loc în
ziua de sabat. Ei erau oameni dedicaţi unei
religii formale, lipsită de viaţă adevărată,
bazată pe îndeplinirea mecanică a unor
ritualuri, nefiind deloc interesaţi de bunăsta-
rea semenilor lor. Ei nu-şi dădeau seama că
Cel ce făcuse o faptă de milostenie în ziua
de sabat era chiar Acela care consacrase
această zi. Domnul Isus nu călcase sabatul.
Legea interzicea efectuarea unor munci
obişnuite în ziua de sabat, dar nu-i oprea pe
oameni să execute munci absolut necesare
sau fapte de milostenie.
5:17 După ce a terminat lucrarea de
creaţie în şase zile, Dumnezeu S-a odihnit în
ziua de sabat. Dar când păcatul a intrat în
lume, odihna lui Dumnezeu S-a tulburat.
Acum El trebuia să lucreze fără încetare,
pentru a-i readuce pe oameni în stare de
părtăşie cu El. în acest scop El a pregătit
mijlocul necesar pentru efectuarea răscumpă-
rării. Astfel El a transmis fiecărei generaţii
mesajul evangheliei. încă din vremea căderii
lui Adam şi până în prezent, Dumnezeu a
lucrat şi lucrează fără încetare. Acelaşi lucru
este valabil şi în cazul Domnului Isus. El era
angajat în lucrarea Tatălui Său şi iubirea şi
harul Său nu se puteau mărgini la numai şase

312

loan

zile din săptămână.
5:18 Versetul acesta este foarte impor-
tant, întrucât ne informează că iudeii se
îndârjiseră şi mai mult să-L ucidă pe Dom-
nul Isus, nu numai pentru faptul că, în opinia
lor, călcase sabatul, ci şi pentru că pretinsese
că este egal cu Dumnezeu! Pentru minţile lor
înguste, se părea că Domnul a călcat sabatul,
dar, desigur acuzaţia nu avea temei. Ei nu-şi
dădeau seama că Dumnezeu niciodată nu
intenţionase ca sabatul să impună o povară
asupra omului. Dacă cineva putea fi vindecat
în ziua de sabat, Dumnezeu nu putea îngădui
ca acea persoană să trebuiască să mai sufere
nici o singură zi în plus.
Când Isus L-a numit pe Dumnezeu Tatăl
Lui, ei şi-au dat seama că Isus Se considera
egal cu Dumnezeu. Pentru ei aceasta era o
blasfemie cumplită, dar în fapt era doar
realitatea.
A pretins Domnul Isus că este egal cu
Dumnezeu? Dacă nu ar fi lăsat să se înţelea-
gă acest lucru din afirmaţia Sa, atunci negre-
şit le-ar fi explicat iudeilor ce a vrut să spu-
nă. Dar ca să se înţeleagă şi mai clar că
acesta era sensul cuvintelor Sale, în versetele
următoare El arată explicit că într-adevăr
este una cu Tatăl, aşa cum explică J. Sidlow
Baxter:
El pretinde egalitate în şapte privinţe: (1) egal în
lucrare: „tot ce face Tatăl, face şi Fiul întocmai"
(v. 19). (2) Egal în cunoaştere: „Căci Tatăl îl
iubeşte pe Fiul şi-I arată tot ce face" (v. 20). (3)
Egal în înviere: „Căci după cum Tatăl înviază
morţii, tot aşa şi Fiul dă viaţă cui vrea" (v. 21,
cu v. 28, 29). (4) Egal în judecare: „Căci Tatăl
nici nu judecă pe nimeni, ci toată judecata a dat-
o Fiului" (v. 22 cu v. 27). (5) Egal în cinste:
„pentru ca toţi să cinstească pe Fiul cum cin-
stesc pe Tatăl" (v. 23). (6) Egal în regenerare:
„Cine aude cuvântul Meu şi crede în Cel care
M-a trimis are viaţă veşnică şi nu vine la judeca-
tă, ci a trecut din moarte la viaţă" (v. 24,25). (7)
Egal în existenţă de sine: „Căci, după cum Tatăl
are viaţa în Sine, tot aşa a dat şi Fiului să aibă
viaţa în Sine" (v. 26).H
C. Isus îşi apără afirmaţia că este egal cu
Dumnezeu (5:19-29)
5:19 Mântuitorul era atât de vital legat de
Dumnezeu Tatăl, încât nu putea acţiona
independent. Prin asta El nu afirmă că nu
dispunea de puterea de a face nimic de Unul
Singur, ci subliniază că era atât de strâns unit
cu Dumnezeu încât nu putea face decât acele
lucruri pe care le-a văzut pe Dumnezeu

săvârşindu-le. Asta deoarece deşi Domnul a
afirmat că este egal cu Tatăl, El nu şi-a re-
vendicat însă şi independenţa Sa. El nu este
independent de Dumnezeu, deşi este pe
deplin egal cu El.
în mod indubitabil intenţia Domnului
Isus a fost ca iudeii să creadă despre El că
este egal cu Dumnezeu. Ar fi absurd ca un
om de rând să pretindă că face chiar lucrurile
pe care Dumnezeu însuşi le face. Isus afirmă
clar că vede ce face Tatăl. Or, pentru a putea
afirma acest lucru, El trebuie să aibă acces
continuu la Tatăl şi deplină cunoştinţă despre
tot ce se petrece în cer. Nu numai atât, dar
Isus pretinde că face înseşi lucrurile pe care
îl vede pe Tatăl facându-le. Găsim aici o
afirmare de netăgăduit a egalităţii Sale cu
Dumnezeu. El este atotputernic.
5:20 Este un semn deosebit al iubirii
Tatălui pentru Fiul Său faptul jcă-I arată toate
lucrurile pe care le face El însuşi. Isus nu
numai că a văzut aceste lucruri, ci a avut
puterea de a le săvârşi. Apoi Mântuitorul a
adăugat că Dumnezeu îi arăta lucruri mai
mari decât acestea, pentru ca oamenii să se
minuneze. Deja eiA îl văzuseră pe Domnul
făcând minuni. Ei îl văzuseră vindecând un
om ce fusese neputincios timp de treizeci şi
opt de ani. Dar ei aveau să vadă fapte şi mai
măreţe decât aceasta. Primul prilej de a se
mira îl va constitui o înviere din morţi (v.
21). A doua va fi lucrarea de judecare a
omenirii (v. 22).
5:22 Găsim aici o altă afirmaţie răspicată
a egalităţii Fiului cu Tatăl. Iudeii L-au acuzat
pe Isus că se face pe Sine egal cu Dumne-
zeu. El nu a dezminţit această acuzaţie, ci
mai degrabă a adus probe extraordinare în
sprijinul faptului că El este una cu Tatăl.
După cum Tatăl înviază morţii şi le dă
viaţă, tot aşa şi Fiul dă viaţă cui vrea. S-ar
fi putut face o atare afirmaţie despre El, dacă
El n-ar fi fost decât un om oarecare? Când
pui o asemenea întrebare ai şi răspuns la ea.
5:22 Noul Testament ne învaţă că Dum-
nezeu Tatăl... a încredinţat toată lucrarea
de judecată Fiului. Pentru ca Domnul Isus
să poată face această lucrare, El trebuie,
desigur, să posede cunoştinţe absolute şi o
neprihănire desăvârşită. El trebuie să fie în
stare să discearnă gândurile şi mobilurile din
inima omului. Ce ciudat e să asistăm la
această scenă, în care Judecătorul tuturor
oamenilor stă înaintea iudeilor, afirmându-Şi
autoritatea, şi totuşi aceştia nu-L recunosc!
5:23 Aici găsim motivul pentru care
Dumnezeu I-a acordat Fiului Său autoritatea

loan

313

de a-i învia pe morţi şi de a judeca lumea:
pentru ca toţi să cinstească pe Fiul cum
cinstesc pe Tatăl. Este o afirmaţie cât se
poate de importantă şi una din dovezile cele
mai clare din Biblie despre Dumnezeirea
Domnului Isus Cristos. De la un capăt la
altul al Bibliei, ni se spune că numai lui
Dumnezeu trebuie să ne închinăm. în cele
Zele Porunci, oamenilor li se interzice să
aibă vreun alt dumnezeu decât singurul
Dumnezeu adevărat. Acum ni se spune că
toţi trebuie să-L cinstească pe Fiul cum ÎI
cinstesc pe Tatăl. Singura concluzie pe care
o putem desprinde de aici este că Isus Cris-
tos este Dumnezeu.
Mulţi oameni susţin că se închină lui
Dumnezeu, dar neagă că Isus Cristos ar fi
Dumnezeu. Ei spun că El a fost un om bun
sau că s-a apropiat mai mult de chipul lui
Dumnezeu decât oricare om care a trăit
vreodată pe acest pământ. Dar versetul
acesta îl aşează pe Isus Cristos în egalitate
absolută cu Dumnezeu, cerându-le oamenilor
să-i acorde aceeaşi onoare pe care o acordă
lui Dumnezeu Tatăl. Dacă nu cinsteşte cine-
va pe Fiul, nu-L cinsteşte nici pe Tatăl. Nu
are rost ca cineva să pretindă că-L iubeşte pe
Dumnezeu, dacă nu are aceeaşi dragoste
pentru Domnul Isus Cristos. Dacă nu ţi-ai
dat până acum seama cine este Isus Cristos,
atunci meditează cu toată atenţia la acest
verset. Adu-ţi aminte că este Cuvântul lui
Dumnezeu şi acceptă adevărul glorios că
Isus Cristos este Dumnezeu manifestat în
trup.
5:24 în versetele anterioare, am aflat că
Domnul Isus are puterea de a da viaţă şi că
lucrarea de judecată I-a fost încredinţată Lui.
Acum aflăm cum poate primi cineva viaţa
spirituală de la El şi astfel să scape de jude-
cată.
Acesta este unul din cele mai îndrăgite
versete din toată Biblia. Mulţimi mari de
oameni au căpătat viaţa veşnică prin mesajul
lui. Fără îndoială motivul pentru care este
atât de îndrăgit rezidă în maniera în care
prezintă calea mântuirii, cu atâta limpezime
şi precizie. Domnul Isus a început versetul
cu cuvintele: „Adevărat, adevărat," atră-
gând atenţia la importanţa spuselor Sale.
Apoi El a adăugat un important anunţ per-
sonal: „vă spun". Fiul lui Dumnezeu ne
vorbeşte într-o manieră personală şi intimă.
„Cine aude cuvântul Meu." A auzi
cuvântul lui Isus înseamnă nu doar a-1 ascul-
ta cu urechea, ci a-1 şi primi, a crede în el şi
a i te conforma. Mulţi oameni aud evanghe-

lia când se predică, dar nu întreprind nici o
acţiune. Domnul spune aici că omul trebuie
să accepte învăţătura Sa, ca divină, şi să
creadă că El este într-adevăr Mântuitorul
lumii.
„Şi crede în Cel care M-a trimis." Este
o chestiune de a crede în Dumnezeu. Să
însemne însă asta că cineva poate fi mântuit
doar prin credinţa în Dumnezeu? Sunt mulţi
care afirmă că cred în Dumnezeu, fără însă
ca ei să fi fost convertiţi. Mai degrabă, gân-
dul care se desprinde de aici este că omul
trebuie să creadă în Dumnezeu, Cel care L-a
trimis pe Domnul Isus în lume. Ce trebuie să
creadă el? Trebuie să creadă că Dumnezeu
L-a trimis pe Domnul Isus să ne fie Mântui-
tor. El trebuie să creadă ceea ce spune Dum-
nezeu despre Domnul Isus, anume că El este
singurul Mântuitor şi că păcatele pot fi
îndepărtate doar prin lucrarea Sa de la Cal-
var.
„Are viaţa veşnică". Observaţi că nu se
spune că va avea viaţă veşnică, ci că o are
chiar acum. Viaţa veşnică este viaţa Dom-
nului Isus Cristos. Este singura viaţă care nu
va înceta niciodată, singura ce depăşeşte cu
totul orice altă viaţă. Este viaţa pe care
Mântuitorul ne-a dăruit-o nouă, celor care
credem în El. Este viaţa spirituală pe care o
primeşte cineva când se naşte din nou, în
contrast cu viaţa naturală, pe care o primeşte
la naşterea fizică.
„Şi nu vine la judecată". Ideea care se
desprinde de aici este că nu este condamnat
în prezent şi că nu va fi condamnat nici în
viitor. Cel care crede în Domnul Isus este
eliberat de judecată, pentru că Cristos a
achitat plata pentru păcatele sale, pe crucea
Golgotei. Dumnezeu nu va cere de două ori
achitarea plăţii de pedeapsă pentru aceste
păcate. Cristos, înlocuitorul nostru, a achitat
această plată şi asta e de ajuns. El a terminat
lucrarea şi nimic nu se mai poate adăuga la
lucrarea Sa desăvârşită. Creştinul nu va fi
niciodată pedepsit pentru păcatele sale.15
„Ci a trecut din moarte Ia viaţă". Cel
care s-a încrezut în Cristos a trecut din
starea de moarte spirituală în aceea de viaţă
spirituală. înainte de convertire, el era mort
în păcatele şi fărădelegile sale. El era mort,
în ce priveşte dragostea pentru Dumnezeu şi
părtăşia cu Domnul. Când şi-a pus încrede-
rea în Domnul Isus, când a crezut în El, a
fost umplut cu Duhul lui Dumnezeu şi a
devenit posesorul vieţii divine.
5:25 Pentru a treia oară în capitolul 5,
Domnul recurge la formula Adevărat, ade-

314

loan

vărat şi a şaptea oară de la începutul cărţii.
Când Domnul a spus că vine ceasul şi acum
a şi venit, El nu s-a referit la intervalul de
timp alcătuit din şaizeci de miunute, numit
ceas sau oră, ci s-a referit la faptul că vine
timpul şi de fapt a şi venit, cînd El şi-a făcut
intrarea pe scena istoriei.
Cine sunt morţii din acest verset? Cine
sunt cei ce aud glasul Fiului Iui Dumnezeu
şi trăiesc? Desigur ar putea fi cei ce au fost
înviaţi din morţi de Domnul în timpul lucră-
rii Sale publice pe acest pământ. Dar versetul
are un sens mai cuprinzător. Morţii din acest
verset sunt cei morţi în păcatele şi fărădele-
gile lor. Aceştia aud glasul Fiului Iui Dum-
nezeu când se vesteşte evanghelia. Când
aceştia acceptă mesajul evangheliei şi-L
primesc pe Mântuitorul, ei trec din moarte la
viaţă.
în sprijinul ideii potrivit căreia versetul
25 se referă la chestiuni spirituale, şi nu
fizice, vom reda mai jos un tabel comparativ
şi contrastiv dintre acest verset şi versetele
28 şi 29:
v.28,29 - viaţă
după moarte
„vine ceasul"
„toţi cei din
morminte."
„vor auzi glasul
Lui"
„voi ieşi din ele"
v.25 — viaţă din moarte
„Vine ceasul şi a şi venit"
„cei morţi"
„vor auzi glasul"
„cei care îl vor asculta
vor trăi"
5:27 Versetul acesta explică modul în
care o persoană poate primi viaţă de la Dom-
nul Isus. După cum Tatăl este Sursa şi
Dătătorul vieţii, tot aşa El a decretat ca şi
Fiul să aibă viaţă în El însuşi şi s-o poată da
altora. Găsim aici încă o afirmare limpede a
Dumnezeirii lui Cristos şi a egalităţii Sale cu
Tatăl. Este o afirmaţie care nu poate fi apli-
cată la nici o altă persoană. Despre nici un
alt om nu se poate spune că are viaţa în el
însuşi. Fiecăruia din noi ni s-a dat viaţă, dar
nici Tatălui, nici Domnului Isus nu le-a dat
nimeni viaţă. Ei au dintotdeauna viaţă în Ei
înşişi — o viaţă fără de început, care nu a
avut nici o sursă în afară de ei.
5:27 Nu numai că Dumnezeu a decretat
ca Fiul să aibă viaţa în El însuşi, ci I-a dat
autoritate să fie Judecătorul lumii. Puterea de
a judeca I-a fost dată lui Isus întrucât este
Fiul Omului. Domnul este numit şi Fiul lui
Dumnezeu, şi Fiul Omului. Titlul Fiul lui
Dumnezeu ne aminteşte că Domnul Isus este

una din cele Trei Persoane ale Trinităţii,
Dumnezeirii sau Sfintei Treimi. Ca Fiu al lui
Dumnezeu, El este egal cu Tatăl şi cu Duhul
Sfânt şi ca Fiu al lui Dumnezeu El dă viaţă.
Dar El mai este şi Fiul Omului. El a venit în
lumea aceasta ca Om, a trăit printre oameni
şi a murit pe cruce ca înlocuitor pentru
oameni. El a fost respins şi răstignit când a
venit în lume ca Om. Dar când va veni din
nou, El îşi va judeca duşmanii şi va fi onorat,
în aceeaşi lume în care a fost cândva tratat
cu atâta cruzime. întrucât este şi Dumnezeu,
şi Om, El este în chip desăvârşit îndreptăţit
şi calificat să fie Judecător.
5:28 Fără îndoială, pe când Cristos făcea
aceste declaraţii puternice, afirmând egalita-
tea Sa cu Dumnezeu Tatăl, iudeii care-L
ascultau au rămas uimiţi. El Şi-a dat, desi-
gur, seama ce gândeau ei în inima lor, şi
astfel le spune în acest punct că nu trebuie să
se mire de aceste lucruri. Apoi a început să
le dezvăluie adevăruri şi mai profunde.
Cândva în viitor, toţi cei ale căror trupuri se
odihnesc acum în morminte vor auzi glasul
Lui. Ce nechibzuit ar fi din partea unuia care
nu este Dumnezeu să prezică faptul că trupu-
rile aflate în morminte vor auzi cândva
glasul Lui! Numai Dumnezeu poate aduce
dovezi palpabile în sprijinul unei asemenea
afirmaţii.
5:29 Toţi morţii vor învia într-o zi. Unii
vor învia la viaţă iar alţii la condamnare şi
pierzare veşnică. Ce adevăr solemn este
acesta, că orice persoană care a trăit sau va
trăi vreodată aparţine doar uneia dintre cele
două categorii!16
Versetul 29 nu ne învaţă că oamenii care
au făcut bine vor fi mântuiţi din pricina
faptelor lor bune sau că cei ce au făcut răul
vor fi condamnaţi datorită răului din viaţa
lor. Un om nu este mântuit prin facerea de
fapte bune. Mai degrabă, el sau ea face fapte
bune ca urmare a faptului că a fost mântuit
sau mântuită. Faptele bune nu sunt rădăcina
mântuirii, ci roadă ei. Ele nu sunt cauza
mântuirii, ci rezultatul. Sintagma cei care au
făcut răul îi defineşte pe cei ce nu şi-au pus
niciodată credinţa şi încrederea în Domnul
Isus şi a căror viaţă a fost, prin urmare, rea
în ochii lui Dumnezeu. Aceştia vor fi înviaţi
pentru a sta înaintea lui Dumnezeu şi a fi
condamnaţi la pierzare veşnică.
D. Patru mărturii că Isus este Fiul lui
Dumnezeu (5:30-47)
5:30 La început, cuvintele: „Eu nu pot
să fac nimic de la Mine însumi" par să

loan

315

spună că Domnul Isus nu avea puterea de a
face nimic de Unul singur. Dar nu acesta
este adevărul, ci mai degrabă faptul că El
este atât de strâns unit cu Dumnezeu Tatăl
încât nu ar putea acţiona de Unul singur, nu
ar putea face nimic din propria-I autoritate,
în Domnul nu se găsea nici o urmă de îndă-
rătnicie. El acţiona în perfectă ascultare de
Tatăl Său şi întotdeauna în deplină părtăşie
şi armonie cu El.
La versetul acesta au recurs învăţătorii
falşi când au încercat să-şi sprijine argumen-
tul potrivit căruia Isus Cristos nu ar fî Dum-
nezeu. Astfel ei susţin că, întrucât El nu
putea face nimic de la Sine, nu era, prin
urmare, decât un om. Dar versetul demon-
strează exact contrariul. Oamenii pot face tot
ce doresc, fie că lucrul respectiv este în
concordanţă cu voia lui Dumnezeu, fie că
nu. Dar întrucât Domnul Isus era Cine era,
nu putea proceda la fel. Nu este vorba aici de
o imposibilitate fizică, ci una morală. El
avea puterea fizică de a face toate lucrurile,
dar nu putea face nici un lucru rău. Ar fi fost
greşit ca El să facă vreun lucru care să nu
constituie voia lui Dumnezeu Tatăl pentru
El. Afirmaţia aceasta îl aşează pe Domnul
Isus într-o categorie cu totul şi cu totul
aparte de restul întregii omeniri.
Pe măsură ce asculta zilnic de Tatăl Său
şi primea îndrumări de la El, Domnul Isus
gândea, îi învăţa pe oameni şi acţiona în
deplină concordanţă cu aceste îndrumări.
Cuvântul judec nu are sensul juridic de a se
pronunţa asupra unor chestiuni în materie de
drept, ci, mai degrabă, de a decide ce se
cuvine să facă sau să spună El.
întrucât Mântuitorul nu era animat de
motive egoiste, El putea decide imparţial şi
echitabil chestiunile aflate înaintea Sa. Sin-
gura Lui ambiţie era aceea de a-I fi plăcut
Tatălui Său şi de a face voia Lui. El nu
îngăduia nici unui lucru să se interpună între
El şi împlinirea acestui ţel. Prin urmare,
modul Lui de a judeca chestiunile cu care se
confrunta nu era influenţat de considerente
de interes propriu. Opiniile şi învăţăturile
noastre sunt, în general, afectate de ceea ce
dorim să facem şi de ceea ce credem despre
un anumit lucru sau o anumită persoană. Nu
tot aşa era însă cu Fiul Omului. Opiniile sau
judecăţile Sale de valoare nu se întemeiau pe
preferinţele Sale. El era total lipsit de preju-
decăţi.
5:31 în restul versetelor din capitolul 5,
Domnul Isus descrie diversele mărturii ale
Dumnezeirii Sale. Astfel a fost mărturia lui

loan Botezătorul (v. 32-35); mărturia lucră-
rilor Sale proprii (v. 36); mărturia Tatălui (v.
37, 38); şi mărturia Scripturilor Vechiului
Testament (v. 39-47).
Mai întâi, Isus a făcut o afirmaţie gene-
rală pe tema mărturiei. El a spus: „Dacă Eu
mărturisesc despre Mine, mărturia Mea
nu este adevărată." Asta nu înseamnă
nicidecum că Domnul Isus ar putea rosti
vreodată vreun neadevăr. Mai degrabă, El
făcea o afirmaţie cu caracter general, potrivit
căreia mărturia unei singure persoane nu era
considerată drept probă suficientă într-o
instanţă judecătorească. Decretul divin al lui
Dumnezeu prevedea existenţa mărturiei a cel
puţin două sau trei persoane, înainte de a se
putea formula o judecată valabilă. Şi astfel,
Domnul Isus a fost gata să aducă nu doar doi
sau trei martori, ci patru care să mărturi-
sească despre Dumnezeirea Sa.
5:32 S-a ridicat întrebarea dacă acest
verset se referă la loan Botezătorul, Dumne-
zeu Tatăl sau Duhul Sfânt. Unii cred că
termenul altul s-ar referi la loan Botezătorul
şi că versetul acesta ar trebui corelat cu
versetele următoare. Alţii cred că Domnul
S-a referit aici la mărturia pe care o aduce
Duhul Sfânt cu privire la El. Noi credem că
El s-a referit la mărturia pe care Tatăl I-o
aduce (aşa cum reiese şi din transcrierea cu
majusculă a termenului Altul, indicând
Dumnezeirea, în majoritatea traducerilor
Bibliei, inclusiv cele româneşti, n.tr.).
5:33 După ce L-a prezentat pe cel mai
mare dintre martori, pe Tatăl Său, Domnul
se referă apoi la mărturia lui loan. El le
aminteşte iudeilor necredincioşi că aceştia au
trimis soli la loan, pentru a afla mesajul
acestuia şi că întreaga mărturie a lui loan
Botezătorul s-a referit la Domnul Isus Cris-
tos. în loc să îndrepte atenţia oamenilor spre
el însuşi, loan a îndreptat privirile oamenilor
spre Mântuitorul. El a adus mărturie despre
Cel care este adevărul.
5:34 Domnul Isus le-a amintit ascultăto-
rilor Săi că declaraţia Sa de egalitate cu
Dumnezeu nu s-a bazat doar pe mărturia
unor simple fiinţe omeneşti. Dacă totul s-ar
fi rezumat la această mărturie, atunci cazul
Lui ar fi fost într-adevăr foarte şubred. Dar
El a prezentat mărturia lui loan Botezătorul,
întrucât acesta era un om trimis de la Dum-
nezeu şi întrucât el mărturisea că Domnul
Isus este într-adevăr Mesia şi Mielul lui
Dumnezeu care ia păcatul lumii.
Apoi Domnul a adăugat: „Dar Eu spun
acestea... pentru ca voi să fiţi mântuiţi/4

316

loan

De ce a discutat Domnul Isus atât de mult cu
iudeii? încerca El oare să le arate că El are
dreptate şi ei sunt rătăciţi? Dimpotrivă, El le
prezenta aceste adevăruri minunate pentru ca
ei să-şi dea seama Cine este El şi să-L ac-
cepte ca pe Mântuitorul făgăduit. Versetul
acesta ne oferă o imagine limpede a inimii
pline de iubire şi duioşie a Domnului Isus. El
le vorbea celor care în mod evident îl urau şi
în curând aveau să caute orice mijloace prin
care să-L ucidă. Dar în inima Domnului nu
se găsea nici un dram de ură împotriva lor, ci
numai iubire.
5:35 Aici Domnul îi aduce un omagiu lui
loan Botezătorul, definindu-1 drept o cande-
lă care arde şi luminează. Adică loan
Botezătorul era un om plin de râvnă, a cărui
misiune aducea lumină altora, el însuşi
mistuindu-se pe sine în cursul acţiunii de a le
îndrepta oamenilor privirile spre Isus. La
început, iudeii au venit în număr mare la
loan Botezătorul, fiind atraşi de caracterul
neobişnuit al acestui personaj ciudat ce le-a
apărut dintr-odată în faţă. Pentru un timp ei
au ascultat mesajul lui şi L-au acceptat pe
Domnul, ca învăţător religios popular.
Dar cum se face atunci că, după ce l-au
primit pe loan cu atâta căldură, nu L-au
acceptat şi pe Cel despre care a propovăduit
loan? Ei s-au bucurat o vreme, dar în inima
lor nu a avut loc o pocăinţă adevărată. Ei au
dat dovadă de inconsecvenţă, primindu-1 pe
precursorul Domnului, dar refuzând să-L
primească pe Domnul însuşi, adică pe Rege!
Isus i-a adus un omagiu lui loan. Orice
slujitor al lui Cristos care ajunge să fie numit
de El o candelă care arde şi luminează a
dobândit un privilegiu extraordinar. Dea
Domnul ca fiecare din noi cei ce-L iubim pe
Domnul să dorim ca şi noi să fim flăcări
arzătoare pentru El, consumându-ne pe noi
înşine, dar aducând, prin aceasta, lumină
lumii din jurul nostru!
5:36 Mărturia lui loan nu a constituit cea
mai mare dovadă a Dumnezeirii lui Cristos.
Minunile pe care I le-a dăruit Tatăl Domnu-
lui, ca El să le săvârşească au adus, la rândul
lor, mărturie despre El, cu privire la faptul
că Tatăl este, într-adevăr, Cel care L-a
trimis. Minunile în sine nu constituie o
dovadă a Dumnezeirii Sale. în Biblie citim
despre oameni care au primit la un moment
dat puterea de a săvârşi minuni, ba chiar
aflăm că şi unele fiinţe rele au avut puterea
de a face lucrări supranaturale. Dar minunile
Domnului Isus s-au deosebit de orice alte
minuni. Mai întâi, El avea în El Însuşi pute-

rea de a face aceste minuni extraordinare, pe
când altora // s-a dat puterea de a face unele
minuni. Şi alţi oameni au făcut minuni, dar
nu au dispus de puterea de a conferi puterea
făcătoare de minuni asupra altora. Dar Dom-
nul Isus nu numai că a făcut minuni El
însuşi, ci a acordat şi apostolilor Săi autori-
tatea de a proceda la fel. Mai mult, lucrările
săvârşite de Mântuitorul au fost chiar cele
prezise în profeţiile Vechiului Testament cu
privire la Mesia. în fine, minunile pe care le-
a săvârşit Domnul Isus au avut un caracter
unic, un grad unic de răspândire şi un număr
unic.
5:37, 38 Din nou Domnul se referă la
mărturia pe care Tatăl I-a adus-o, fiind,
probabil, o aluzie la botezul Domnului Isus,
când din cer s-a auzit glasul lui Dumnezeu
Tatăl, afirmând clar că Acesta este Fiul Său
Preaiubit, în care îşi găseşte El toată plăce-
rea. Dar ar trebui adăugat că în viaţa Dom-
nului Isus, în misiunea şi minunile Sale, a
existat o mărturie în plus din partea Tatălui
că El este cu adevărat Fiul lui Dumnezeu.
Iudeii necredincioşi nici nu au auzit
glasul lui Dumnezeu, la botezul Domnului,
nici nu I-au văzut faţa, pentru simplul fapt că
în ei nu rămânea cuvântul Lui. Dumnezeu
le vorbeşte oamenilor prin Cuvântul Lui,
Biblia, pe care iudeii o aveau sub forma
Vechiului Testament. Numai că ei nu îi
îngăduiau lui Dumnezeu să le vorbească prin
Scripturi, inimile lor fiind împietrite iar
urechile surde.
Ei nu văzuseră niciodată faţa lui Dumne-
zeu sau Persoana Lui, deoarece nu credeau
în Cel pe care L-a trimis El. Dumnezeu
Tatăl nu are un chip care să poată fi văzut de
ochii omului muritor. El este Duh şi, prin
urmare, nevăzut. Dar Dumnezeu S-a desco-
perit pe Sine oamenilor prin Persoana Dom-
nului Isus Cristos. într-un chip foarte real,
cei care au crezut în Cristos au văzut chipul
sau „faţa" lui Dumnezeu. în schimb, ne-
credincioşii L-au privit ca pe un om oareca-
re, nedeosebit de ei înşişi.
5:39 Prima parte a acestui verset ar putea
fi înţeleasă17 în două feluri. Mai întâi, am
putea deduce că Domnul Isus le spune iudei-
lor să cerceteze Scripturile. Sau ar putea fi
o afirmare a faptului că ei într-adevăr cerce-
tau Scripturile, crezând că prin simpla
cunoaştere intelectuală a Scripturilor ei ar fi
avut viaţa veşnică. Versetul se pretează la
ambele interpretări. Probabil Domnul Isus a
afirmat doar faptul că iudeii cercetau Scrip-
turile, crezând că prin aceasta au primit deja

loan

317

viaţa veşnică, fără să-şi dea seama că Mesia
despre care profeţiseră Scripturile Vechiului
Testament era chiar Domnul Isus ce sta
înaintea lor. Ce groaznic este să constatăm
că oamenii aceştia ce aveau în mână Scrip-
tura putea fi atât de orbi! Şi mai condamna-
bil este faptul că după ce Isus le-a vorbit atât
de convingător, ei au refuzat să-L accepte.
Observaţi ultima parte a versetului: „dar
tocmai ele mărturisesc despre Mine". Cu
alte cuvinte, subiectul principal al Vechiului
Testament a fost venirea lui Cristos. Dacă nu
ajunge cel ce studiază Vechiul Testment la
această concluzie, degeaba a studiat!
5:40 Iudeii încă nu voiau să vină la
Cristos ca să aibă viaţa. Motivul real pentru
care oamenii refuză să-L accepte pe Mântui-
torul nu este faptul că nu înţeleg Scriptura
sau că le este cu neputinţă să creadă în Isus,
căci nici un lucru cu privire la Domnul Isus
nu-i poate împiedica să creadă în El. Ci
greşeala trebuie căutată în voinţa omului,
care iubeşte mai mult păcatul, decât pe
Mântuitorul. Omul nu vrea să se lase de
căile lui rele.
5:41 Condamnându-i pe iudei pentru
refuzul lor de a-L primi, Domnul a ţinut să
precizeze că nu S-a simţit lezat de faptul că
ei nu I-au dat cinste. El nu a venit în lume
pentru a fi elogiat de oameni. El nu depin-
dea de lauda lor, ci urmărea, mai degrabă,
lauda Tatălui Său. Chiar dacă oamenii îl
respingeau, asta nu ştirbea cu nimic slava Sa.
5:42 Este arătată aici cauza eşecului
omului de a-L primi pe Fiul lui Dumnezeu.
Oamenii aceştia nu aveau în ei înşişi dragos-
tea Iui Dumnezeu. Cu alte cuvinte, se iu-
beau pe ei înşişi mai mult decât îl iubeau pe
Dumnezeu. Dar dacă L-ar fi iubit pe Dumne-
zeu, atunci L-ar fi primit şi pe Cel pe care L-
a trimis Dumnezeu. Respingându-L însă pe
Domnul Isus, ei au dovedit totala lor lipsă de
iubire pentru Tatăl Lui.
5:43 Domnul Isus a venit în numele
Tatălui Său, adică, a venit să facă voia
Tatălui Său, să aducă slavă Tatălui Său şi să
asculte de Tatăl în toate privinţele. Dacă
oamenii L-ar fi iubit cu adevărat pe Dumne-
zeu, atunci L-ar fi iubit pe Cel care căuta să-
I fie plăcut lui Dumnezeu prin tot ce făcea şi
afirma.
Isus a prezis acum că va veni un altul în
numele Lui şi că pe acesta iudeii aveau să-l
primească. Poate că într-un sens El S-a
referit la învăţătorii care s-au ivit după El şi
au căutat să fie onoraţi de naţiune. Sau poate
că S-a referit la liderii cultelor deviate ce au

apărut de-a lungul veacurilor, lideri care au
pretins că sunt Cristosul. Dar şi mai probabil
este că El S-a referit la Anticrist. Scriptura
afirmă că într-o zi se va ridica din poporul
evreu un dregător care-şi va aroga singur
autoritate şi va pretinde ca oamenii să i se
închine ca lui Dumnezeu (2 Tes. 2:8-10). Cei
mai mulţi evrei îl vor accepta pe Anticrist ca
domnitor al lor şi, prin urmare, vor avea
parte de aspra judecată a lui Dumnezeu (1
loan 2:18).
5:44 Aici Domnul menţionează încă un
motiv pentru care iudeii nu L-au acceptat pe
El, anume faptul că erau mai interesaţi de
aprobarea semenilor lor, decât de aprobarea
lui Dumnezeu. Ei se temeau de ce ar putea
spune prietenii lor, dacă ar ieşi din religia
iudaică. Ei nu erau dispuşi să sufere ocara de
care ar fi avut parte dacă ar fi devenit adepţi
ai Domnului Isus. Câtă vreme cineva se
teme de ce ar putea spune sau face alţii, ca
răspuns la pocăinţa sa, acea persoană nu
poate fi mântuită. Pentru ca cineva să poată
crede în Domnul Isus, el trebuie să dorească
aprobarea lui Dumnezeu mai mult decât
aprobarea oricărei alte persoane. El trebuie
să caute slava care vine de la singurul
Dumnezeu.
5:45 Domnul nu avea nevoie să-i acuze
pe aceşti iudei înaintea Tatălui. Desigur,
existau destule capete de acuzare pe care El
le-ar fi putut aduce împotriva lor. Dar nu era
necesar ca El să le aducă, deoarece scrierile
lui Moise erau de ajuns pentru a-i osândi.
Aceşti iudei se mândreau cu Vechiul Testa-
ment, în special cu cele cinci cărţi scrise de
Moise, respectiv Tora. Ei se mândreau cu
faptul că aceste Scripturi au fost date Israelu-
lui. Dar necazul era că ei nu ascultau de
cuvintele lui Moise, cum arată versetul 46.
5:46 Domnul Isus a aşezat scrierile lui
Moise la acelaşi nivel cu autoritatea cuvinte-
lor Sale. Ne aducem aminte de afirmaţia
potrivit căreia: „toată Scriptura a fost dată
prin inspiraţia lui Dumnezeu." Fie că citim
Vechiul Testament, fie Noul, ceea ce citim
este însuşi Cuvântul lui Dumnezeu. Dacă
iudeii ar fi crezut cuvintele lui Moise, ar fi
crezut şi în Domnul Isus Cristos, deoarece
Moise a scris despre venirea lui Cristos. Un
astfel de exemplu îl găsim în Deuteronom
18:15, 18:
Domnul Dumnezeul tău îţi va ridica din mijlocul
tău, dintre faţii tăi, un Proroc ca mine: de El să
ascultaţi!... Le voi ridica din mijlocul fraţilor lor
un Proroc ca tine, voi pune cuvintele Mele în

318

loan

gura
Lui şi El le va spune tot ce-i voi porunci.
în versetele acestea Moise a prezis veni-
rea lui Cristos, spunându-le iudeilor să ascul-
te de El, când va veni. Acum Domnul Isus a
venit deja, dar iudeii nu L-au primit. Astfel
El le-a spus că Moise îi va acuza înaintea
Tatălui pentru că susţineau că cred în Moise,
dar nu au făcut ceea ce le poruncise Moise
să facă. Cuvintele el a scris despre Mine
constituie afirmaţia fără echivoc pe care o
face Domnul Isus că Scripturile Vechiului
Testament conţin profeţii despre El sau, cum
s-a exprimat plastic, Augustin: „Noul în
Vechiul e ascuns; Vechiul în Noul e desco-
perit."
5:47 Dacă iudeii nu voiau să creadă în
scrierile lui Moise, era improbabil că vor
crede cuvintele lui Isus. Intre Vechiul şi
Noul Testament există o legătură intrinsecă.
Dacă cineva se îndoieşte de inspiraţia Scrip-
turii în Vechiul Testament, probabil nu va
accepta nici inspiraţia cuvintelor Domnului
Isus. Dacă oamenii atacă unele părţi din
Biblie, curând vor ajunge să pună la îndoială
întreaga Carte, aşa cum arată King:
Desigur, Domnul se referă aici la Pentateuc,
respectiv la primele cinci cărţi din Biblie, redac-
tate de Moise — această secţiune fiind ţinta
celor mai furibunde atacuri din partea sceptici-
lor, în acelaşi timp, prevăzând această stare de
lucruri, constatăm, cu uimire, că şi Domnul
citează cel mai adesea din această parte a Scrip-
turii, punându-şi de la început pecetea aprobării
Sale şi apărând-o de orice atac.18
IV.  AL TREILEA AN AL LUCRĂRII
FIULUI    OMULUI:    GALILEEA
(cap. 6).
A. AI patrulea semn: hrănirea celor cinci
mii (6:1-15)
6:1 Enunţul după aceste lucruri înseam-
nă că s-a scurs o bună bucată de timp de la
evenimentele din capitolul 5. Cât? Nu ştim,
dar ştim că Isus se deplasase între timp de la
Ierusalim spre nord, la Marea Galileii. Când
se spune că a traversat marea, sensul afirma-
ţiei este că s-a deplasat de pe ţărmul de nord-
vest pe cel de nord-est. Marea Galileii mai
era cunoscută şi sub denumirea de Marea
Tiberiadei, provenind de la oraşul Tiberia-
da, situat pe malul ei vestic. Oraşul acesta,
capitala provinciei Galileea, purta numele
împăratului roman Tiberiu.
6:2, 3 O mare mulţime de oameni
venise după El, nu neapărat pentru că ar fi

crezut în El, că este Fiul lui Dumnezeu, ci
pentru că au văzut minunile pe care le-a
făcut El pentru cei bolnavi. O credinţă înte-
meiată pe minuni nu este niciodată atât de
plăcută în faţa lui Dumnezeu cum este cre-
dinţa întemeiată doar pe Cuvântul Lui. Nu ar
trebui să fie nevoie de minuni pentru a ade-
veri Cuvântul lui Dumnezeu, căci tot ce
spune Dumnezeu este adevărat şi nu poate fi
fals. Asta ar trebui să fie de ajuns pentru
oricine. Traducerea literală a versetului 3
este: „Şi Isus s-a suit pe munte", dar proba-
bil că este o referire la zona muntoasă sau
deluroasă din regiunea ce înconjoară Marea
Galileii.
6:4 Nu se poate stabili de ce afirmă loan
că Pastele... se apropia. Unii au sugerat că
Domnul Isus se gândea la Pastele cu ocazia
căruia El a vestit minunatul mesaj despre
Pâinea Vieţii, din acest capitol. El nu se
dusese la Ierusalim pentru acest Paşte. loan
aminteşte de acest Paşte prin cuvintele:
sărbătoarea iudeilor. în realitate însă Dum-
nezeu este Cel care a instituit această sărbă-
toare, în Vechiul Testament. El este cel care
a dăruit praznicul respectiv iudeilor şi, desi-
gur, în acest sens se poate spune că este o
sărbătoare a iudeilor. Dar sintagma o
sărbătoare a iudeilor ar putea însemna şi
faptul că Dumnezeu nu mai recunoştea
această sărbătoare ca una din sărbătorile
Sale, întrucât poporul evreu o celebra doar
ca pe un ritual, fără nici o consacrare pornită
din inimă. Sărbătoarea îşi pierduse sensul
real, nemaiconstituind o sărbătoare a lui
Iehova.
6:5 Pe Isus nu L-a deranjat mulţimea
mare de oameni din faţa Sa. în mod sigur El
nu a considerat că oamenii aceştia ar putea
tulbura odihna Sa ori răpi timpul pe care l-ar
putea petrece cu ucenicii. Primul Lui gând a
fost să le dea de mâncare. Astfel s-a îndrep-
tat spre Filip şi l-a întrebat unde ar putea
face rost de pâine, pentru a hrăni mulţimea.
Ori de câte ori punea Isus o întrebare nu o
făcea din dorinţa de a adăuga la cunoştinţele
Sale, ci de a-i învăţa pe oameni un adevăr,
un principiu. Deşi a întrebat, Domnul, desi-
gur, cunoştea răspunsul, dar nu şi Filip.
6:6 Domnul voia să-1 înveţe pe Filip o
lecţie de mare preţ şi să-i încerce credinţa. El
însuşi ştia că va săvârşi o minune mare,
hrănind mulţimea uriaşă de oameni. Şi-o fi
dat oare Filip seama că Isus poate face acest
lucru? Era credinţa lui Filip mare sau mică?
6:7 Se pare că credinţa lui Filip nu s-a
ridicat la un nivel prea înalt. El a făcut re-

loan

319

pede un calcul, stabilind că pâinile pe care
le-ar putea cumpăra cu două sute de dinari
n-ar ajunge nici măcar pentru un prânz puţin
îndestulător. Nu ştim exact câtă pâine se
putea cumpăra pe vremea aceea cu două
sute de dinari, dar presupunem că foarte
multă, întrucât un dinar reprezenta plata
pentru o zi de lucru.
6:8, 9 Andrei era fratele lui Simon
Petru. El locuiau în apropiere de Betsaida,
pe malul Mării Galileii. Andrei s-a gândit şi
la dificultatea de a hrăni o mulţime atât de
mare de oameni. El a observat că un băieţel
avea cinci pâini de orz şi doi peştişori, dar
a conchis că aceste bucate ar fi cu totul
insuficiente pentru a stampară foamea unei
mulţimi atât de mari de oameni. Băieţelul nu
avea prea mult, dar a fost dispus să pună
totul la dispoziţia Domnului Isus. Ca urmare
a acestui gest mărinimos, pilda sa a fost
consemnată în fiecare din cele patru even-
ghelii. Da, ce avea el era puţin, dar „puţinul
devine mult, în mâna lui Dumnezeu" şi
astfel gestul lui a ajuns să fie cunoscut în
toată lumea, în toate veacurile care au urmat.
6:10 Rugându-i pe ucenici să le spună
oamenilor să se aşeze (textual: să stea în-
tinşi), Domnul Isus a avut grijă ca ei să fie
comozi. Observaţi că locul pe care 1-a ales El
avea multă iarbă. Era greu de găsit iarbă în
acel ţinut, dar Domnul a ţinut ca oamenii să
mănânce într-un loc curat şi plăcut.
în text se spune că erau mii de bărbaţi
acolo, ceea ce presupune că se aflau şi femei
şi copii. Se face precizarea că se aflau cinci
mii de oameni pentru a se scoate în evidenţă
cât de mare era minunea ce urma să fie
săvârşită de Domnul.
6:11 Isus a luat pânile şi a mulţumit
pentru ele. Dacă Domnul a procedat aşa
înainte de a se hrăni din acele bucate şi de a
le împărţi oamenilor, cu cât mai mult se
cuvine să facem şi noi la fel, mulţumindu-I
lui Dumnezeu ori de câte ori ne aşezăm la
masă pentru a ne hrăni. Apoi El a distribuit
hrana ucenicilor — fapt care ne învaţă încă
un lucru minunat. Domnul Isus nu a săvârşit
singur această lucrare, ci a apelat la slujirea
altora. Bine a spus cel care a rostit cuvintele:
„Tu fa tot ce poţi, eu fac tot ce pot iar Dom-
nul va face tot ce nu putem noi face."
între timp, când Isus a ajuns să reparti-
zeze pâinea ucenicilor, aceasta a fost deja
înmulţită în chip miraculos. Nu se consem-
nează momentul exact în care a avut loc
minunea, dar ştim că a fost o minune prin
faptul că doar cinci pâini şi doi peştişori au

fost suficienţi în mâinile Domnului pentru a
hrăni mulţimea aceea mare de oameni. Uce-
nicii au început să împartă pâinea şi peştii la
oamenii ce stăteau întinşi pe iarbă. Nu s-a
înregistrat nici o criză de alimente, deoarece
se precizează clar că le-a dat şi din peşti cât
au voit. Griffith Thomas ne aminteşte ta-
bloul minunat care ni se prezintă în acest
capitol, înfăţişând:
(a) lumea care piere; (b) ucenicii neputincioşi;
(c) Mântuitorul desăvârşit. Minunea aceasta a
presupus un adevărat act al creaţiei. Nici un om
obişnuit nu ar fi putut lua cinci pâini şi doi
peştişori pe care să le facă să crească atât de
mult încât să hrănească atâţia oameni. Frumos
s-a exprimat cel ce a spus că: „a fost primăvară
când a binecuvântat El pâinea, şi vremea seceri-
şului, când a frânt-o", după cum tot atât de
adevărat este că: „pâinile nebinecuvântate sunt
pâini neînmulţite."19
6:12 Ce grijă are Domnul până şi de cele
mai mici amănunte! Dacă Isus ar fi fost un
om obişnuit, dacă ar fi fost doar om, nicio-
dată nu i-ar fi trecut poate prin minte să se
ocupe de firimiturile care au rămas. Oricine
care poate hrăni cinci mii, în mod normal, nu
se mai gândeşte la câteva firimituri rămase!
Dar Isus este Dumnezeu şi Dumnezeu nu
face risipă nici în belşugul Său. El vrea ca
noi să nu risipim lucrurile preţioase pe care
ni le-a încredinţat. De aceea, El are grijă să
dea instrucţiuni ca resturile de mâncare
rămase să fie adunate, aşa încât nimic să nu
se piardă.
Mulţi oameni au încercat să găsească o
explicaţie naturală a acestei minuni, care să
elimine elementul miraculos. Astfel, susţin
aceştia, când au văzut oamenii că băieţaşul îi
dă lui Isus cele cinci pâini şi doi peşti, şi-au
dat seama cât de egoişti sunt şi s-au hotărât
pe loc să-şi deschidă fiecare traista cu merin-
de, împărţindu-le cu semenii lor. în felul
acesta, bucatele s-au ajuns la fiecare. Numai
că această explicaţie nu corespunde realităţii,
aşa cum vom vedea din faptele consemnate
în versetul următor.
6:13 Douăsprezece coşuri de pâine au
fost strânse după ce oamenii au terminat de
mâncat, ceea ce înseamnă că ar fi fost o
imposibilitate să se strângă atâta hrană, după
terminarea mesei, dacă fiecare ar fi împărţit
ce şi-a adus de acasă cu ceilalţi. Explicaţiile
omului sunt atât de ridicole! în lumina fapte-
lor, se poate trage o singură concluzie: că s-a
săvârşit un miracol extraordinar.

320

loan

6:14 Chiar oamenii au recunoscut că s-a
produs o minune. în schimb, dacă ar fi vala-
bilă teoria potrivit căreia fiecare s-a hrănit
din merindele aduse de acasă, nu am mai
găsi în text exclamaţiile de uimire ale mulţi-
mii în faţa acestei minuni. Oamenii au fost
atât de convinşi că s-a făcut o minune, încât
au fost gata să recunoască în Isus pe Proro-
cul ce era aşteptat să vină în lume. Ei ştiau
din Vechiul Testament că avea să vină un
profet, despre care credeau că îi va izbăvi de
sub jugul imperiului roman. Ei aşteptau un
monarh pământesc, fiind lipsiţi de credinţă
adevărată, căci nu erau dispuşi să-L recu-
noască în Isus pe Fiul lui Dumnezeu, nici
să-L accepte ca Mântuitor.
6:15 Ca urmare a minunii săvârşite de
Isus, oamenii au dorit să-L facă rege. Din
nou, dacă Isus nu ar fi fost decât un simplu
om, negreşit s-ar fi conformat numaidecât
dorinţei lor. Oamenii nu stau pe gânduri
când li se oferă prilejul de a fi preamăriţi sau
de a obţine un privilegiu însemnat. Dar Isus
n-a fost mişcat de aceste acţiuni menite să
trezească sentimente de mândrie şi îngâmfa-
re. El Şi-a dat seama că a venit în lume să
moară pe cruce, ca înlocuitor pentru păcatele
a căror pedeapsă noi meritam s-o plătim.
Prin urmare, El nu voia să facă nici un lucru
care să poată impieta asupra realizării acestui
obiectiv. El a refuzat să urce pe tron înainte
de a se fi urcat mai întâi pe altarul suferinţei.
El ştia că mai întâi trebuia să sufere, să-Şi
verse sângele şi să moară, şi abia apoi să fie
preamărit. Iată ce scrie F.B. Meyer în această
privinţă:
După cum s-a exprimat St. Bernard: El întotdea-
una a fugit, când au voit să-L facă Rege, dar S-a
prezentat, atunci când au voit să-L răstignească.
Având mereu vii aceste cuvinte în minte, să nu
şovăim sâ adoptăm nobilele cuvinte rostite de
Itai din Gat: „Viu este Domnul şi viu este
domnul meu împăratul, că în locul unde va fi
domnul meu împăratul, fie ca sâ moară, fie ca să
trăiască, acolo va fi şi slujitorul tău" (2 Samuel
15:21). Şi El va răspunde negreşit, cum a făcut
acelaşi David în cazul altui fugar ce a venit sâ se
alipească la o cauză: „Rămâi cu mine, nu te
teme de nimic, căci cel care caută să-mi ia viaţa
caută să ţi-o ia şi pe a ta. Dar lângă mine vei fi
bine păzit" (1 Sam. 22:23).20
B. AI cincilea semn: Isus umblă pe apă şi-
i salvează pe ucenicii Săi (6:16-21)
6:16, 17 între timp se înserase şi Isus
S-a retras, singur pe munte. Negreşit, oame-

nii din mulţime s-au întors fiecare la casele
lor, lăsându-i pe ucenici singuri. Prin urmare,
ucenicii s-au gândit să se ducă la mare şi să
se pregătească pentru a traversa Marea Gali-
leii,Jntorcându-se pe malul celălalt.
în timp ce traversau marea, ca să se
ducă la Capernaum, s-a întunecat iar Isus
nu era cu ei. Dar unde era? Era pe munte,
unde Se ruga. Ce bine îi înfăţişează acest
tablou pe adepţii lui Cristos de azi, cuprinşi
de valurile vieţii. S-a întunecat şi Domnul
Isus nu poate fi zărit nicăieri. Asta nu în-
seamnă însă că El nu ştie ce se petrece cu
noi aici pe pământ. El este în cer, unde Se
roagă pentru preaiubiţii Săi.
6:18 Marea Galileii e un lac predispus la
furtuni violente, care se iscă aproape din
senin. Datorită configuraţiei topografice a
văii Râului Iordan, vântul parcă suflă cu
viteză şi mai mare. Când ajunge vijelia să
lovească valurile Mării Galileii, acestea
capătă proporţii foarte mari, ameninţând
ambarcaţiunile mici cu naufragierea.
6:19 Ucenicii vâsliseră cam douăzeci şi
cinci sau trezeci de stadii. Din punct de
vedere omenesc, ei erau în mare pericol. în
clipa aceea, şi-au ridicat privirile şi L-au
văzut pe Isus umblând pe mare şi apro-
piindu-Se de corabie. Asistăm aici la o altă
minune mare: Fiul lui Dumnezeu umblând
pe apele Mării Galileii. Ucenicii s-au temut,
deoarece nu şi-au dat seama cine este această
Persoană minunată.
Observaţi frumuseţea naraţiunii, sublinia-
tă de însăşi simplitatea ei! Ni se relatează
aici unele din cele mai uimitoare fapte, dar
loan nu recurge la cuvinte pompoase, nu
încearcă să ne impresioneze prin caracterul
măreţ al faptului ce se desfăşoară înaintea
ochilor noştri. Mai degrabă, el face uz de o
remarcabilă economie de cuvinte, lăsând
faptele să vorbească.
6:20 Apoi Domnul Isus a rostit acele
minunate cuvinte de mângâiere: „Eu sunt.
Nu vă temeţi!" Dacă nu ar fi fost decât un
om, ei ar fi avut motive să se teamă. Dar El
este Creatorul şi Susţinătorul universului.
Avându-L pe El aproape, nu mai avem
motive să ne temem. Cel care a făcut, de la
bun început, Marea Galileii a fost, negreşit,
capabil să-i liniştească apoi apele şi să-i
aducă pe ucenici în siguranţă la mal. Cuvin-
tele: „Eu sunt", constituind un nume al lui
Iehova, apar astfel pentru a doua oară în
Evanghelia lui loan, Isus aplicându-le la
Persoana Sa.
6:21 Când şi-au dat ucenicii seama că

loan

321

este Domnul Isus, L-au primit cu drag în
corabie şi au ajuns îndată la destinaţie. Iată
un alt miracol pe care loan se mulţumeşte
să-1 enunţe, fără a oferi nici o explicaţie. De-
acum ucenicii nu mai trebuiau să vâslească.
Domnul Isus i-a adus la mal într-o clipă. Ce
Persoană minunată este El!
C. Oamenii cer un semn (6:22-34)
6:22 Suntem acum în ziua următoare
celei în care a avut loc hrănirea celor cinci
mii. Mulţimea de oameni continuă să se afle
în zona de la nord-est de Marea Galilei i.
Oamenii i-au văzut pe ucenici urcând în
mica lor corăbioară în seara zilei precedente
şi au remarcat că Isus nu s-a urcat cu ei în
corabie. Nu exista acolo decât o singură
corabie: cea pe care au luat-o ucenicii.
6:23 în ziua următoare, au venit coră-
bioare din Tiberiada, aproape de locul unde
Domnul Isus hrănise mulţimea. Dar Domnul
nu putea să fi plecat cu vreuna din aceste
corăbioare, deoarece acestea numai ce sosi-
seră. Totuşi poate că tocmai la bordul aces-
tor corăbii au traversat oamenii aceştia ma-
rea, ducându-se la Capernaum, aşa cum se
arată în versetele următoare.
6:24 Oamenii L-au urmărit pe Isus cu
toată atenţia. Ei ştiau că El Se suise pe
munte să se roage. Ei mai ştiau şi aceea că
nu se urcase în corabie cu ucenicii, şi deci nu
traversase lacul. Cu toate acestea, a doua zi
nu putea fi găsit nicăieri. Atunci ei s-au decis
să treacă de cealaltă parte, la Capernaum,
unde, după toate probabilităţile, se aflau
ucenicii. Ei nu-şi puteau explica cum S-ar
putea afla Isus acolo, dar, neavând altă
soluţie, s-au gândit să-L caute totuşi în acea
localitate.
6:25, 26 Sosind la Capernaum, L-au
găsit acolo. Neputându-şi stăpâni curiozita-
tea, L-au întrebat când a sosit.
Isus Ie-a răspuns indirect la întrebare. El
Şi-a dat seama că ei nu-L căutau pentru că I-
ar fi cunoscut adevărata identitate, ci datorită
faptului că i-a hrănit. Doar cu o zi în urmă îl
văzuseră făcând o minune. Asta ar fi trebuit
să-i convingă că El este cu adevărat Creato-
rul lor şi Mesia. Dar interesul lor se mărgi-
nea la satisfacerea foamei fizice, după ce
fuseseră săturaţi cu pâinile miraculoase.
6:27 De aceea, Isus i-a sfătuit să nu
lucreze pentru mâncarea pieritoare. Prin
asta Domnul nu a vrut să se înţeleagă că
oamenii nu mai trebuie să-şi câştige existen-
ţa zilnică prin muncă, ci a subliniat că nu
acesta ar trebui să fie scopul suprem al

existenţei lor. Satisfacerea foamei fizice nu
este lucrul cel mai important din viaţa cuiva.
Omul nu este alcătuit doar din trup, ci şi din
duh şi suflet. Noi trebuie, mai degrabă, să
lucrăm pentru mâncarea care rămâne
pentru viaţa veşnică. Omul nu trebuie să
trăiască de parcă trupul lui ar fi suprem. El
nu trebuie să-şi consacre toate energiile şi
talentele hrănirii acestui trup de carne, care
nu peste mulţi ani va fi, oricum, mâncat de
viermi. Mai degrabă, el trebuie să se asigure
că sufletul lui este hrănit zi de zi cu Cuvântul
lui Dumnezeu. „Omul nu va trăi numai cu
pâine, ci cu orice cuvânt ce iese din gura lui
Dumnezeu." Noi ar trebui să lucrăm neobo-
siţi pentru a acumula o cunoaştere cât mai
bună a Cuvântului lui Dumnezeu.
Când a spus Domnul Isus că Dumnezeu
Tatăl a pus asupra Lui pecetea Sa, asta a
însemnat că Dumnezeu L-a trimis şi L-a
aprobat. Când punem pecetea pe ceva, în-
seamnă că afirmăm că este adevărat. Dum-
nezeu L-a pecetluit pe Fiul Omului în sensul
că L-a aprobat, ca fiind Cel care a rostit
adevărul.
6:28 Oamenii L-au întrebat acum pe
Domnul ce trebuie să facă pentru a îndeplini
lucrările Iui Dumnezeu. Omul veşnic în-
cearcă să ajungă în cer prin meritele sale
proprii. Lui îi place să simtă că a făcut fapte
care să merite mântuirea. Dacă va putea
cumva să demonstreze că a contribuit el
însuşi cu ceva la mântuirea sufletului său,
atunci va considera acesta un prilej de lăudă-
roşenie şi asta îi va aduce multă satisfacţie.
6:29 Isus a văzut făţărnicia acestor oa-
meni care se prefăceau că lucrează pentru
Dumnezeu, dar, în acelaşi timp, nu voiau să
aibă nimic de a face cu Fiul lui Dumnezeu.
Isus le-a spus că primul lucru pe care trebuie
să-1 facă este să-L accepte pe Cel pe care L-a
trimis Dumnezeu. Tot aşa este şi astăzi.
Mulţi caută să ajungă în cer prin meritele lor
proprii, făcând fapte bune. Dar înainte de a
putea face fapte bune pentru Dumnezeu, ei
trebuie mai întâi să creadă în Domnul Isus
Cristos. Faptele bune nu preced mântuirea, ci
o urmează. Singura faptă bună pe care o
poate săvârşi cineva este să-şi mărturisească
păcatele şi să-L primească pe Cristos ca
Domn şi Mântuitor.
6:30 Versetul acesta este o dovadă în
plus pentru răutatea inimii omeneşti. Doar cu
o zi înainte, oamenii aceştia îl văzuseră pe
Domnul Isus hrănind cinci mii de oameni cu
cinci pâini şi doi peşti, pentru ca în ziua
următoare să vină la El şi să-I ceară un semn

322

loan

care să valideze pretenţiile Sale de a fi Fiul
lui Dumnezeu. Asemenea celor mai mulţi
necredincioşi, ei voiau să vadă, înainte de a
putea crede: „ca să-1 vedem şi să putem
crede în Tine." Dar nu aceasta este ordinea
lui Dumnezeu. Dumnezeu îi spune păcătosu-
lui: „Dacă vei crede, atunci vei vedea." Mai
întâi trebuie să se manifeste credinţa.
6:31 Revenind la Vechiul Testament,
iudeii I-au amintit lui Isus de minunea cu
mana21 din pustiu, lăsând să se înţeleagă că,
în opinia lor, fapta lui Isus nu se apropia nici
pe departe de acea minune. Astfel ei au citat
textul din Psalmul 78:24,25, unde se spune:
„El ie-a dat pâine din cer să mănânce,"
sugerând că Moise ar fi chemat pâine din
cer, în timp ce Domnul ar fi fost mai prejos
decât Moise, deoarece El s-a mulţumit să
înmulţească pâinea ce deja existai
6:32 Răspunsul Domnului exprimă cel
puţin două idei. Mai întîi, nu Moise a fost
cel care le-a dat mana, ci Dumnezeu. Apoi
mana aceea nu a fost adevărata pâine din
cer de natură spirituală, ci un aliment fizic,
destinat trupului de came, a cărei valoare şe
limita strict la viaţa aceasta pământească. în
schimb, Domnul s-a referit în acest text la
adevărata pâine, cea ideală şi autentică, pe
care Dumnezeu o dăruieşte din cer. Este
pâinea destinată sufletului, nu trupului.
Cuvintele Tatăl Meu constituie o declaraţie
a lui Cristos cu privire la dumnezeirea Lui.
6:33 Domnul Isus S-a revelat pe Sine ca
fiind pâinea lui Dumnezeu care s-a coborât
din cer şi dă viaţă. El a demonstrat superiori-
tatea pâinii lui Dumnezeu faţă de mana din
pustiu. Mana nu putea să dea viaţă, ci doar
întreţinea viaţa fizică şi, oricum, nu era
destinată lumii întregi, ci doar Israelului.
Adevărata pâine se coboară din cer şi dă
viaţă oamenilor — nu doar unui singur
popor, ci lumii întregi.
6:34 Iudeii încă nu-şi dădeau seama că
Domnul Isus Se referea la Sine când vorbea
despre pâinea adevărată şi aşa se face că I-au
cerut pâine. Ei continuau să gândească în
termenii unei pâini fizice. Din nefericire, în
inimile lor nu se găsea credinţă adevărată.
D. Isus, Pâinea Vieţii (6:35-65)
6:35 Acum Isus afirmă adevărul cu
simplitate şi claritate. El este pâinea vieţii.
Cei care vin la El îşi stampară pe veci foa-
mea spirituală. Cei care cred în El constată
că li se stampară pe veci setea. Observaţi
cuvintele Eu sunt din acest verset şi notaţi
că Domnul face din nou o afirmaţie prin care

se pune pe picior de egalitate cu Iehova. Ar
fi o totală nebunie ca un om păcătos că
rostească cuvintele din versetul 35. Nici un
om simplu nu poate satisface propria sa
foame sau sete, darmite apetitul spiritual al
întregii lumi!
6:36 în versetul 30, iudeii necredincioşi
îi cer Domnului un semn, pentru ca să poată
vedea şi să creadă. Aici Isus arată că deja le-
a spus că L-au văzut — acesta fiind semnul
cel mai mare dintre toate — şi totuşi nu au
crezut. Dacă Fiul lui Dumnezeu a putut sta
în faţa lor în umanitatea Sa desăvârşită, şi
totuşi nu a fost recunoscut de ei, atunci e
îndoielnic că orice semn care li s-ar da ar
putea să-i convingă.
6:37 Domnul nu a fost descurajat de
necredinţa iudeilor. El ştia că toate scopurile
şi planurile Tatălui aveau să se împlinească.
Chiar dacă iudeii cărora le vorbea El nu
voiau să-L accepte, El ştia că toţi aceia care
fuseseră aleşi de Dumnezeu vor veni la El.
După cum se exprimă Pink: „Convingerea că
toate planurile eterne ale lui Dumnezeu sunt
invincibile e de natură să-ţi dea un sentiment
de calm, de echilibru lăuntric, de curaj şi de
perseverenţă pe care nu ţi le poate conferi
nici o altă sursă."
Versetul acesta este foarte important
deoarece afirmă în doar câteva cuvinte două
din cele mai importante învăţături ale Bi-
bliei. Prima este faptul că Dumnezeu i-a
încredinţat pe unii lui Cristos şi că toţi cei pe
care i-a dat El vor fi mântuiţi. Cealaltă învă-
ţătură se referă la responsabilitatea omului.
Pentru a fi mântuit, omul trebuie să vină la
Domnul Isus şi să-L accepte prin credinţă.
Dumnezeu într-adevăr îi alege pe unii oa-
meni să fie mântuiţi, dar Biblia nu ne învaţă
niciunde că El i-a ales pe alţii să fie condam-
naţi. Dacă este cineva mântuit, asta se dato-
rează harului fără plată al lui Dumnezeu. Dar
dacă va pieri cineva pe veci, asta va fi numai
din vina lui. Toţi oamenii sunt condamnaţi
de propria lor păcătoşenie şi răutate. Dacă
toţi oamenii s-ar duce în iad, nu ar primi
decât ceea ce merită. în harul Lui, Dumne-
zeu se apleacă şi mântuieşte persoane indivi-
duale din marea masă a omenirii. Are oare
Dumnezeu dreptul de a proceda astfel?
Negreşit că da. Dumnezeu poate face cum
doreşte şi nimeni nu poate să-I refuze acest
drept. Noi ştim că Dumnezeu niciodată nu
va face nici un lucru greşit sau nedrept.
Dar după cum Biblia ne învaţă că Dum-
nezeu a ales anumite persoane să fie mântui-
te, tot aşa ea ne învaţă că omul poartă răs-

loan

323

punderea de a accepta evanghelia. Dumne-
zeu face o ofertă universală — potrivit că-
reia, dacă omul va crede în Domnul Isus
Cristos, va fi mântuit. Dumnezeu nu îi mân-
tuieşte pe oameni împotriva voinţei lor.
Persoana individuală trebuie să vină la El cu
pocăinţă şi credinţă. Apoi Dumnezeu o va
mântui. Nici un om care vine la Dumnezeu
prin Cristos nu va fi izgonit.
Mintea omenească nu poate pricepe
aceste învăţături. Pentru om ele sunt incom-
patibile. Dar noi trebuie să credem în ele,
chiar dacă nu le înţelegem, întrucât sunt
învăţături biblice, prezentate limpede în
Cuvântul Său.
8:38 în versetul 37, Domnul Isus a spus
că toate planurile lui Dumnezeu cu privire la
mântuirea tuturor celor care I-au fost daţi
Lui se vor împlini în cele din urmă. întrucât
aceasta a fost voia Tatălui, Domnul va avea
grijă personal ca acest lucru să se întâmple,
misiunea Lui fiind împlinirea voii lui Dum-
nezeu.
„Am coborât din cer" a spus Cristos,
propovăduind fără echivoc faptul că El nu şi-
a început viaţa în ieslea Betleemului. Mai
degrabă El a existat din veşiciile veşniciilor,
cu Dumnezeu Tatăl în cer. Venind în lume,
El a fost Fiul ascultător al lui Dumnezeu. De
bună voie El a ocupat locul de rob, pentru a
împlini voia Tatălui Său. Asta nu înseamnă
că nu a avut voinţă proprie, ci, mai degrabă,
că propria Lui voie a fost în acord desăvâr-
şit cu voia lui Dumnezeu.
6:39 Voia Tatălui a fost ca toţi cei care
I-au fost daţi lui Cristos să fie mântuiţi şi
păziţi până la învierea celor drepţi, când vor
fi înviaţi şi duşi acasă în cer. Cuvintele
nimic şi tot se referă la credincioşi. Aici El
S-a referit nu doar la credincioşii individuali,
ci la întreg corpul de creştini din toate veacu-
rile. Domnul Isus Şi-a asumat responsabilita-
tea de a se îngriji ca nici un membru al
trupului acestuia să nu se piardă, ci întreg
trupul să fie înviat în ziua de pe urmă.
în ce-i priveşte pe creştini, ziua de pe
urmă se referă la ziua în care Domnul Isus
va veni în văzduh, când morţii vor învia
primii, fiind apoi urmaţi de credincioşii aflaţi
în viaţă, care vor fi transformaţi, urmând ca
toţi să fie răpiţi pentru a-L întâmpina pe
Domnul în văzduh, pentru a fi pe veci cu
Domnul. Pentru iudei asta însemna venirea
lui Mesia cu mare slavă.
6:40 Domnul a continuat apoi explicând
cum devine cineva membru al familiei celor
răscumpăraţi. Voia lui Dumnezeu este ca

toţi cei care ÎI văd pe Fiul şi cred în El să
aibă viaţă veşnică. A-L vedea pe Fiul
înseamnă aici nu a-L vedea cu ochii fizici, ci
cu ochii credinţei. O persoană trebuie să
vadă sau să recunoască faptul că Isus Cristos
este Fiul lui Dumnezeu şi Mântuitorul lumii.
Apoi, acea persoană trebuie să creadă în El.
Asta înseamnă că printr-un act hotărât de
credinţă acea persoană trebuie să-L primeas-
că pe Domnul Isus ca Mântuitor personal.
Toţi cei care fac asta primesc viaţa veşnică
bucurându-se de ea ca bun aflat la dispoziţia
lor în viaţa de acum, primind şi asigurarea că
vor fi înviaţi în ziua de pe urmă.
6:41 Oamenii nu erau deloc pregătiţi
să-L accepte pe Domnul Isus şi şi-au expri-
mat dezaprobarea, murmurând împotriva
Lui. El afirmase despre Sine că este pâinea
ce s-a coborât din cer. Ei şi-au dat seama că
este o afirmaţie de mare importanţă. Pentru
ca să se coboare din cer, cineva nu poate fi
un simplu om, nici măcar un mare profet. Şi
astfel ei au protestat împotriva Lui pentru că
nu erau dispuşi să creadă cuvintele Lui.
6:42 Ei presupuneau că Isus este fiul lui
Iosif. Desigur, ei greşeau în această privinţă.
Isus S-a născut din Fecioara Maria. Nu Iosif
a fost tatăl Lui. Mai degrabă, El a fost zămis-
lit de Duhul Sfânt. Eşecul lor de a crede în
naşterea din fecioară a condus la întunericul
lor spiritual şi la necredinţa lor. Tot aşa este
şi astăzi. Cei care refuză să-L accepte pe
Domnul Isus ca Fiul lui Dumnezeu care a
venit în lume prin pântecele unei fecioare
ajung să respingă toate marile adevăruri cu
privire la Persoana şi lucrarea lui Cristos.
6:43 Deşi nu I s-au adresat direct Lui,
Isus a ştiut exact despre ce vorbeau şi, prin
urmare, le-a spus: „Nu murmuraţi între voi."
Versetele următoare explică de ce murmurul
lor a fost fără folos. Cu cât respingeau mai
mult iudeii mărturia Domnului Isus, cu atât
mai dificile deveneau pentru ei învăţăturile
Sale. Cine respinge lumina ajunge să nu i se
mai dea lumină. Cu cât respingeau mai mult
evanghelia, cu atât mai dificil le era să o
accepte. Dacă n-au acceptat ei lucrurile
simple pe care li le-a spus Domnul, cum ar
fi putut vreodată înţelege lucrurile mai pro-
funde pe care avea să le aducă Domnul la
cunoştinţa lor?
6:44 Omul în sine este total neajutorat,
lipsit de orice nădejde. El nu are nici măcar
tăria de a veni la Isus de unul singur. Dacă
nu începe Tatăl mai întâi să lucreze în inima
şi în viaţa lui, el nu-şi va da niciodată singur
seama de groaznica sa vinovăţie şi nevoia de

324

loan

a avea un Mântuitor. Multor oameni le este
greu să accepte acest verset. După ei, verse-
tul spune că e posibil ca un om să dorească
să fie mântuit, constatând însă că acest lucru
este imposibil de îndeplinit. Dar nu acesta
este sensul versetului. Versetul ne învaţă în
primul rând şi în modul cel mai ferm cu
putinţă că Dumnezeu este Cel care a acţionat
primul în viaţa noastră şi a căutat să ne
câştige pentru Sine. Noi avem posibilitatea
de a-L accepta pe Domnul Isus sau de a-L
refuza. Dar noi înşine nu am fi avut nicioda-
tă dorinţa de a fi mântuiţi, de a-L accepta pe
Isus, dacă Dumnezeu nu ar fi vorbit mai
întâi inimilor noastre. Din nou Domnul
adaugă promisiunea că îl va învia pe fiecare
credincios adevărat în ziua de pe urmă. După
cum am văzut mai înainte, asta se referă la
venirea lui Cristos, ca să-Şi ia sfinţii, când
credincioşii morţi vor fi înviaţi iar cei vii vor
fi schimbaţi. Aceasta înviere este numai
pentru credincioşi.
6:45 După ce a afirmat în termenii cei
mai tranşanţi cu putinţă că nici un om nu
poate veni la El decât dacă Tatăl îl atrage,
Domnul explică în continuare cum îi atrage
Tatăl pe oameni. Mai întîi, El citează textul
de la Isaia 54:13: „Şi ei vor fi învăţaţi de
Dumnezeu". Dumnezeu nu se rezumă doar
la a alege persoane individuale. El vorbeşte
inimii acestora, prin învăţăturile din Cuvân-
tul Său cel scump.
Aici intervine voinţa omului. Cei care
răspund la învăţătura Cuvântului lui Dumne-
zeu şi învaţă de la Tatăl sunt cei care vin la
Cristos. Aici vedem din nou expuse în Cu-
vântul lui Dumnezeu, faţă în faţă, cele două
adevăruri capitale: suveranitatea lui Dumne-
zeu şi libertatea omului de a alege. Aceste
adevăruri ne arată că mântuirea are o latură
divină şi una umană.
Când Isus a spus: „Este scris în pro-
roci", El S-a referit, desigur, la cărţile profe-
tice din Biblie, în principal la Isaia, ideea
fiind însă reliefată în toate scrierile profetice.
Prin învăţăturile Cuvântului lui Dumnezeu şi
ale Duhului Sfanţ sunt oamenii atraşi la
Dumnezeu.
6:46 Faptul că oamenii sunt învăţaţi de
Dumnezeu nu înseamnă că ei L-au văzut pe
El. Singurul care L-a văzut pe Tatăl este
Cel care a venit de la Dumnezeu, respectiv
Domnul Isus însuşi.
Toţi cei care sunt învăţaţi de Dumnezeu
sunt învăţaţi despre Domnul Isus Cristos,
deoarece învăţătura lui Dumnezeu îl are ca
subiect central pe Cristos.

6:47 Versetul 47 contsituie una din cele
mai scurte şi mai concise declaraţii din toată
Biblia cu privire la modul prin care poate fi
mântuit cineva. Domnul Isus a afirmat, în
cuvinte ce nu pot fi înţelese greşit, că oricine
crede în El are viaţă veşnică. Observaţi că
El a introdus aceste cuvinte extraordinare
prin expresia: „Adevărat, adevărat vă
spun". Acesta este unul din numeroasele
versete din Noul Testament care ne învaţă că
mântuirea nu se capătă prin fapte, nici prin
păzirea legii, nici prin apartenenţa la o bise-
rică, nici prin păzirea Regulii de Aur, ci, pur
şi simplu, prin credinţa în Domnul Isus
Cristos.
6:48,49 Apoi Domnul Isus afirmă că El
este pâinea vieţii, despre care a vorbit până
acum. Pâinea vieţii înseamnă, desigur,
pâinea care dă viaţă celor care se hrănesc cu
ea. Iudeii ridicaseră anterior subiectul manei
din pustiu şi-L provocaseră pe Domnul Isus
să creeze un produs la fel de minunat ca
mana. Aici Domnul le-a amintit că părinţii
lor se hrăniseră cu mana din pustiu şi muri-
seră. Cu alte cuvinte, mana fusese dată doar
pentru viaţa de aici, ea neavând putere să dea
viaţă veşnică celor care au mâncat din ea.
Prin expresia: „părinţii voştri," Domnul S-a
disociat de omenirea decăzută, lăsând să se
înţeleagă din nou dumnezeirea Lui unică.
6:50 în contrast cu mana, Domnul Isus
S-a numit pe Sine pâinea care se coboară
din cer. Dacă mănâncă cineva această pâine,
nu mai moare. Asta nu înseamnă că nu va
muri fizic, ci că va avea viaţă veşnică în cer.
Chiar dacă ar muri fizic, trupul lui va fi
înviat în ziua de pe urmă şi persoana respec-
tivă va petrece veşnicia cu Domnul.
în versetul acesta şi cele ce urmează,
Domnul Isus Se referă de mai multe ori la
oameni care mănâncă din El. Ce înseamnă
aceasta? Să însemne oare că oamenii trebuie
să mănânce din El în chip fizic, literal?
Evident ideea depăşeşte domeniul posibilu-
lui, find, în acelaşi timp total respingătoare.
Unii cred însă că Domnul S-ar fi referit la
faptul că, în cadrul Cinei Domnului ar trebui
să ne hrănim din El, că, în chip miraculos şi
tainic, pâinea şi vinul sunt transformate în
trupul şi sângele lui Cristos şi că, pentru a
putea fi mântuiţi, trebuie să ne împărtăşim
din aceste elemente. Dar nu asta a spus Isus.
Contextul arată clar că a mânca din El
înseamnă a crede în El. Când ne punem
încrederea în Domnul Isus Cristos, ca Mân-
tuitor al nostru, ni-L însuşim prin credinţă.
Ne împărtăşim din binefacerile Persoanei şi

loan

325

lucrării Lui. După cum a spus Augustin:
„Crede şi ai mâncat."
6:51 Isus este pâinea vie. El nu numai că
are viaţă proprie, ci şi dăruieşte altora aceas-
tă viaţă. Cei care mănâncă pâinea aceasta...
vor trăi în veci. Cum vine asta? Cum poate
Domnul să dea viaţă veşnică păcătoşilor
păcătoşi? Răspunsul îl găsim în ultima parte
a versetului: „Pâinea pe care o voi da Eu
este trupul Meu, pe care îl voi da pentru
viaţa lumii." Prin aceasta Domnul Isus le
îndrepta privirile spre moartea Sa pe cruce,
ce avea să se întâmple, prin care El avea sa-
şi dea viaţa ca preţ de răscumpărare pentru
păcătoşi. Trupul Său avea să fie frânt iar
sângele Lui avea să se verse ca jertfa pentru
păcat, El murind astfel în locul nostru, plă-
tind pentru păcatele noastre plata pe care noi
o meritam. Şi de ce avea să facă acest lucru?
El a făcut acest lucru pentru viaţa lumii. El
nu avea să moară doar pentru poporul evreu,
nici măcar pentru cei aleşi, ci moartea Sa
avea să aibă suficientă valoare pentru întrea-
ga lume. Asta nu înseamnă însă că întreaga
lume va fi mântuită, ci, mai degrabă că,
lucrarea Domnului Isus de la Calvar avea să
aibă suficientă valoare pentru a mântui
întreaga lume, dacă toţi oamenii ar veni la
Isus.
6:52 Iudeii continuau însă să se gândeas-
că în termeni literali la pâinea şi carnea
fizică. Gândurile lor nu se puteau ridica
deasupra lucrurilor acestei vieţi. Ei nu-şi
dădeau seama că Domnul Isus a recurs la
lucruri fizice, pentru a-i învăţa adevăruri
spirituale. Şi astfel s-au întrebat între ei cum
poate omul acesta, considerat de ei un om
oarecare, să-şi dea trupul pentru a fi mâncat
de alţii. O paraşută se deschide doar după ce
ai făcut saltul în gol, părăsind aparatul de
zbor. Credinţa precede vederea şi-ţi pregăteş-
te sufletul să înţeleagă, inima să creadă şi
voinţa să se supună. Toate întrebările tale ce
încep cu cuvântul „Cum?" îşi vor primi răs-
punsul când te vei supune autorităţii lui
Cristos, după cum a procedat şi Pavel, când
a strigat: rDoamne, ce vrei să fac?"
6:53 încă o dată, Isus, cunoscând toate
lucrurile, şi-a dat seama exact ce gândesc şi
spun ei. Şi astfel i-a avertizat solemn că dacă
nu mănâncă trupul Său şi nu beau sângele
Lui, nu au viaţă în ei. Asta nu se putea referi
în nici un chip la pâinea şi vinul de la Cina
Domnului. Când Domnul a instituit Cina Sa,
în noaptea în care a fost vândut, trupul Lui
nu fusese frânt încă iar sângele Lui nu fusese
vărsat. Ucenicii s-au împărtăşit din pâine şi

vin, dar nu au mâncat în chip literal trupul
Lui şi nu au băut sângele Lui. Domnul Isus
a afirmat doar faptul că dacă nu ne însuşim
prin credinţă valoarea jertfei Sale de pe
Calvar, a morţii Sale de acolo pentru noi, nu
vom putea fi niciodată mântuiţi. Noi trebuie
să credem în El, să-L primim, să ne încre-
dem în El şi să ni-L însuşim.
6:54 Comparând acest verset cu versetul
47, reiese clar că a mânca trupul Său şi a bea
sângele Lui înseamnă a crede în El. în verse-
tul 47 citim că: „Cine crede în Mine are
viaţă veşnică". în versetul 54 aflăm că ori-
cine mănâncă trupul Lui şi bea sângele
Lui are viaţă veşnică. Dar elementele egale
cu elementul principal sunt egale şi între ele.
A mânca trupul Lui şi a bea sângele Lui
înseamnă a crede în El. Toţi cei care cred în
El vor fi înviaţi în ziua de pe urmă. Asta se
referă, desigur, la trupurile celor care au
murit pe când ei credeau în Domnul Isus.
6:55 Trupul Domnului Isus este adevă-
rata hrană iar sângele Lui adevărata
băutură.22 Asta contrastează cu hrana şi
băutura din lumea aceasta, care au doar o
valoare temporară. Valoarea morţii Dom-
nului Isus" este însă veşnică. Cei care se
împărtăşesc din El prin credinţă primesc
viaţa care nu se va termina niciodată.
6:56 între El şi cei care cred în El există
o foarte strânsă unire. Oricine mănâncă
trupul Lui şi bea sângele Lui rămâne în El
şi El rămâne în acea persoană. Nimic nu ar
putea fi mai apropiat sau mai intim decât
această relaţie. Când mâncăm hrana fizică, o
introducem în însăşi fiinţa noastră, aceasta
devenind parte din noi înşine. Când îl accep-
tăm pe Domnul Isus ca Răscumpărător al
nostru, El pătrunde şi rămâne în viaţa noastră
iar noi, la rândul nostru, rămânem (adică
trăim în permanenţă) în El.
6:57 Domnul oferă în acest verset o altă
ilustraţie a legăturii strânse ce există între El
şi copiii Lui. Ilustraţia se referă la legătura
Sa proprie cu Dumnezeu Tatăl. Tatăl, care
este viu, L-a trimis pe Domnul Isus în lume.
(Expresia Tatăl, care este viu înseamnă
Tatăl care este Izvorul vieţii). Ca Om aici pe
pământ, Isus a trăit prin Tatăl. Viaţa Lui a
fost trăită în cea mai strânsă uniune şi armo-
nie cu Dumnezeu Tatăl. Dumnezeu a fost
centrul şi circumferinţa vieţii Sale. Scopul
Său a fost de a fi total preocupat cu Dumne-
zeu Tatăl. El a trăit aici pe pământ, ca Om, şi
lumea nu şi-a dat seama că El era Dumnezeu
manifestat în trup. Deşi El a fost înţeles
greşit de lume, El şi cu Tatăl au fost una. Ei

326

loan

au trăit în cea mai strânsă intimitate. Exact
aşa este şi cu credincioşii în Domnul Isus. Ei
se află aici în lume, sunt greşit înţeleşi de
lume, sunt urâţi şi adesea persecutaţi. Dar
pentru că au crezut şi şi-au pus încrederea în
Domnul Isus, ei trăiesc prin El. Viaţa lor
este strâns legată de viaţa Lui şi viaţa aceasta
nu se va sfârşi niciodată.
6:58 Versetul acesta pare să rezume tot
ce a spus Domnul în versetele precedente. El
este pâinea care S-a coborât din cer. El
este superior manei pe care au mâncat-o
părinţii în pustiu. Pâinea aceea a avut doar
o valoare trecătoare, fiind destinată doar
vieţii de aici. Dar Cristos este Pâinea lui
Dumnezeu, care dă viaţă veşnică tuturor
celor care se hrănesc din El.
6:59 Mulţimea L-a urmat pe Isus şi pe
ucenicii Săi de pe malul de nord-est al Mării
Galileii până la Capernaum. Se pare că
mulţimea L-a găsit pe Isus în sinagogă23,
unde Domnul a rostit mesajul despre Pâinea
vieţii.
6:60 între timp, numărul ucenicilor
Domnului Isus a depăşit cifra iniţială a celor
doisprezece de la început. Oricine îl urma şi
mărturisea că acceptă învăţăturile Sale era
cunoscut sub denumirea de ucenic. Dar nu
toţi cei cărora li se spunea ucenicii Lui erau
credincioşi adevăraţi. Mulţi din cei ce mărtu-
riseau că sunt ucenicii Lui au spus: „Cuvân-
tul acesta este prea tare." Cu alte cuvinte,
învăţătura Lui îi ofensa. Problema nu consta
în faptul că ei nu ar fi înţeles ce spunea El,
ci, mai degrabă, învăţătura în sine le repug-
na. Când au spus: „Cine poate să-1 înţelea-
gă" (textual: „cine poate să-1 audă?") au
făcut, de fapt, următoarea declaraţie: „Cine
poate suporta să audă o învăţătură atât de
insuportabilă?"
6:61 Găsim aici alte dovezi ale faptului
că Domnul avea o cunoştinţă perfectă. Isus
ştia exact ce spun ucenicii Lui. El ştia că ei
vociferează în legătură cu declaraţia Sa că a
venit din cer şi că nu le place că li s-a spus
că oamenii trebuie să mănânce trupul Său şi
să bea sângele Lui, pentru a avea viaţă veşni-
că. De aceea, El îi întreabă: „Aceasta vă
face să vă poticniţi?"
6:62 Ei s-au poticnit pentru că le-a spus
că a venit din cer. Acum El îi întreabă ce ar
crede ei dacă L-ar vedea suindu-Se înapoi
în cer—aşa cum ştia Domnul că va proceda
după învierea Sa. Ei au fost, de asemenea,
ofensaţi pentru că El a spus că oamenii
trebuie să mănânce trupul Său. Dar ce ar
gândi ei, dacă ar vedea trupul acela suindu-

Se unde era mai înainte? Cum ar putea
oamenii să mănânce trupul Lui fizic şi să bea
sângele Lui fizic, după ce S-a întors El la
Tatăl?
6:63 Oamenii aceştia se gândeau doar la
trupul fizic al lui Cristos, dar El le spune aici
că viaţa veşnică nu constă în a mânca carne
ci este de fapt lucrarea Duhului Sfânt al lui
Dumnezeu. Carnea nu poate da viaţă. Numai
duhul poate face acest lucru. Ei interpreta-
seră cuvintele Sale la modul propriu, fără sa-
şi dea seama că ele trebuie înţelese în mod
spiritual. Şi astfel aici Domnul le explică că
cuvintele pe care le-a rostit El sunt duh şi
viaţă. Atunci când cuvintele Sale referitoare
la necesitatea de a mânca trupul Său şi a bea
sângele Lui sunt înţelese în mod spiritual,
izvorând din credinţa în El, cei care acceptă
acest mesaj primesc viaţă veşnică.
6:64 Chiar pe când rostea aceste cuvinte,
Domnul Şi-a dat seama că unii din ascultăto-
rii Săi nu L-au înţeles, pentru că nu voiau să
creadă. Dificultatea nu consta atât de mult în
neputinţa lor de a crede, cât în refuzul de a
face acest lucru. Isus ştia de la început că
unii din urmaşii declaraţi ai Săi nu aveau să
creadă în El şi că unul din ucenicii Săi avea
să-L vândă. Desigur, Isus ştiuse toate aceste
lucruri încă din veşnicie, dar sensul acestui
verset este că probabil El a devenit conştient
de ele încă de la începutul lucrării Sale pe
pământ.
6:65 Apoi Domnul a explicat că din
pricina necredinţei lor le-a spus El anterior
că nimeni nu poate veni la El decât dacă i-a
fost dat de către Tatăl Său. Cuvintele acestea
sunt de natură să frângă orgoliul omului,
care crede că poate câştiga mântuirea prin
forţele proprii sau că aceasta i se cuvine.
Domnul Isus le-a spus oamenilor că până şi
puterea de a veni la El se poate primi doar
de la Dumnezeu Tatăl.
E. Diverse reacţii Ia cuvintele rostite de
Mântuitorul (6:66-71)
6:66 Aceste cuvinte rostite de Domnul
Isus au fost atât de dezagreabile pentru mulţi
dintre cei care îl urmaseră încât acum aceştia
L-au părăsit, nemaivoiind să aibă nimic de a
face cu El. Ucenicii aceştia nu au fost nicio-
dată credincioşi adevăraţi. Ei L-au urmat pe
Domnul din diverse motive, dar nu din
dragoste sinceră pentru El sau pentru că ar fi
apreciat adevărata Lui personalitate şi identi-
tate.
6:67 în acest punct Isus s-a întors spre
cei doisprezece ucenici şi i-a confruntat cu

loan

327

întrebarea dacă nu cumva şi ei doresc să-L
părăsească.
6:68 Răspunsul lui Petru este demn de
remarcat. El a spus, de fapt: „Doamne, cum
am putea să Te părăsim? T\i predai învăţătu-
rile care conduc la viaţa veşnică. Dacă Te
părăsim, nu mai avem la cine merge. A Te
părăsi înseamnă a ne pecetlui pierzarea."
6:69 Vorbind în numele celor doispreze-
ce, Petru a mai spus şi aceea că ei au ajuns
să creadă şi să cunoască că Domnul Isus este
Mesia, Fiul Dumnezeului celui viu.24 Ob-
servaţi din nou ordinea cuvintelor: să cre-
dem şi să cunoaştem. Mai întâi de toate, ei
şi-au pus încrederea în Domnul Isus Cristos
şi apoi au ajuns să cunoască faptul că El
este într-adevăr Cel care S-a declarat a fi.
6:70 în versetele 68 şi 69 Petru a vorbit
la persoana întîi plural, cuprinzându-i pe toţi
cei doisprezece ucenici. Aici în versetul 70,
Domnul Isus 1-a corectat, arătându-i că nu
trebuie să fie atât de sigur că toţi cei doispre-
zece sunt credincioşi adevăraţi. E drept că
Domnul îi alesese pe cei doisprezece uce-
nici, dar unul din ei era un diavol. Era în
mijlocul lor unul care nu împărtăşea convin-
gerile lui Petru cu privire la Domnul Isus
Cristos.
6:71 Domnul Isus ştia că Iuda Iscario-
teanul avea să-L vândă. El ştia că Iuda nu-
L acceptase niciodată ca Domn şi Mântuitor,
acesta fiind un alt exemplu al atotştiinţei
Domnului Isus. Avem, de asemenea, dovada
faptului că Petru nu era infailibil când a
vorbit în numele ucenicilor!
în discursul despre pâinea vieţii, Domnul
nostru a început cu o învăţătură destul de
simplă. Dar, pe măsură ce a înaintat în expu-
nerea mesajului, a devenit tot mai limpede
că iudeii au respins cuvintele Sale. Cu cât îşi
închideau mai mult inimile şi minţile faţă de
adevăr, cu atât mai dificile li se păreau învă-
ţăturile Domnului. în cele din urmă, El s-a
referit la necesitatea de a mânca trupul Său
şi de a bea sângele Lui. Ei bine, asta a fost
prea mult pentru ei! „Acestea sunt cuvinte
dificile. Cine le poate înţelege?" au spus ei,
renunţând de a-L mai urma. Respingerea
adevărului are drept urmare orbirea juridică.
Deoarece ei n-au voit să vadă, au ajuns într-
un punct în care n-au mai putut să vadă.
V. AL TREILEA AN AL LUCRĂRII
FIULUI LUI DUMNEZEU: IERUSA-
LIM (7:1-10:39)
A. Isus îşi mustră fraţii (7:1-9)
7:1 între capitolele 6 şi 7 există un hiat

de vreo câteva luni. Isus a rămas în Galile-
ea. El nu voia să stea în Iudeea, unde se
afla sediul iudeilor, deoarece aceştia căutau
să-L omoare. Există un consens aproape
unanim asupra faptului că iudeii25 menţionaţi
în acest verset au fost liderii sau dregătorii
naţiunii. Ei îl urau pe Domnul Isus cel mai
aprig şi căutau un prilej de a-L omorî.
7:2 Sărbătoarea Corturilor era unul din
evenimentele importante din calendarul
iudaic, ce cădea în perioada secerişului,.
celebrând faptul că iudeii au trăit în adăpos-
turi temporare sau colibe după ce au ieşit din
Egipt. Era o sărbătoare plină de veselie şi
bucurie, care anticipa momentul venirii lui
Mesia, când El avea să domnească peste
Israel, salvându-i pe israeliţi şi dându-le
prilejul de a trăi în pace şi prosperitate.
7:3 Fraţii Domnului amintiţi în versetul
3 i s-au născut probabil Măriei după naşterea
Iui Isus (unii îi numesc verişori sau rude
îndepărtate). Dar indiferent cât de mare era
gradul de înrudire cu Domnul Isus, fapt e că
asta nu le conferea automat calitatea de
oameni mântuiţi. Ei nu credeau cu adevărat
în Domnul Isus şi-i găsim aici spunându-I să
se ducă la Ierusalim, de Sărbătoarea Corturi-
lor, pentru a face unele minuni, dându-le
ucenicilor prilejul să vadă ce face. Ucenicii
din acest verset nu erau cei doisprezece, ci
mai degrabă cei care mărturisiseră că sunt
adepţii Domnului Isus în Iudeea.
Deşi ei n-au crezut în El, au dorit ca El
să se manifeste pe faţă. Poate că doreau să
aibă parte de o parte din această atenţie, ca
rude ale unei personaj renumit. Sau şi mai
probabil este că îl invidiau pentru faima Sa
şi L-au îndemnat să meargă în Iudeea, în
speranţa că acolo ar putea fi ucis.
7:4 Poate că aceste cuvinte au fost rostite
pe un ton sarcastic. Din spusele rudelor Sale
reiese că acestea credeau că Domnul caută
să-şi atragă publicitate. Ce alt motiv L-ar fi
determinat să facă toate aceste minuni în
Galileea, dacă nu acela de a deveni renumit?
— şi-au spus aceşti oameni. „Acum a venit
prilejul Tău", păreau ei să spună. „Te-ai
străduit să devii renumit. Prin urmare, acum
e momentul să Te duci la Ierusalim, când se
ţine sărbătoarea corturilor la care vor parti-
cipa sute de oameni şi astfel vei avea prilejul
de a face minuni pentru ei. Galileea este un
loc mult prea retras, unde minunile care le
faci sunt făcute, practic, în secret. Cum poţi
să procedezi astfel, când noi ştim că vrei să
devii binecunoscut?", la care au adăugat:
„Dacă faci aceste lucruri, arată-Te lumii."

328

loan

Ei par să gândească în felul următor: „Dacă
eşti cu adevărat Mesia, şi dacă faci aceste
minuni pentru a o dovedi, atunci de ce să nu
aduci aceste mărturii acolo unde vor avea
efect maxim, adică în Iudeea?"
7:5 Fraţii Lui nu aveau nici o dorinţă
sinceră de a-L vedea proslăvit. Ei nu cre-
deau cu adevărat că El este Mesia, nici nu
erau dispuşi să-şi pună încrederea în El.
Cuvintele lor au fost pline de sarcasm. Ini-
mile lor nu erau puse în ordine cu Domnul.
Cât de amară trebuie să fi fost pentru Dom-
nul constatarea că proprii Lui fraţi se îndoiau
de cuvintele şi faptele Lui! Şi totuşi, în viaţă
exact aşa se petrec lucrurile, când adesea cei
mai apropiaţi şi dragi lor se opun celor care
îl slujesc cu credincioşie pe Dumnezeu.
7:6 Viaţa Domnului s-a desfăşurat în
perfectă ordine, de la început până la sfârşit.
Fiecare zi şi fiecare pas pe care 1-a făcut —
toate au fost făcute în concordanţă cu un
plan prestabilit. Prilejul nimerit pentru a Se
manifesta deschis lumii nu sosise încă. El
ştia exact ce-L aştepta şi că nu este voia lui
Dumnezeu ca El să se ducă la Ierusalim în
acest punct şi să se prezinte public. Dar El
le-a amintit fraţilor Săi că vremea lor sosise,
că prilejul pentru ei era deja nimerit. Ei îşi
trăiau viaţa în funcţie de dorinţele şi pornirile
lor proprii, şi nu în ascultare de voia lui
Dumnezeu. Ei puteau să-şi croiască, după
bunul plac, planurile de voiaj, deoarece ei nu
voiau să facă decât voia lor proprie.
7:7 Lumea nu putea să-i urască pe fraţii
Domnului, deoarece ei îi aparţineau. Ei s-au
situat de partea lumii, împotriva lui Isus.
întreaga lor viaţă era în armonie cu mersul
lumii. Lumea din acest verset se referă la
sistemul clădit de om, în care nu există loc
pentru Dumnezeu şi pentru Cristosul Său:
lumea culturii, a artei, a educaţiei sau a
religiei. Şi în textul nostru, Iudeea reprezenta
sediul lumii, în ipostaza ei religioasă, deoa-
rece dregătorii iudeilor din Iudeea erau cei
care-L urau pe Cristos cel mai intens.
Lumea îl ura pe Cristos pentru că El a
mărturisit cu privire la faptul că faptele ei
erau rele. Ce trist comentariu asupra naturii
depravate a omului este să constatăm că
atunci când un Om fără păcat şi fără pată a
venit în lume, lumea a căutat sâ-L ucidă!
Perfecţiunea vieţii lui Cristos scotea în evi-
denţă marcanta imperfecţiune a tuturor
celorlalţi oameni. Aşa după cum linia dreap-
tă pune în evidenţă strâmbătatea unei linii în
zigzag, tot aşa venirea Domnului în această
lume a avut drept scop şi dezvăluirea omului

în toată păcătoşenia lui. Dar omul nu a putut
suferi să fie astfel demascat. în loc să se
pocăiască şi să-I ceară lui Dumnezeu îndura-
re, el a căutat să-L distrugă pe Cel care i-a
descoperit păcatul. Iată ce spune F.B. Meyer
în această privinţă.
Vai, cât de groaznică trebuie să fie mustrarea pe
care o poate administra Iubirea întrupată, când
afirmă, aşa cum a făcut-o în zilele când era pe
acest pământ, despre unii: „Lumea nu vă poate
urâ". A nu fi urât de lume; a fi flatat şi gâdilat
de lume este una din cele mai groaznice posturi
în care se poate găsi un creştin. „Cu ce am
greşit, de au ajuns să mă vorbească de bine?"
spunea odată unul din înţelepţii din vechime.
Absenţa urii lumii faţă de noi dovedeşte că nu
depunem mărturie prin viaţa noastră că faptele
ei sunt rele. Căldura iubirii pe care ne-o acordă
lumea dovedeşte că îi aparţinem. Prietenia cu
lumea este duşmănie cu Dumnezeu. Prin urma-
re, oricine vrea să fie prietenul lumii este duş-
manul lui Dumnezeu (loan 7:7; 15:19; Iacov
4:4).26
7:8 Domnul le-a spus fraţilor Săi să se
ducă la această sărbătoare — ceea ce relevă
un alt aspect trist, prezentându-i pe fraţii Lui
în postura de oameni care se pretindeau a fi
religioşi, ca unii care ţineau cu tot dinadinsul
să respecte Sărbătoarea Corturilor. Dar
Cristosul lui Dumnezeu se afla în tot acest
timp chiar în mijlocul lor, ei fiind însă total
lipsiţi de iubire reală pentru El. Omul e
foarte ataşat de ritualurile religioase, deoare-
ce pe acestea le poate îndeplini mecanic, fără
nici un interes pornit din inimă. De îndată ce
l-ai pus însă faţă în faţă cu Persoana lui
Cristos, se va simţi stingherit. Isus a spus că
nu se suie încă la acest praznic pentru că
vremea Lui nu a sosit încă deplin. El nu a
spus că nu se va duce deloc la praznic,
întrucât aflăm din versetul 10 că S-a dus
totuşi. Mai degrabă, El a vrut să spună că nu
se va duce cu fraţii Lui şi nu va prilejui o
manifestare publică, căci nu sosise timpul
pentru aceasta. Când se va duce, se va duce
în linişte, cu minimum de publicitate.
7:9 Şi astfel Domnul a rămas în Galile-
ea după ce fraţii Lui s-au suit la praznic. Ei
L-au lăsat în urmă pe Cel care putea să le
dea toată bucuria şi veselia pe care le simbo-
liza Sărbătoarea Corturilor.
B. Isus îi învaţă pe oameni în templu
(7:10-31)
7:10 La câtva timp după ce s-au suit

loan

329

fraţii Lui la Ierusalim, Domnul Isus s-a
deplasat şi El, în linişte, într-acolo. Ca iudeu
devotat, El dorea să participe la acest praz-
nic. Dar ca Fiul ascultător al lui Dumnezeu,
El nu putea face acest lucru pe faţă, ci numai
în secret.
7:11 Iudeii care II căutau la praznic
erau negreşit dregătorii ce căutau să-L ucidă.
Când au întrebat: „Unde este EI?" nu au
făcut-o pentru că ar fi dorit să I se închine,
ci, mai degrabă, pentru a-L distruge.
7:12 Este clar că prezenţa Domnului crea
o mare senzaţie în rândul mulţimilor. în grad
tot mai covârşitor, minunile pe care le săvâr-
şea El îi obligau pe oameni să se hotărască
în inima lor cu privire la identitatea Lui. Cu
ocazia sărbătoririi praznicului cortului din
anul acesta între oameni circula întrebarea
dacă El este un profet adevărat sau unul fals.
Unii ziceau că este bun; alţii ziceau: „Nu,
ci amăgeşte mulţimea."
7:13 Opoziţia conducătorilor iudei faţă
de Isus devenise între timp atât de intensă
încât nimeni nu îndrăznea să vorbească pe
faţă despre El. Negreşit mulţi dintre oame-
nii de rând au recunoscut în El pe adevăratul
Mesia al Israelului, dar nu îndrăzneau să iasă
la lumină şi să afirme acest lucru pe faţă,
temându-se că vor fi persecutaţi de liderii
evrei.
7:14 Cei care L-a auzit pe Mântuitorul se
mirau. Negreşit ceea ce i-a impresionat cel
mai mult au fost cunoaşterea de către El a
Vechiului Testament, ei fiind însă impresio-
naţi şi de gradul extrem de cuprinzător al
erudiţiei Sale şi de talentul de a-i învăţa pe
oameni. Ei ştiau că Isus nu frecventase nici
una din marile şcoli religioase ale vremii şi
nu puteau price deloc cum a dobândit educa-
ţia extraordinară pe care, evident, o poseda.
Lumea continuă să se mire şi adesea să se
plângă atunci când descoperă credincioşi ce
nu au frecventat seminare teologice, dar care
sunt capabili să predice şi să predea din
Cuvântul lui Dumnezeu.
7:16 Şi aici suntem confruntaţi cu scena
minunată în care Domnul a refuzat să-si
asume vreun merit pentru El însuşi, dându-I,
în schimb, toată slava Tatălui Său. Isus a
răspuns simplu că învăţătura Lui nu-I apar-
ţinea, ci că venea de la Cel care L-a trimis.
Tot ce rostea Domnul şi-i învăţa pe oameni
provenea de la Tatăl, fiind exact lucrurile pe
care I-a spus El să le rostească şi să le pre-
dea. El nu acţiona independent de Tatăl.
7:17 Dacă iudeii ar fi dorit cu adevărat
că afle dacă mesajul Lui era adevărat sau nu,

ar fi fost uşor să obţină răspunsul. Dacă
cineva doreşte cu adevărat să facă voia lui
Dumnezeu, atunci Dumnezeu îi va descoperi
dacă învăţăturile lui Cristos sunt divine, sau
dacă Domnul a vorbit doar de la Sine, pre-
dând doar ceea ce-L interesa pe El. Găsim
aici o minunată făgăduinţă pentru toţi cei
care caută cu sinceritate adevărul. Dacă este
cineva sincer şi doreşte să cunoască adevă-
rul, Dumnezeu i-1 va revela. „Ascultarea este
organul cunoaşterii spirituale."
7:18 Oricine vorbeşte de Ia sine, adică
după voia lui, caută slava lui însuşi. Dar nu
aşa era cu Domnul Isusv El căuta slava
Tatălui Care L-a trimis. întrucât motivele
ale erau de o puritate absolută, mesajul Lui
era absolut adevărat. în EI nu era nici o
nedreptate.
Isus este Singurul despre care se pot
spune vreodată asemenea lucruri. Toţi cei-
lalţi învăţători au predat un mesaj în care, în
mod inevitabil, s-au strecurat unele motive
egoiste. Fiecare slujitor adevărat al Domnu-
lui trebuie să dorească din răsputeri ca să-L
slăvească pe Dumnezeu, mai degrabă decât
pe sine însuşi, prin slujirea sa.
7:19 Domnul aduce o acuzaţie directă
împotriva iudeilor, în acest verset. El le
aminteşte astfel că Moise le-a dat legea. Ei
se făleau cu faptul că erau deţinătorii legii,
dar uitau că simpla posedare a legii nu le
conferea nici o virtute. Legea pretindea
ascultare de preceptele sau poruncile ei. Deşi
ei se făleau cu legea, evident nici unul din ei
n-o respecta, deoarece, chiar în acele mo-
mente căutau să-L ucidă pe Domnul Isus.
Or, legea interzicea în mod expres uciderea.
Ei călcau legea în înseşi intenţiile lor faţă de
Domnul Isus Cristos.
7:20 Oamenii au simţit tăişul ascuţit al
acuzaţiei lui Isus, dar, în loc să recunoască
că are dreptate, ei au început să se poarte
abuziv faţă de El, spunând că e posedat de
un demon şi negând că vreunul din ei ar
căuta să-L omoare.
7:21 Isus se referă acum la vindecarea
neputinciosului de la scăldătoarea Betesda
— acea minune a Sa care a stârnit ura con-
ducătorilor iudei împotriva Sa, constituind
momentul decisiv al conturării complotului
lor de a-L ucide. Domnul le-a amintit că El
a săvârşit o lucrare şi ei toţi s-au mirat de
ea, dar nu cu admiraţie, ci mai degrabă fiind
şocaţi de faptul că a putut săvârşi această
faptă în ziua de sabat.
7:22 Legea lui Moise poruncea ca orice
copil de parte bărbătească să fie tăiat împre-

330

loan

jur la opt zile după naştere (De fapt, circum-
cizia nu a avut obârşia odată cu apariţia lui
Moise, ea find practicată de „părinţi", adică
de Avraam, Isaac, Iacob şi alţii). Chiar dacă
ziua a opta cădea de sabat, iudeii nu conside-
rau că este greşit să facă circumcizia băieţe-
lului, considerând actul drept o lucrare abso-
lut necesară, pe care Domnul o îngăduia.
7:23 Dacă tăiau împrejur un copilaş în
ziua de sabat, pentru a respecta legea lui
Moise privitoare la circumcizie, de ce-I
băgau atunci de vină Domnului Isus că 1-a
vindecat deplin pe un om în ziua de sabat?
Dacă legea permitea înfăptuirea unei fapte
absolut necesare în sabat, oare nu îngăduia şi
săvârşirea unei fapte de milostenie?
Circumcizia este o intervenţie chirurgi-
cală minoră, ce se efectuează la copilul de
parte bărbătească. Evident, este o operaţie
dureroasă iar beneficiile ei minime, pe plan
fizic. In contrast cu aceasta, Domnul Isus a
vindecat complet un om în ziua de sabat iar
iudeii I-au găsit vină pentru asta.
7:24 Problema iudeilor consta în faptul
că judecau lucrurile după înfăţişarea lor
exterioară, şi nu după adevărata realitate
lăuntrică. Judecata lor nu era dreaptă. Lu-
crări care li se păreau absolut legitime, a-
tunci când erau înfăptuite de ei, le conside-
rau total greşite, când erau săvârşite de
Domnul. Natura omenească întotdeauna
tinde să judece după vedere, mai degrabă
decât în funcţie de adevărata realitate. Dom-
nul Isus nu călcase legea lui Moise, ci ei
înşişi o călcau, prin ura lor oarbă şi total
lipsită de temei împotriva Lui.
7:25 între timp, la Ierusalim a ajuns un
fapt binecunoscut că liderii iudei complotau
împotriva Mântuitorului. Unii din oamenii
simpli din cetate se întrebau dacă El este Cel
pe care-L urmăreau dregătorii.
7:26 Ei nu puteau pricepe cum de I se
permitea Domnului Isus să vorbească atât de
liber şi de îndrăzneţ. Dacă dregătorii îl urau
atît de mult cât lăsaseră să se înţeleagă, cum
se face că îl lăsau să continue misiunea? Să
se fi datorat acest lucru faptului că între timp
şi-au dat seama că este cu adevărat Mesia,
cel care declarase El singur că este?
7:27 Cei care nu credeau că Isus este
Mesia credeau că ştiu de unde provine El. Ei
credeau că El e din Nazaret. Pe mama Lui o
cunoşteau şi trăiau cu impresia că tatăl lui
era Iosif. între iudeii din vremea aceea per-
sista convingerea că atunci când va veni
Mesia, faptul se va petrece subit şi misterios.
Ei erau în totală necunoştinţă de cauză cu

privire la faptul că El se va naşte ca un
copilaş mic, urmând apoi procesul normal al
dezvoltării şi atingerii maturităţii. Se cuve-
nea însă ca ei să ştie din Vechiul Testament
că El se va naşte la Betleem şi nu să mani-
feste această atitudine de totală ignoranţă
faţă de aceste amănunte de preţ privitoare la
venirea lui Mesia. Acesta e motivul pentru
care au declarat: „Când va veni Cristosul
nimeni nu va şti de unde este".
7:28 în acest punct Isus a strigat către
oamenii care se adunaseră şi audiau conver-
saţia. Despre aceştia Domnul spune că îl
cunosc şi că ştiu de unde a venit — desigur,
prin asta înţelegându-se că îl cunoşteau doar
ca Om, ca Isus din Nazaret. Dar nu ştiau că
El era în acelaşi timp Dumnezeu — fapt pe
care li—1 explică El în restul versetului.
în ce priveşte umanitatea Lui, El a locuit
la Nazaret. Dar ei trebuiau să-şi dea seama şi
de faptul că El nu a venit de la Sine, ci că a
fost trimis de Dumnezeu Tatăl, pe care
oamenii aceştia nu-L cunoşteau. Prin aceste
cuvinte, Domnul Isus S-a declarat egal cu
Dumnezeu. El nu a venit de la El însuşi,
adică având doar propria Sa autoritate sau ca
să-Şi facă propria Sa voie. Mai degrabă, El
a fost trimis în lume de Dumnezeul adevă-
rat, Dumnezeu pe care ei nu-L cunoşteau.
7:29 Dar El îl cunoştea. El a locuit cu
Dumnezeu din veşniciile veşniciilor şi a fost
egal cu Dumnezeu Tatăl în toate privinţele.
Aşadar, atunci când Domnul a spus că El
este de la Dumnezeu, El nu a afirmat doar că
a fost trimis de la Dumnezeu, ci că a locuit
dintotdeauna cu Dumnezeu şi că este egal cu
El în toate aspectele. Prin sintagma: „EI M-a
trimis" Domnul a afirmat în termenii cei
mai clari cu putinţă că El este Cristosul lui
Dumnezeu, Unsul, pe Care Dumnezeu L-a
trimis în lume să realizeze lucrarea de răs-
cumpărare.
7:30 Iudeii au înţeles sensul cuvintelor
lui Isus şi şi-au dat sema că El S-a declarat a
fi Mesia. Ei au considerat această declaraţie
o blasfemie şi au încercat să-L aresteze, dar
nu au putut pune mâna pe El fiindcă nu
venise încă ceasul. Puterea lui Dumnezeu
L-a păzit pe Domnul Isus de uneltirile mâr-
şave ale oamenilor, până când a sosit timpul
ca El să fie adus ca jertfa pentru păcat.
7:31 în realitate, mulţi din popor au
crezut în Domnul Isus. Ne-ar place să cre-
dem că au fost pătrunşi de o credinţă auten-
tică. Iată cum gândeau ei: Ce ar mai putea
face Isus ca să dovedească că este Mesia?
Când va veni Cristosul — în cazul în care

loan

331

Isus nu este Mesia — va putea El săvârşi
semne mai numeroase şi mai minunate decât
cele făcute de Isus? Evident, din felul cum
au formulat întrebarea, ei au crezut că minu-
nile lui Isus au avut drept scop să dovedeas-
că că El este Mesia cel adevărat.
C. Duşmănia fariseilor (7:32-36)
7:32 Amestecându-se în rîndurile mulţi-
mii, fariseii au tras cu urechea la vorbele
oamenilor şi au prins de veste că se discută,
pe ascuns, despre acest subiect. Mulţimea
vorbea în şoaptă despre Mântuitorul, nu
pentru că s-ar fi plâns împotriva Lui, ci
dintr-un sentiment de admiraţie faţă de El.
Fariseii s-au temut ca nu cumva prin aceasta
să se creeze o mişcare uriaşă de acceptare a
lui Isus, şi astfel au trimis aprozii să-L ares-
teze.
7:33 Cuvintele din versetul 33 au fost
adresate, evident, aprozilor care au venit să-
L aresteze, dar şi fariseilor şi oamenilor în
general.
Domnul Isus nu a şovăit deloc cu privire
la afirmaţiile făcute de El anterior, cu privire
la identitatea Sa. Ba dimpotrivă, El a întărit
şi mai mult aceste declaraţii, amintindu-le că
nu va mai fi văzut în mijlocul lor decât
pentru puţină vreme, după care se va întoar-
ce la Tatăl care L-a trimis. Negreşit asta i-a
întărâtat şi mai mult pe farisei.
7:34 Va veni ziua când fariseii II vor
căuta şi nu-L vor mai găsi. Va veni în viaţa
lor ziua în care vor avea nevoie de un Mân-
tuitor, dar va fi prea târziu. El se va fi întors
în cer şi, din pricina necredinţei şi răutăţii
lor, ei nu I se vor putea alătura Lui acolo.
Cuvintele din versetul acesta sunt încărcate
de o semnificaţie cu totul solemnă. Ele ne
amintesc că există posibilitatea ca cineva să
piardă prilejul de a fi mântuit. Oamenii au
astăzi prilejul să fie mântuiţi. Dacă resping
acest prilej, s-ar putea să nu-1 mai aibă nicio-
dată.
7:35 Iudeii nu au înţeles sensul cuvinte-
lor Domnului. Ei nu şi-au dat seama că El se
va întoarce în cer. Ei au crezut că El va
pleca, probabil, într-un nou turneu de predi-
care şi de slujire a iudeilor împrăştiaţi în
rândurile grecilor, crezând că poate chiar îi
va învăţa şi pe greci.
7:36 Din nou ei îşi exprimă mirarea faţă
de cuvintele Sale. Ce a vrut El să spună când
a zis că îl vor căuta şi nu-L vor găsi? Unde
s-ar putea duce, fără să poată fi urmat de ei?
Iudeii au ilustrat prin această întrebare totala
stare de orbire spirituală, în care i-a adus

necredinţa lor. Nu există beznă mai întune-
cată decât aceea ce sălăşluieşte în inima
celui care refuză să-L accepte pe Domnul
Isus. Chiar în zilele noastre întâlnim expresia
(în engleză, n.tr.) „nu e orb mai mare decât
cel ce refuză să vadă" — caz identic cu cel
prezentat aici. Oamenii aceştia nu voiau să-L
accepte pe Domnul Isus şi, prin urmare, nu
puteau să facă acest lucru.
D. Făgăduinţa Duhului Sfânt (7:37-39)
7:37 Deşi Vechiul Testament nu amin-
teşte acest lucru, iudeii aveau între altele
ceremonia de a lua apă din Scăldătoarea
Si loam şi de a o turna într-un lighean de
argint, lângă altarul unei jertfe arse, pentru
fiecare din primele şapte zile ale Sărbătorii
Corturilor. Dar în ziua a opta trebuia să
înceteze acest act al turnării apei, fapt de
natură a evidenţia şi mai mult caracterul
extraordinar al ofertei lui Cristos de a da apa
vieţii veşnice. Iudeii îndepliniseră mecanic
această ceremonie religioasă, dar inimile lor
nu erau satisfăcute, deoarece ei nu au înţeles
semnificaţia profundă a praznicului. înainte
de a se duce la casele lor, în ziua de pe
urmă, ziua cea mare a sărbătorii, Isus a
stat în picioare şi a strigat către ei. El i-a
invitat să vină la El, pentru a li se stampară
toată setea spirituală. Fiţi cât se poate de
atenţi la aceste cuvinte: invitaţia Lui este
adresată tuturor. Evanghelia Lui este o evan-
ghelie cu caracter universal. Nu există nici o
persoană care să nu poată fi mântuită, dacă
vine la Cristos.
Dar observaţi şi condiţia care se pune.
Scriptura spune: „Dacă însetează cineva."
„Setea" din acest verset se referea la o ne-
voie spirituală. Dacă nu ajunge cineva să-şi
dea seama că este păcătos, nu va fi mântuit
niciodată. Dacă nu-şi dă seama că este pier-
dut, nu va dori să fie găsit. Dacă nu este
cineva conştient că din viaţa lui lipseşte un
lucru esenţial, niciodată nu se va apropia de
Domnul, pentru a i se împlini această nevoie.
Mântuitorul a invitat sufletul însetat să vină
la El — nu la biserică, la predicator, la apa
botezului sau la Cina Domnului, ci Isus a
zis: „Să vină la Mine." Nimeni altul şi
nimic altceva nu ne va fi de folos. „Să vină
la Mine şi să bea." Termenul „să bea" de
aici înseamnă să şi-L însuşească pe Cristos,
pentru el însuşi. înseamnă a ne pune încrede-
rea în El, ca Domn şi Mântuitor. înseamnă
a-L introduce în viaţa noastră, cum am intro-
duce apa dintr-un pahar în trupul nostru.
7:38 Versetul 38 demonstrează că a veni

332

loan

la Cristos şi a bea este acelaşi lucru cu a
crede în El. Toţi cei care cred în El vor avea
nevoile acoperite şi vor primi râuri de bine-
cuvântări spirituale, care vor curge de la el
înspre alţii. De-a lungul întregului Vechi
Testament găsim propovăduită învăţătura
potrivit căreia cei care îl vor accepta pe
Mesia vor fi ajutoraţi ei înşişi şi vor fi canale
prin care vor fi binecuvântaţi şi alţii. (Vezi,
de exemplu, Isaia 55:1.) Expresia „din
inima lui vor curge râuri de apă vie"
înseamnă că din străfundul fiinţei acelei
persoane care L-a primit pe Domnul Isus vor
izvorî şi se vor revărsa râuri de binecuvântări
spre alţii, aducându-le ajutor. Scott scoate în
evidenţă că deşi, de obicei, când bem un
lichid, o facem sorbind câte puţin o dată, din
mai multe înghiţituri, toate acestea adunate
la un loc dau o confluenţă uriaşă ca un râu.
Comentatorul Temple ne avertizează: „Nu se
poate ca cineva în care locuieşte Duhul Sfânt
să-L păstreze numai pentru el. Acolo unde
este prezent Duhul, El se revarsă. Iar dacă nu
există această revărsare, înseamnă că Duhul
nu este prezent acolo."
7:39 Se afirmă clar că expresia „apă vie"
se referă la Duhul Sfânt. Versetul 39 este
foarte important, deoarece ne învaţă că toţi
cei care îl primesc pe Domnul Isus Cristos îl
primesc şi pe Duhul lui Dumnezeu. Cu alte
cuvinte, nu este adevărată afirmaţia unora că
Duhul Sfânt vine să locuiască în oameni la
câtva timp după convertirea acestora. Verse-
tul acesta afirmă clar şi răspicat că toţi cei
care cred în Cristos îl primesc pe Duhul. La
data când a rostit Domnul Isus aceste cuvin-
te, Duhul Sfânt nu fusese dat încă. Abia
după ce Domnul Isus S-a întors în cer şi a
fost proslăvit, S-a coborât Duhul Sfânt, la
Rusalii. Din acel moment, fiecare credincios
adevărat în Domnul Isus Cristos a avut în el
prezenţa Duhului Sfânt.
E. Opinii împărţite cu privire la Isus
(7:40-52)
7:40,41 Mulţi din cei ce ascultau au fost
convinşi acum că Domnul Isus este Profetul
la care s-a referit Moise în Deuteronom
18:15, 18. Alţii erau chiar pregătiţi să recu-
noască că Isus este Cristosul, Mesia. Dar
unii credeau că nu e posibil acest lucru. Ei
credeau că Isus vine din Nazaretul Galileii,
or, nici o profeţie din Vechiul Testament nu
spune că Cristosul va veni din Galileea.
7:42 Iudeii aceştia aveau dreptate, când
credeau că Cristosul va veni din oraşul
Betleem şi că va fi descendent al lui David.

Dacă s-ar fi ostenit să întrebe, ar fi aflat însă
că Isus într-adevăr 5-a născut în Betleem şi
că a fost descendent direct al lui David, prin
Maria.
7:43 Datorită acestei diversităţi de opinii
şi din pricina ignoranţei lor generale, s-a
făcut dezbinare în mulţime din cauza lui
Cristos. Tot aşa este şi astăzi. Oamenii sunt
împărţiţi în opiniile lor cu privire la Isus
Cristos. Unii spun că El a fost cel mai mare
Om care a trăit vreodată. Dar cei care cred în
Cuvântul lui Dumnezeu ştiu că „Cristos...
este mai presus de toate [toţi], Dumnezeu
binecuvântat în veci" (Rom. 9:5).
7:44 între timp continuau eforturile de
a-L aresta pe Domnul Isus, dar nimeni nu a
reuşit să-L prindă. Atâta timp cât o persoană
umblă în voia lui Dumnezeu, nu există
putere de pe pământ care să-1 poată împiedi-
ca. „Suntem nemuritori, până când ne vom
sfârşi lucrarea." Vremea Domnului nu sosise
şi astfel oamenii nu puteau să-I facă nici un
rău.
7:45 Acum fariseii şi preoţii cei mai de
seamă au trimis slujitori ca să-L prindă pe
Isus. Dar slujitorii aceştia s-au întors fără
să-L fi prins pe Isus. Mai marii preoţilor şi
fariseii au fost iritaţi de acest eşec şi i-au
întrebat de ce nu L-au adus pe Isus.
7:46 Avem aici un caz în care oameni
păcătoşi au fost obligaţi să-L vorbească de
bine pe Mântuitorul, în pofida faptului că ei
înşişi nu-L acceptau. Ei sunt cei ce au rostit
memorabilele cuvinte: „Niciodată n-a vor-
bit vreun om ca Omul acesta!" Negreşit
aceşti aprozi ascultaseră mulţi oameni de-a
lungul anilor, dar niciodată nu mai auziseră
pe cineva vorbind cu atâta autoritate, har şi
înţelepciune.
7:47, 48 în efortul de a-i intimida pe
aprozi, fariseii i-au acuzat că au fost amăgiţi
de Isus şi le-au amintit că nici unul din
dregătorii poporului Israel nu credea în El.
Ce groaznic argument este acesta! Era spre
ruşinea lor faptul că nici unul din fruntaşii
naţiunii iudaice nu L-a recunoscut pe Mesia,
când a venit El.
Fariseii aceştia nu numai că refuzau ei
înşişi să creadă în Domnul Isus, dar e limpe-
de că voiau ca nici alţii să nu creadă în El.
Tot aşa este şi în zilele noastre. Mulţi din cei
care nu voiesc să fie mântuiţi fac tot posibi-
lul ca să împiedice rudele şi prietenii lor să
fie mântuiţi.
7:49 Aici fariseii numesc marea masă de
iudei ignoranţi şi blestemaţi. Argumentul lor
pare să spună că dacă oamenii de rând ar

loan

333

cunoaşte, cât de cât, Scriptura, ar şti că Isus
nu este Mesia. Profund rătăciţi erau însă
fariseii, nu iudeii de rând!
7:50 în acest punct intervine Nicodim,
cel care a venit la Isus noaptea şi a aflat că
trebuie să se nască din nou. S-ar părea, din
acest verset, că Nicodim şi-a pus, până la
urmă, încrederea în Isus Cristos, fiind salvat.
El iese în faţă, în acest test, detaşându-se de
restul fruntaşilor evrei, spunând un cuvânt în
favoarea Domnului Său.
7:51 Ideea subliniată de Nicodim a fost
că iudeii nu I-au acordat lui Isus un trata-
ment cinstit. Legea iudaică nu-1 judeca pe un
om înainte de a-i audia cazul. Se temeau ei
oare de realitate? Răspunsul e că, într-ade-
văr, se temeau ca nu cumva să fie scoase la
lumină faptele adevărate ale problemei.
7:52 Acum fruntaşii îşi îndreaptă furia
împotriva unuia din cercul lor, respectiv
Nicodim. Ei îl întreabă, în batjocură, dacă nu
cumva şi el este unul dintre cei ce L-au
urmat pe Isus din Galileea? Oare nu ştie el
că Vechiul Testament nu pomeneşte de nici
un profet că ar proveni din Galileea? Şi în
această privinţă dregătorii iudei şi-au arătat
ignoranţa. N-au citit ei niciodată despre
profetul Iona, care era originar din Galileea?
7:53 Sărbătoarea Corturilor s-a terminat
şi oamenii s-au întors la casele lor. Unii îl
întâlniseră pe Isus faţă în faţă şi se încrezu-
seră în El. Dar cei mai mulţi L-au respins iar
liderii poporului Israel erau mai îndârjiţi ca
oricând în hotărârea lor de a-L distruge,
întrucât îl considerau o ameninţare la religia
şi modul lor de viaţă.
F.  Femeia prinsă în adulter (8:1-11)
8:1 Versetul acesta este strâns legat de
ultimul verset din capitolul 7. Legătura se va
observa mai bine dacă vom uni cele două
versete astfel: „Şi toţi oamenii s-au întors la
casele lor, dar Isus S-a dus pe Muntele
Măslinilor." Cu adevărat rostise Domnul
cuvintele: „Vulpile au vizuini şi păsările
cerului au cuiburi, dar Fiul Omului nu are
unde să-Şi plece capul."
8:2 Muntele Măslinilor nu era departe de
templu. Dis-de-dimineaţă, Domnul Isus a
coborât versantul Muntelui Măslinilor, a
traversat valea Chedron şi a urcat din nou în
cetate, unde se afla templul. Toţi oamenii
au venit la El şi El a stat jos şi i-a învăţat.
8:3 Cărturarii (un grup de oameni care
se ocupau cu copierea şi predarea Scripturi-
lor) împreună cu fariseii erau nerăbdători
să-L prindă pe Isus în vreun vicleşug, să

spună ceva care să le dea prilejul să-I aducă
o învinuire. I-au adus astfel o femeie ce
fusese prinsă în actul adulterului şi au pus-o
să stea în mijlocul mulţimii, probabil faţă în
faţă cu Isus.
8:4 Femeia a fost acuzată, pe drept, de a
fi comis adulter, căci nu găsim nici un temei
din textul biblic din care să reiasă că nu ar fi
comis acest păcat groaznic. Dar unde era
bărbatul cu care păcătuise? De atâtea ori în
viaţă femeile au fost pedepsite, în timp ce
bărbaţii, care au fost adevăraţii autori ai
păcatului, au rămas nepedepsiţi.
8:5 Era limpede că-I întinseseră Domnu-
lui o cursă, încercând să-L determine să con-
trazică Legea lui Moise. Dacă reuşeau în
această privinţă, atunci ar fi putut spera să
întărâte oamenii de rând împotriva lui Isus.
Şi astfel ei îi amintesc Domnului că Moise,
în lege, poruncea ca o persoană prinsă în
actul adulterului să fie omorâtă cu pietre.
Sperând că li se vor împlini planurile lor
mârşave, fariseii se aşteptau ca Domnul să
contrazică legea lui Moise şi astfel I-au cerut
părerea. Ei credeau că dreptatea şi legea lui
Moise îi îndreptăţeau să facă din această
femeie un exemplu, după cum se exprimă
Darby:
Inima omului depravat se va simţi mângâiată şi
alinată, dacă va găsi măcar o singură persoană
care este mai rea decât el însuşi, dacă îşi va
putea închipui că păcatul mai mare pe care 1-a
săvârşit altcineva poate să-1 scuze pe el însuşi.
Şi astfel, acuzându-1 şi învinuindu-1 vehement pe
altul, el uită de propria lui răutate, bucurându-se
în felul acesta de nelegiuire.28
8:6 Neavând nici un temei de a-L acuza
pe Domnul, ei se străduiesc să născocească
o acuzaţie. Ei ştiau că dacă o va lăsa pe
femeie să se ducă în pace, prin aceasta se va
opune Legii lui Moise şi ei vor putea să-L
acuze că e nedrept. Pe de altă parte, dacă o
va condamna pe femeie la moarte, se vor
putea folosi de acest pretext pentru a arăta că
este duşman al stăpânirii romane şi, în ace-
laşi timp, că este lipsit de milă. Isus S-a
plecat şi a scris cu degetul pe pământ. Nu
se poate şti ce anume a scris El. Mulţi sunt
convinşi că ştiu, dar realitatea e că Biblia,
pur şi simplu, nu ne spune ce a scris El.
8:7 Profund nemulţumiţi, iudeii insistau
ca Domnul să le dea răspuns. Atunci Isus a
spus că pedeapsa pentru călcarea legii trebu-
ie executată, dar că trebuie adusă la îndepli-

334

loan

nire de către cei care nu au comis nici un
păcat. în felul acesta, Domnul a susţinut
Legea lui Moise. El nu a spus că femeia
trebuie scutită de pedeapsa legii, ci i-a acuzat
pe fiecare din oamenii aceia de a fi păcătuit
ei înşişi. Cei care îşi asumă rolul de judecă-
tor al altora trebuie să fie ei înşişi curaţi.
Versetul acesta e folosit adesea de unii
pentru a scuza păcatul, pe motiv că nu ni se
poate imputa o faptă rea, deoarece toţi cei-
lalţi au comis şi ei o faptă rea. Dar versetul
acesta nu scuză păcatul, ci-i condamnă pe
cei care sunt vinovaţi, chiar dacă nu au fost
prinşi niciodată.
8:8 încă o dată, Mântuitorul S-a aplecat
şi a scris pe pământ. Aici în capitolul 8
găsim singurele cazuri consemnate când Isus
ar fi scris ceva iar ceea ce a scris s-a şters de
mult de pe pământ.
8:9 Cei care au acuzat-o pe femeie au
fost mustraţi în conştiinţa lor şi n-au mai
avut nimic de zis, plecând de acolo, unu câte
unu, căci toţi erau vinovaţi, de la cel mai
vârstnic până la cel mai tânăr. Isus a rămas
singur, cu femeia.
8:10 în harul Său minunat, Domnul Isus
i-a arătat femeii că toţi pârâşii ei s-au făcut
nevăzuţi, negăsindu-se nici o persoană din
mulţime care s-o condamne.
8:11 „Doamne" din versetul acesta ar
putea să însemne, mai degrabă, „Domnule"
Când femeia a spus: „Nimeni, Domnule",
Domnul a rostit minunatele cuvinte: „Nici
eu nu te condamn. Du-te şi nu mai păcă-
tui!" Domnul nu a pretins că ar avea autori-
tate civilă în această chestiune. Guvernul
roman era învestit cu acea putere şi Domnul
nu a trecut peste asta. El nici nu a condam-
nat-o, nici nu a iertat-o, căci nu avea atribu-
ţia respectivă în acel moment. Dar El a
avertizat-o totuşi să se lase de păcat.
în primul capitol din loan, am aflat că
„harul şi adevărul au venit prin Isus Cristos".
Aici găsim un exemplu al acestora. în cuvin-
tele: „nici eu nu te condamn", avem un
exemplu al harului. Cuvintele „du-te şi nu
mai păcătui" sunt cuvintele adevărului.
Domnul nu a spus: „Du-te şi ai grijă să
păcătuieşti cât mai puţin." Isus Cristos este
Dumnezeu şi norma Sa este perfecţiunea
absolută. El nu poate aproba păcatul, sub
nici o formă sau gradaţie a sa. Şi astfel, El
aşează înaintea ei standardul perfect al lui
Dumnezeu însuşi.29
G. Isus Lumina Lumii (8:12-20)
8:12 Scena se mută acum la trezoreria

templului (vezi v. 20)..O mulţime de oameni
continua să-L urmeze pe Isus. El s-a întors
spre ei şi a făcut una din marile declaraţii
privitoare la mesianitatea Lui, spunând: „Eu
sunt lumina lumii." în mod natural, lumea
se află în întunericul păcatului, ignoranţei şi
debusolării. Lumina lumii este Isus. Fără El,
nu există izbăvire de bezna păcatului. Fără
El nu există nici o călăuzire pe cărarea vieţii,
nici o putinţă de a cunoaşte sensul real al
vieţii şi lucrurile veşniciei. Isus a făgăduit că
oricine vine după El nu va umbla în întune-
ric, ci va avea lumina vieţii.
A-L urma pe Isus înseamnă a crede în El.
Mulţi oameni se amăgesc cu concepţia
greşită că pot trăi cum a trăit Isus şi fără să
se nască din nou. A-L urma pe Isus înseam-
nă a veni la El cu pocăinţă din inimă, a Te
încrede în El ca Domn şi Salvator al tău şi
apoi a-I consacra întreaga ta viaţă. Cei care
fac aşa dispun de călăuzire în viaţă, având
speranţa vie şi luminoasă a vieţii cu El,
dincolo de mormânt.
8:13 Fariseii L-au confruntat acum pe
Isus cu o chestiune din lege, amintindu-I că
El aducea mărturie proprie despre El însuşi.
Mărturia cuiva despre sine nu era conside-
rată suficientă, deoarece cei mai mulţi oa-
meni sunt părtinitori, dând dovadă de preju-
decată. Fariseii nu se sfiau să pună sub
semnul întrebării cuvintele lui Isus. în fapt,
ei se îndoiau din capul locului că acestea ar
fi adevărate.
8:14 Domnul a recunoscut că, de obicei,
este nevoie de doi sau trei martori. Dar în
cazul acesta mărturia Lui era absolut ade-
vărată, întrucât El este Dumnezeu. El ştia că
vine din cer şi să se va întoarce în cer. Dar ei
nu ştiau de unde vine El şi unde se va în-
toarce. Ei credeau că este un oarecare, ca ei
înşişi şi nu credeau că este Fiul etern, cel
deopotrivă cu Tatăl.
8:15 Fariseii îi judecau pe alţii după
înfăţişare şi potrivit normelor strict omeneşti.
Ei îl considerau pe Isus a fi tîmplarul din
Nazaret şi niciodată nu au admis că ar putea
fi diferit de toţi ceilalţi oameni care au trăit
vreodată pe pământ. Domnul Isus a spus că
nu judecă pe nimeni. Asta ar putea însemna
că nu-i judeca pe oameni după normele
lumii, cum făceau fariseii. Sau ar mai putea
însemna că scopul venirii Lui în lume nu a
fost acela de a-i judeca pe oameni, ci de a-i
salva.
8:16 Dacă Domnul ar judeca, judecata
Lui ar fi dreaptă şi adevărată. El este Dum-
nezeu şi tot ce face este în parteneriat cu

loan

335

Tatăl care L-a trimis. De repetate ori,
Domnul le-a subliniat fariseilor unitatea Sa
cu Dumnezeu Tatăl. Tocmai acest lucru a
stârnit în inimile lor înverşunatul antagonism
împotriva Lui.
8:17,18 Domnul a recunoscut că mărtu-
ria a doi martori era prescrisă în Legea lui
Moise. Nimic din tot ce a spus El nu a avut
drept scop să tăgăduiască acest fapt.
Dacă ei insistau să li se dea doi martori,
Domnul putea oricând să le satisfacă dorinţa.
Mai întâi de toate, El aducea mărturie de-
spre Sine prin viaţa Sa fără păcat şi prin
cuvintele ce-I ieşeau din gură. în al doilea
rând, Tatăl aducea mărturie despre Domnul
Isus prin afirmaţiile Sale publice rostite din
cer şi prin minunile pe care I le-a încredinţat
Domnului să le săvârşească. Cristos a împli-
nit profeţiile Vechiului Testament cu privire
la Mesia şi cu toate acestea, în pofida acestor
mărturii foarte puternice, liderii iudei nu
voiau să creadă.
8:19 Următoarea întrebare a fariseilor a
fost rostită, fără îndoială, în batjocură. Poate
că au privit spre mulţime, când au spus:
„Unde este Tatăl Tău?" Isus a răspuns
spunându-le că nici nu au recunoscut cine
este El cu adevărat, nici nu-L cunoşteau pe
Tatăl. Desigur, ei vor fi negat cu încăpăţâ-
nare că nu-L cunoscc pe Dumnezeu. Dar
acesta era adevărul. Dacă ei L-ar fi primit pe
Domnul Isus, L-ar fi cunoscut şi pe Tatăl
Lui. Dar nimeni nu-L poate cunoaşte pe
Dumnezeu Tatăl decât prin Isus Cristos.
Astfel, faptul că L-au respins pe Mântuitorul
a negat valabilitatea afirmaţiei lor că L-ar fi
cunoscut şi iubit pe Dumnezeu.
8:20 Aici aflăm că scena din versetele
anterioare s-a petrecut în trezoreria templu-
lui. Din nou, Domnul este înconjurat de
protecţia divină şi nimeni nu poate pune
mâna pe El, pentru a-L aresta sau omori.
Ceasul Lui nu sosise încă. Ceasul Lui se
referă la timpul când avea să fie răstignit pe
Crucea Calvarului, murind pentru păcatele
lumii.
H. Dezbaterea purtată de iudei cu Isus
(8:21-59)
8:21 Din nou Isus Şi-a arătat perfecta
cunoaştere a viitorului, spunându-le criticilor
Săi că se duce — referinţă nu doar la moar-
tea şi îngroparea Lui, ci şi Ia învierea Sa şi
înălţarea Sa la cer. Iudeii vor continua să-L
caute pe Mesia, fără să-şi dea seama că El i-
a vizitat deja şi că ei L-au respins. Datorită
faptului că L-au respins, ei vor muri în

păcatul lor (aşa apare termenul „păcat", la
singular, în textul grec şi în versiunea
NKJV). Asta înseamnă că ei aveau să fie
împiedicaţi pe veci să pătrundă în cer, unde
se ducea Domnul. Ce adevăr cutremurător!
Cei care refuză să-L accepte pe Domnul Isus
nu mai au nici o speranţă de a ajunge în cer.
Ce groaznic e să moară cineva în păcatele
sale, pe veci fără Dumnezeu, fără Cristos,
fără nădejde!
8:22 Iudeii nu au înţeles că Domnul se
referă la revenirea Sa în cer. Ce a vrut să
spună prin cuvintele „Mă voi duce"?—s-au
întrebat ei. Că va scăpa de complotul lor de
a-L ucide, sinucigându-Se? Ce ciudat că le-
au trecut prin cap asemenea gânduri! Dacă ar
fi fost ca El să se ucidă pe Sine, atunci nimic
nu i-ar fi împiedicat nici pe ei să procedeze
la fel, urmându-L în moarte. Aici găsim însă
încă un exemplu al întunericului necredinţei.
Suntem uimiţi să vedem cât de tocită le era
înţelegerea, ce mare incapacitatea de a price-
pe cuvintele Mântuitorului!
8:23 Referindu-se, negreşit, la aluzia lor
la sinucidere, Domnul le-a spus că ei sunt de
jos. Asta înseamnă că aveau o concepţie
foarte îngustă. Ei nu puteau să se ridice
deasupra realităţilor fizice ale timpului şi
spaţiului, fiind lipsiţi de înţelegerea spirituală
a lucrurilor. în contrast cu ei, Cristos era de
sus. Gândurile, cuvintele şi faptele Lui erau
cereşti. Tot ce făceau ei avea izul acestei
lumi, pe când întreaga viaţă a Domnului
mărturisea că El provine dintr-un tărâm mai
curat decât lumea aceasta.
8:24 Isus a folosit adesea tehnica repeti-
ţiei, pentru a sublinia un anumit adevăr. Aici
El îi avertizează solemn că vor muri în
păcatele lor. Dacă vor refuza cu încăpăţânare
să creadă în El, nu vor mai avea nici o altă
şansă, aceasta fiind singura alternativă. în
afară de Domnul Isus, nu există nici o altă
cale de a obţine iertarea de păcate şi cei care
mor cu păcatele neiertate nu pot să mai intre
în cer, la urmă. Cuvântul El nu se găseşte în
textul original al acestui verset, deşi se sub-
înţelege. Iată ce spune textul: „Dacă nu
credeţi că sunt, veţi muri în păcatele
voastre." Găsim astfel, în cuvintele Eu sunt
o altă declaraţie a dumnezeirii Domnului
Isus.
8:25 Iudeii au rămas perplecşi în faţa
învăţăturilor Domnului Isus. Ei L-au întrebat
direct cine este. Poate că au spus-o pe un ton
sarcastic, cam în felul următor: „Cine Te
crezi că eşti, de ne vorbeşti în felul acesta?"
Sau poate că erau cu adevărat dornici să

336

loan

audă ce va spune cu privire la El. Răspunsul
Lui este, din nou, demn de remarcat: „Exact
ceea ce v-am spus de Ia început." El era
Mesia cel făgăduit. Iudeii îl auziseră spu-
nând acest lucru, de multe ori, dar inimile lor
împietrite refuzaseră să se plece în faţa
adevărului. Dar răspunsul Lui mai poate
avea şi un alt sens — Domnul Isus era exact
ceea ce propovăduise. El nu a spus un lucru,
pentru ca apoi să facă cu totul altceva în
practică. El era întruparea vie a tuturor învă-
ţăturilor pe care le-a propovăduit. Viaţa Sa
era în deplin acord cu învăţătura Sa.
8:26 Sensul versetului 26 nu este clar. Se
pare că Domnul afirmă aici că ar fi existat o
mulţime de alte lucruri pe care nu le-a putut
afirma despre iudeii necredincioşi, şi în
privinţa cărora nu i-a putut judeca. El putea
să le demaşte gândurile rele din inima lor şi
mobilurile incorecte care le determinau
acţiunile. Dar, fiind întru totul ascultător, El
nu rostea decât acele lucruri pe care I le-a
încredinţat Tatăl să le spună. Şi întrucât
Tatăl este adevărat, El merită să fie crezut
şi ascultat.
8:27 Iudeii nu au înţeles în acest punct
că El le vorbea despre Dumnezeu Tatăl. Se
pare că minţile lor erau din ce în ce mai
înceţoşate. Anterior, când Domnul Isus a
declarat despre Sine că este Fiul lui Dumne-
zeu, ei şi-au dat seama că prin aceasta se
aşează pe poziţie de egalitate cu Dumnezeu
Tatăl. Dar acum n-au mai înţeles.
8:28 Din nou, Isus a profeţit ce avea să
se întâmple. Mai întîi, iudeii aveau să-L
înalţe pe Fiul Omului — referinţă la moar-
tea şi răstignirea Sa. După ce vor fi făcut
aceasta, vor şti că El este Mesia. Vor cu-
noaşte acest lucru prin cutremurul de pământ
ce se va produce şi prin căderea întunericului
în timpul zilei, dar, mai ales, prin învierea Sa
cu trupul dintre cei morţi. Observaţi cu toată
atenţia cuvintele Domnului: „Atunci veţi şti
că Eu sunt". Din nou, cuvântul El lipseşte în
original. Sensul mai profund este: „Atunci
veţi şti că Eu sunt Dumnezeu." Atunci vor
înţelege că El nu a făcut nimic de la Sine,
adică prin propria Sa autoritate, ci, mai
degrabă, El a venit în lume ca Cel depen-
dent, care a rostit doar acele lucruri pe care
Tatăl L-a învăţat să le spună.
8:29,30 Relaţia Domnului cu Dumnezeu
Tatăl era foarte intimă. Fiecare din aceste
expresii echivalează cu o declaraţie de egali-
tate cu Dumnezeu. De la un capăt la altul al
lucrării Sale pământeşti, Tatăl a fost cu El.
Niciodată Isus nu a fost lăsat singur. întot-

deauna El a făcut ceea ce a fost plăcut lui
Dumnezeu. Cuvintele acestea nu se pot
aplica decât unei Fiinţe fără păcat. Nimeni
născut din părinţi omeneşti nu ar putea rosti
vreodată, în adevăr, cuvintele acestea: „Eu
întotdeauna fac ce-I este plăcut." Prea
adesea noi facem ceea ce ne place nouă înşi-
ne. Uneori suntem înclinaţi să facem pe
placul semenilor noştri. Dar numai Domnul
Isus a fost cuprins de dorinţa de a face acele
lucruri care-I sunt plăcute lui Dumnezeu.
Pe când spunea aceste cuvinte minu-
nate, Isus a descoperit că mulţi au mărturisit
credinţa în El. Negreşit, credinţa unora dintre
aceştia era sinceră. Alţii poate mărturiseau
doar cu buzele că cred în Domnul.
8:31 Apoi Isus a făcut o distincţie între
cei ce sunt ucenici şi cei ce sunt ucenici cu
adevărat. Ucenic este oricine mărturiseşte
că este învăţăcel, dar un ucenic cu adevărat
este cel ce s-a predat cu adevărat Domnului
Isus Cristos. Pe credincioşii adevăraţi îi
caracterizează următoarea trăsătură: ei
rămân în Cuvântul Său. Asta înseamnă că
ei continuă în învăţăturile lui Cristos, că nu
se abat de la El. Credinţa adevărată posedă
caracterul de permanenţă. Ei nu sunt mân-
tuiţi pentru că rămân în Cuvântul Lui, ci
rămân în cuvântul Lui pentru că sunt mân-
tuiţi.
8:32 Fiecărui credincios adevărat i se
promite că va cunoaşte adevărul şi că
adevărul îl va face liber. Iudeii nu cunoş-
teau adevărul şi se aflau într-o groaznică
stare de robie. Ei erau robiţi de ignoranţă,
rătăcire, păcat, lege şi superstiţii. Cei care îl
cunosc cu adevărat pe Domnul Isus sunt
izbăviţi de păcat, umblă în lumină şi sunt
călăuziţi de Duhul Sfânt al lui Dumnezeu.
8:33 Unii dintre iudeii care stăteau acolo
au auzit referinţa Domnului la eliberare şi au
avut îndată o reacţie negativă faţă de ea.
Doar nu descindeau ei din Avraam? — au
spus ei, adăugând că niciodată nu au fost în
robie. Desigur, spusele lor nu erau adevărate.
Israel se aflase, în diverse momente din
istoria sa, sub robia Egiptului, a Asiriei,
Babilonului, Persiei, Greciei iar acum erau
sub dominaţia Romei. Dar, într-un mod şi
mai profund, chiar pe când stăteau de vorbă
cu Domnul Isus, ei erau sub robia păcatului
şi a Satanei.
8:34 Este evident că Domnul S-a referit
la robia păcatului. El le-a amintit ascultăto-
rilor Săi evrei că oricine practică păcatul
este sclav al păcatului. Iudeii aceştia se
pretindeau foarte religioşi, dar adevărul este

loan

337

că erau necinstiţi, necuvioşi şi curând aveau
să fie ucigaşi — şi chiar pe când vorbea Fiul
lui Dumnezeu, ei puneau la cale moartea
Lui.
8:35 Aici Domnul Isus compară poziţia
unui rob în casă cu aceea a unui fiu. Robul
nu dispune de nici o asigurare că va rămâne
pentru totdeauna în casă, pe când fiul este la
el acasă, este în familie la el, unde rămâne
totdeauna. Indiferent dacă termenul „Fiu" se
referă aici la Fiul lui Dumnezeu, sau la cei
care devin copii ai lui Dumnezeu, prin cre-
dinţa în Cristos, este clar că Domnul Isus le
spune acestor iudei că ei nu sunt fii, ci robi,
care pot fi daţi afară oricând.
8:36 în acest verset, termenul Fiu se
referă, fără îndoială, la Cristos însuşi. Cei
care sunt eliberaţi de El sunt liberi cu adevă-
rat. Asta înseamnă că atunci când vine cine-
va la Mântuitorul, primind de la El viaţa
veşnică, este eliberat de robia păcatului, a
legalismului, a superstiţiilor şi a demonismu-
lui.
8:37 Domnul a recunoscut că, în ce
priveşte spiţa omenească, iudeii aceştia erau
descendenţii lui Avraam (sau „sămânţa", în
original). Dar era limpede că ei nu erau
sămânţa spirituală a lui Avraam. Ei nu erau
evlavioşi, cum a fost Avraam. Ei căutau să-L
ucidă pe Domnul Isus pentru că învăţăturile
Lui nu-şi găseau loc în inimile lor. Asta
înseamnă că ei nu permiteau cuvintelor lui
Cristos să-şi facă efectul în viaţa lor. Ei se
împotriveau doctrinelor Sale şi nu voiau să
se predea Lui.
8:38 Lucrurile pe care le-a propovăduit
Domnul Isus au fost cele pe care I le-a încre-
dinţat Tatăl Său să le rostească. El şi cu
Tatăl Său erau într-o măsură atât de mare
una încât cuvintele pe care le-a rostit El au
fost cuvintele lui Dumnezeu Tatăl. Domnul
Isus L-a reprezentat în mod desăvârşit pe
Tatăl Său, când a trăit pe acest pământ. In
contrast cu El, iudeii făceau lucrurile pe care
le-au învăţat de la tatăl lor. Domnul Isus nu
s-a referit aici la propriu, la tatăl lor pămân-
tesc, ci la diavolul.
8:39 Din nou iudeii susţin că sunt înru-
diţi cu Avraam, mândrindu-se cu faptul că
Avraam era tatăl lor. Dar Domnul Isus
scoate în evidenţă faptul că deşi erau sămân-
ţa lui Avraam (v. 37), nu erau copiii lui. De
obicei, copiii seamnă cu părinţii lor, în trăsă-
turile feţei, în modul de a umbla şi alte
caracteristici. Dar viaţa lor era diferită de cea
a lui Avraam. Deşi erau urmaşi ai lui Avra-
am, după trup, moral ei erau copiii diavolu-

lui.
8:40 Domnul le-a arătat apoi foarte clar
prin ce se deosebesc ei de Avraam. Isus a
venit în lume spunându-le doar adevărul.
Dar ei s-au poticnit de învăţăturile Sale şi au
încercat să-L ucidă. Avraam nu a făcut una
ca asta, ci s-a situat de partea adevărului şi
a neprihănirii.
8:41 în cazul lor însă era limpede cine
era tatăl lor, deoarece se purtau ca el. Ei
făceau faptele tatălului lor, diavolul. Iudeii
L-au acuzat poate pe Domnul că S-ar fi
născut dintr-un act desfrânat, dar mulţi cer-
cetători ai Bibliei susţin că termenul „desfrâ-
nare" din versetul 41 s-ar referi la idolatrie.
Iudeii afirmau prin aceasta că niciodată nu
au comis adulter spiritual, ci că ar fi fost
întotdeauna fideli lui Dumnezeu—Singurul
pe care îl recunoşteau de Tată.
8:42 Domnul a demonstrat şubrezenia şi
falsitatea argumentului lor, amintindu-le că
dacă L-ar fi iubit pe Dumnezeu, L-ar fi iubit
şi pe Cel pe care L-a trimis Dumnezeu. Este
o nebunie ca cineva să pretindă că-L iubeşte
pe Dumnezeu şi în acelaşi timp să-L urască
pe Domnul Isus Cristos. Isus a spus că a ieşit
şi a venit de la Dumnezeu, cu alte cuvinte,
că este Fiul etern născut al lui Dumnezeu, că
nu a existat nici un timp anumit când El să
se fi născut ca Fiu al lui Dumnezeu, ci că a
existat din veşnicie. Evident, Domnul decla-
ra aici pre-existenţa Sa. El a locuit în cer cu
Tatăl, cu mult înainte de a fi venit pe pă-
mânt. Dar Tatăl L-a trimis în lume ca să fie
Mântuitorul lumii, şi astfel El a venit ca cel
Ascultător.
8:43 Există o deosebire în versetul 43
între vorbire şi cuvânt. Cuvântul lui Cris-
tos se referă la mesajul învăţăturii Sale.
Vorbirea Lui se referă la cuvintele pe care
le-a folosit pentru a exprima adevărurile
Sale. Dar ei n-au înţeles nici măcar vorbirea
Sa. Când le-a vorbit despre pâine, ei au
crezut că se referă doar la pâinea fizică.
Când le-a vorbit despre apă, ei n-au putut
pricepe că ar putea fi vorba despre apa spiri-
tuală. De ce n-au înţeles ei vorbirea Sa?
Pentru că nu puteau suferi învăţăturile Sale.
8:44 Acum Domnul Isus le spune pe faţă
că diavolul este tatăl lor. Asta nu înseamnă
că s-au născut din diavolul în acelaşi mod în
care credincioşii se nasc din Dumnezeu, ci,
mai degrabă, după cum s-a exprimat Augus-
tin, că erau copiii diavolului prin imitaţie. Ei
adevereau legătura de înrudire cu diavolul
prin modul lor de viaţă. „Voi vreţi să împli-
niţi poftele tatălui vostru" exprimă intenţia

338

loan

sau pornirea inimii lor.
Diavolul a fost de la început ucigaş. El
i-a adus lui Adam şi întregii omeniri moar-
tea. El n-a fost doar ucigaş, ci şi mincinos.
El n-a stat în adevăr, pentru că în el nu
este adevăr. Ori de câte ori spune o min-
ciună, el vorbeşte din resursele sale. Min-
ciunile au format o parte integrantă a exis-
tenţei sale. El este mincinos şi tatăl minciu-
nii. Iudeii îl imitau pe diavolul în aceste
două moduri. Ei erau ucigaşi, prin intenţia
inimii lor de a-L ucide pe Fiul lui Dumnezeu
şi erau mincinoşi, pentru că afirmau că
Dumnezeu este Tatăl lor. Ei se pretindeau
oameni evlavioşi şi spirituali, dar vieţile lor
erau pline de răutate.
8:45 Cei care se dedau la minciuni par şă
piardă capacitatea de a discerne adevărul. în
faţa acestor oameni stătea Domnul Isus, care
nu rostise decât adevărul, şi totuşi ei nu L-
au crezut, demonstrând prin aceasta carac-
terul lor adevărat, mânjit de răutate, după
cum se exprimă Lenski:
Când e pusă faţă în faţă cu adevărul, mintea
coruptă caută să găsească numai obiecţii, dar
când e confruntată cu abateri de la adevăr, caută
să găsească motive pentru a accepta aceste
abateri.30
8:46 Numai Cristos, Fiul fără păcat al lui
Dumnezeu, putea rosti vreodată cuvinte de
genul acestora. Nu era om pe lume care să-L
poată dovedi vinovat de nici un singur pă-
cat, în caracterul Lui nu se găsea nici o
imperfecţiune, în toate căile Sale El era
desvârşit. El a rostit numai adevărul, şi totuşi
ei nu L-au crezut.
8:47 Dacă îl iubeşte cineva pe Dumne-
zeu, va auzi şi va asculta cuvinteîe lui Dum-
nezeu. Iudeii demonstrau, prin respingerea
mesajului Mântuitorului, că nu erau ai lui
Dumnezeu. Reiese clar din versetul 47 că
Domnul Isus susţinea că rosteşte chiar cuvin-
tele lui Dumnezeu. Nu există nici o posibili-
tate de a interpreta în alt fel aceste cuvinte.
8:48 Din nou iudeii fac uz de cuvinte
grele, abuzive, pentru că nu au fost în stare
să răspundă în vreun alt fel la cuvintele
Domnului Isus. Numindu-L samaritean, I-
au aruncat o insultă cu substrat etnic, terme-
nul echivalând cu afirmaţia că nu ar fi iudeu
pur, ci un duşman al Israelului. în plus, L-au
acuzat că are demon, lăsând să se înţeleagă,
prin aceasta că, în opinia lor, El era nebun.
Căci pentru ei numai un om care şi-a pierdut
minţile poate face afirmaţiile pe care le făcea

Isus.
8:49 Observaţi modul calm şi temperat
în care le răspunde Isus duşmanilor Săi.
învăţăturile Sale nu proveneau de la Unul
care era posedat de demon, ci de la Cel care
căuta să-I dea cinste lui Dumnezeu Tatăl.
Din această cauză îl dezonorau ei, nu pentru
că ar fi fost nebun, ci pentru că era total
absorbit de interesele Tatălui Său din cer.
8:50 Ei ar fi trebuit să ştie că El nu căuta
slava Sa personală. Tot ce făcea El era calcu-
lat să aducă slavă Tatălui Său. Deşi El i-a
acuzat că îl necinstesc pe Dumnezeu, asta a
însemnat că El ar urmări propria Sa glorie.
Apoi Domnul a adăugat cuvintele: „Este
Unul care caută şi judecă," fiind, evident,
o referinţă la Dumnezeu însuşi. Cuvintele
sunt precedate de binecunoscuta formulă de
accentuare: „Adevărat, adevărat vă spun".
Isus a promis că dacă va păzi cineva cu-
vântul Lui, persoana aceea nu va vedea
niciodată moartea. Desigur, nu poate fi
vorba de moartea fizică, deoarece mulţi
credincioşi în Domnul Isus mor în fiecare zi,
ci este o referinţă la moartea spirituală.
Domnul spune aici că cei care cred în El
sunt izbăviţi de moartea veşnică şi că nu vor
suferi chinurile iadului.
8:52 Iudeii erau acum mai convinşi ca
oricând că Isus este, în opinia lor, „nebun".
Ei I-au amintit că Avraam şi profeţii au
murit demult. Dar El afirmase că dacă păzeş-
te cineva Cuvântul Lui, nu va gusta moartea.
Cum se pot împăca cele două afirmaţii?
8:53 Ei şi-au dat seama că Domnul
susţine că este mai mare decât Avraam şi
prorocii. Or, Avraam n-a putut să-1 izbăveas-
că pe nimeni de la moarte, după cum nici
profeţii n-au putut face acest lucru. Totuşi în
faţa lor era Unul care susţinea că poate să-i
izbăvească pe semenii Lui de la moarte,
crezându-se, prin aceasta, mai mare decât
părinţii lor!
8:54 Iudeii credeau că Isus căuta să-Şi
atragă atenţia oamenilor. Isus le-a amintit că
acest lucru nu era adevărat. Tatăl era Cel
care îl cinstea, adică însuşi Dumnezeu, pe
care ei pretindeau că-L iubeau şi-L slujeau.
8:55 Iudeii au spus că Dumnezeu este
Tatăl lor, dar în realitate ei nu-L cunoşteau.
Acum stăteau de vorbă cu Cel care // cunoş-
tea însă pe Dumnezeu Tatăl, fiind egal cu El.
Ei voiau ca Isus să nege că ar fi egal cu
Tatăl, dar Domnul a precizat că dacă ar
proceda aşa, ar fi un mincinos. El îl cunoş-
tea pe Dumnezeu Tatăl şi asculta de cuvân-
tul Său.

loan

339

8:56 întrucât iudeii ţineau cu orice preţ
să-1 introducă pe Avraam în argumentaţia
lor, Domnul le-a amintit că Avraam privise
cu bucurie şi anticipare spre ziua lui Mesia,
pe care a şi văzut-o, prin credinţă, şi s-a
bucurat — arătând prin aceasta că El este
Cel pe care îl aştepta Avraam. Credinţa lui
Avraam s-a rezemat pe venirea lui Cristos.
Când a văzut însă Avraam ziua lui Cris-
tos? Poate că atunci când 1-a dus pe Isaac pe
Muntele Mona, ca să-1 jertfească ca jertfa de
ardere adusă lui Dumnezeu. întreaga dramă
a morţii şi învierii lui Mesia s-a derulat
atunci în faţa lui Avraam şi e posibil ca el să
fi văzut, cu ochii credinţei, realitatea ei.
Astfel, Domnul Isus a declarat că El este
împlinirea tuturor profeţiilor din Vechiul
Testament cu privire la Mesia.
8:57 Din nou iudeii şi-au trădat neputin-
ţa de a înţelege adevărul divin. Isus spusese:
„Avraam s-a bucurat să vadă ziua Mea", dar
ei au răspuns ca şi când Domnul ar fi spus că
1-a văzut pe Avraam. Trebuie să se facă o
diferenţiere foarte importantă în acest punct.
Domnul Isus a susţinut că ocupă o poziţie
mult mai mare decât cea a lui Avraam. El
era Obiectul gândurilor şi nădejdilor lui
Avraam, care, prin credinţă, a anticipat şi a
aşteptat ziua lui Cristos.
iudeii nu puteau pricepe acest lucru.
După socoteala lor, Isus nu avea nici cinci-
zeci de ani. (în realitate, El avea doar vreo
treizeci şi trei de ani la data aceea.) Or, cum
e posibil ca El să-L fi văzut pe Avraam? —
s-au întrebat ei.
8:58 Domnul Isus face aici încă o afir-
maţie că El este Dumnezeu, spunând „îna-
inte de a fi fost Avraam, Eu sunf\ iar nu
amfostl La prima vedere, cuvintele ar putea
însemna doar că L-a precedat pe Avraam, că
a existat înaintea lui. Dar, în realitate, Dom-
nul a făcut uz de Numele lui Dumnezeu: EU
SUNT. Domnul Isus locuise cu Dumnezeu
Tatăl din veşniciile veşniciilor, neexistând un
timp anumit când să fi luat El fiinţă. Sau,
altfel spus, nu există timp înecare El să nu fi
existat. De aceea a spus: „înainte de a fi
fost Avraam, EU SUNT."
8:59 Imediat iudeii au încercat să-L
omoare pe Isus, dar Isus S-a ascuns şi a
ieşit din templu. Iudeii au înţeles exact ce a
vrut să spună Isus prin afirmaţia: „înainte de
a fi fost Avraam, EU SUNT." Negreşit El se
pretindea a fi Iehova! De aceea, au încercat
să-L ucidă cu pietre, pentru că aceasta era o
blasfemie pentru ei. Ei nu erau dispuşi să
accepte faptul că Mesia stătea în mijlocul

lor. Ei nu puteau suferi ca El să domnească
peste ei!
I.   Al şaselea semn: vindecarea orbului
din naştere (9:1-12)
9:1 Incidentul acesta a avut, probabil, loc
pe când Isus părăsea zona templului sau
poate că s-a petrecut la câtva timp după
evenimentele din capitolul 8. Se consem-
nează că omul fusese orb din naştere pentru
a se evidenţia starea sa deznădăjduită şi a se
potenţa şi mai mult caracterul miraculos al
vindecării sale.
9:2 Ucenicii au pus o întrebare cam
ciudată, voind să ştie dacă omul era orb
datorită păcatului său, sau păcatului părin-
ţilor săi. Cum putea orbi el, datorită păcatu-
lui său, când, în realitate, s-a născut orb?! E
posibil oare ca ei să fi crezut în vreo formă
de reîncarnare? — acea concepţie potrivit
căreia sufletul unei persoane decedate revine
pe pământ în alt înveliş trupesc. Sau nu
cumva credeau că omul s-a născut orb dato-
rită păcatelor pe care Dumnezeu ştia că le va
comite acesta odată născut? Hotărât ei cre-
deau că orbirea omului se datora existenţei
păcatului în familia acestuia. Dar noi ştim că
nu tocmai aşa stăteau lucrurile. Deşi, în
ultimă instanţă toate formele de boală, sufe-
rinţă şi moarte vin în lumea aceasta ca urma-
re a păcatului, nu este adevărat că în absolut
toate cazurile individuale orice suferinţă de
care are cineva parte s-ar datora exclusiv
păcatelor pe care le-a comis.
9:3 Isus nu a spus că omul respectiv sau
părinţii acestuia nu au păcătuit. Mai degrabă,
El a vrut să spună că orbirea lui nu se datora
în mod nemijlocit păcatului din viaţa lor.
Dumnezeu îngăduise ca acest om să se nască
orb pentru ca omul să poată deveni instru-
mentul etalării măreţelor lucrări ale lui
Dumnezeu. înainte de a se fi născut acest
om, Domnul Isus a ştiut că va reda vedere
acelor ochi nevăzători.
9:4 Mântuitorul Şi-a dat seama că El mai
avea vreo trei ani de lucrare publică până
când va fi răstignit. Fiecare clipă din acel
interval trebuia folosită la maximum în
slujba lui Dumnezeu, lucrând pentru El. Iată
un om care se născuse orb. Domnul Isus
trebuia să facă minunea de vindecare a
orbului, chiar dacă era ziua de sabat, căci în
curând avea să se sfârşească timpul lucrării
Sale publice, când nu va mai fi pe pământ.
Găsim aici o gravă atenţionare la adresa
tuturor credincioşilor, că „ziua" vieţii lor se
scurge cu repeziciune şi că vine noaptea,

340

loan

când niciodată nu-L vom mai putea sluji pe
Domnul pe acest pământ. Prin urmare, să ne
străduim să folosim timpul pe care ni 1-a
dăruit El, slujindu-L cu scumpătate.
9:5 Când Isus se afla în lume, ca Om, El
era lumina lumii în mod nemijlocit, în chip
special. Pe când mergea El din loc în loc,
făcând minuni şi învăţându-i pe oameni,
aceştia vedeau lumina lumii chiar în faţa
ochilor lor. Domnul Isus este şi acum Lumi-
na lumii şi tuturor celor care vin la El li se
promite că nu vor umbla în întuneric. Dar în
versetul acesta Domnul S-a referit în mod
special la lucrarea Sa publică pe pământ.
9:6 Nu ni se spune de ce a amestecat
Isus ţărâna cu saliva, aplicând acest amestec
pe ochii orbului. Unii cred că orbul nu avea
pupile şi că Domnul le-a creat pe loc. Alţii
au sugerat că atunci când le reda oamenilor
vederea, Domnul întrebuinţa, de obicei,
metode dispreţuite de oameni. Că recurgea la
lucruri slabe şi nesemnificative, pentru a-Şi
aduce la îndeplinire planurile. Tot aşa şi în
zilele noastre, Dumnezeu Se foloseşte de
oameni făcuţi din pulberea pământului.
9:7 Domnul a făcut apel la credinţa
orbului, spunându-i să se ducă şi să se spele
în scăldătoarea Siloam. Deşi era orb, ştia
probabil unde se află scăldătoarea şi putea
îndeplini porunca Domnului. Scriptura preci-
zează că Siloam înseamnă Trimis. Poate că
este o referinţă la Mesia (Cel „Trimis"). Cel
care făcea această minune era Cel pe care
Dumnezeu Tatăl îl trimisese în lume. Orbul
s-a dus şi s-a spălat în scăldătoare. Nu e
propriu să spunem că i s-a redat vederea,
deoarece nu văzusese niciodată până atunci.
Minunea a fost instantanee, omul putând
dintr-odată să vadă. Ce surpriză minunată
trebuie să fi fost pentru el să privească,
pentru prima oară, lumea în care trăia!
9:8,9 Vecinii omului au fost uimiţi şi nu
le venea să creadă că este acelaşi om, care
stătuse vreme îndelungată şi cerşise. (Tot aşa
ar trebui să fie ori de câte ori este mântuit
cineva. Vecinii noştri ar trebui să sesizeze
diferenţa în felul nostru de trai.) Unii insis-
tau că este acelaşi om. Alţii, neştiind ce să
creadă, recunoşteau doar că omul vindecat
seamănă cu cel orb. Dar tămăduitul a spulbe-
rat orice îndoieli cu privire la faptul că era
una şi aceeaşi persoană, afirmând sus şi tare
că el este cel ce se născuse orb.
9:10 Ori de câte ori Isus făcea o minune,
aceasta stârnea tot felul de întrebări în ini-
mile oamenilor. Adesea întrebările acestea îi
dădeau prilejul credinciosului să depună

mărturie pentru Domnul. Vedem şi aici cum
oamenii îl întreabă pe orbul vindecat cum s-
au petrecut lucrurile.
9:11 Mărturia lui a fost simplă, dar
convingătoare. El s-a rezumat la consemna-
rea faptelor vindecării sale, atribuind meri-
tele vindecării sale Celui care a făcut minu-
nea. La ora aceea orbul încă nu-şi dădea
seama cine este Domnul Isus, referindu-se la
El doar cu cuvintele: „un om numit Isus".
Dar mai târziu înţelegerea omului a crescut,
el ajungând să cunoască cine este Isus.
9:12 Când îl vestim pe Domnul Isus
Cristos, adesea trezim în inimile oamenilor
dorinţa de a ajunge să-L cunoască şi ei.
J.  Opoziţia crescândă a iudeilor (9:13-41)
9:13 Cuprinşi, după câte se pare, de un
entuziasm sincer pentru minunea săvârşită,
unii dintre iudei l-au adus pe orbul vindecat
la farisei, uitând că liderii religioşi nu vor
privi cu ochi buni această vindecare.
9:14 Isus făcuse minunea în ziua de
sabat. Veşnic cârtitorii farisei nu înţelegeau
că Dumnezeu nu interzisese niciodată săvâr-
şirea unor acte de milostenie în ziua de
sabat.
9:15 Omul vindecat a avut încă un prilej
de a-L vesti pe Isus. Când fariseii l-au
întrebat din nou cum şi-a căpătat vederea,
omul a povestit încă o dată, în cuvinte sim-
ple, cum s-au petrecut lucrurile. în relatarea
sa, omul a omis numele lui Isus, poate nu
pentru că se temea, ci pentru că era convins
că toţi ştiau cine a săvârşit această faptă
nemaipomenită. între timp, Domnul Isus
ajunsese să fie cunoscut foarte bine între
locuitorii Ierusalimului.
9:16 în acest punct se iscă o altă dezba-
tere cu privire la identitatea lui Isus. Unii
din farisei susţineau că Isus nu poate fi un
Om al lui Dumnezeu, deoarece ar fi călcat
sabatul. Alţii considerau că un păcătos nu
poate face asemenea minuni. De regulă Isus
stârnea asemenea deosebiri de vederi în
rândurile oamenilor, care erau astfel puşi în
situaţia de a alege de partea cui se situează:
sunt ei pentru Isus, sau împotriva Lui?
9:17 Fariseii l-au întrebat pe omul care
fusese orb ce credea despre Isus. Acesta încă
nu-şi dădea seama că Isus este Dumnezeu.
Dar credinţa lui a crescut atât de mult încît el
a fost acum gata să recunoască că Isus este
un profet. El credea că Cel ce i-a dat vedere
a fost trimis de Dumnezeu şi propovăduieşte
un mesaj divin.
9:18, 19 Mulţi dintre iudei se încăpăţâ-

loan

341

nau să creadă că nu s-a săvârşit nici o minu-
ne. Şi astfel i-au chemat pe părinţii omului,
să vadă ce vor spune aceştia.
Cine ar fi mai în măsură să confirme că
un copil s-a născut lipsit de vedere? Negreşit
mărturia lor va pune capăt controversei. Şi
astfel fariseii i-au întrebat dacă acesta este
fiul lor şi cum şi-a primit vederea.
9:20, 21 Mărturia părinţilor lui a fost
foarte pozitivă. Da, acesta era fiul lor, pentru
care vărsaseră atâtea lacrimi de durere,
datorită faptului că nu văzuse niciodată.
Mai departe ei au refuzat să se aventure-
ze, spunând că nu ştiu cum i-a fost dată
vederea sau cine a făcut acest lucru. Astfel
părinţii tămăduitului i-au trimis pe farisei
înapoi la fiul lor, care putea să spună el
însuşi ce s-a întîmplat.
9:22, 23 Versetul 22 explică timiditatea
părinţilor. Aceştia auziseră că oricine va
mărturisi că Isus este Mesia va fi dat afară
din sinagogă. Excomunicarea era o chestiu-
ne foarte gravă pentru orice iudeu. Părinţii
omului nu erau gata să plătească un preţ atât
de mare, care le-ar fi adus pierderea mijloa-
celor de întreţinere şi a tuturor privilegiilor
care însoţesc religia iudaică.
Aşadar, de frica conducătorilor iudei,
părinţii au pasat mărturia înapoi la fiul lor.
9:24 „Dă slavă Iui Dumnezeu!" ar
putea avea două înţelesuri: mai întâi, ar
putea fi un fel de jurământ. Poate fariseii au
vrut să zică: „Haide, spune adevărul!" Noi
ştim că omul acesta este un păcătos." Sau
poate că fariseii cereau ca oamenii să dea lui
Dumnezeu slavă pentru minunea săvârşită,
refuzându-I lui Isus vreun merit, pe motiv că
El ar fi, în opinia fariseilor, un om păcătos.
9:25 Orice făceau, fariseii se loveau nu-
mai de eşecuri. Ori de câte ori încercau să-L
discrediteze pe Domnul Isus, îi aduceau, fără
să vrea, şi mai multă cinste. Ce minunată a
fost mărturia omului! El nu ştia prea multe
despre Persoana lui Isus, dar un lucru ştia: că
odată era orb dar acum vede. Era o mărturie
pe care n-o putea tăgădui nimeni.
Tot aşa este şi în cazul celor care s-au
născut din nou. Lumea poate să se îndoiască
şi să râdă de noi, dar nimeni nu va putea
tăgădui mărturia noastră, când vom spune că
odată eram pierduţi, dar acum am fost salvaţi
prin harul lui Dumnezeu.
9:26, 27 Ei au început din nou să-1 des-
coasă, cerându-i să povestească în amănunt
cum s-au întâmplat lucrurile. Numai că cel
vindecat era de acum de-a dreptul enervat de
atâta hărţuială. Astfel el le-a amintit că deja

le-a spus cum s-a întîmplat minunea, dar ei
n-au ascultat. De ce mai vor atunci să audă
din nou istoria? Doreau oare să devină şi ei
ucenici ai lui Isus? — întrebare rostită,
evident, pe un ton sarcastic, căci omul vinde-
cat ştia foarte bine că fariseii II urau pe Isus
şi nu aveau nici o intenţie de a-L urma.
9:28 E cunoscută tactica folosită de unii
avocaţi, care, atunci când nu dispun de
argumente solide în favoarea clientului lor,
recurg la tehnica intimidării şi încolţirii
reclamantului. Aici avem un caz similar: în
pofida tuturor sforţărilor lor, fariseii n-au
reuşit să zdruncine mărturia orbului vindecat
şi atunci au început să împroaşte cu insulte.
L-au acuzat că este ucenic al lui Isus, ca şi
când asta ar fi fost cea mai mare crimă de pe
lume pe care ar fi putut-o comite! Apoi au
spus că ei sunt ucenicii lui Moise, ca şi când
aceasta ar fi cea mai mare virtute posibilă.
9:29 Fariseii au spus că Dumnezeu i-a
vorbit lui Moise, dar ei au vorbit pe un ton
peiorativ despre Isus. Dacă ar fi crezut în
scrierile lui Moise, L-ar fi acceptat pe Isus ca
Domn şi Mântuitor al lor. în plus, dacă ar fi
chibzuit puţin, şi-ar fi dat seama că Moise nu
vindecase nici un orb din naştere. Unul mai
mare decât Moise era în mijlocul lor dar ei
nu-şi dădeau seama de acest lucru.
9:30 Sarcasmul omului a început acum
să-i usture, mai ales că fariseii nu se aşteptau
ca el să reacţioneze aşa. în realitate, omul
părea să le spună: „Voi sunteţi dregătorii
Israelului. Sunteţi dascălii poporului iudeu.
Dar iată că în mijlocul vostru stă un Om care
are puterea de a da orbilor vederea şi voi nu
ştiţi de unde este. Ruşine să vă fie!"
9:31 Orbul vindecat prindea tot mai mult
curaj, în mărturia lui, pe măsură ce creştea
credinţa lui. El le-a amintit fariseilor de
principiul general, potrivit căruia Dumnezeu
nu îi ascultă pe păcătoşi, după cum nu face
minuni prin intermediul lor. Dumnezeu nu îi
aprobă pe cei răi şi nu acordă unor astfel de
oameni puterea de a săvârşi lucrări măreţe.
Pe de altă parte, cei care se închină lui Dum-
nezeu au parte de împuternicirea şi recoman-
darea lui Dumnezeu, fiind asiguraţi de apro-
barea Lui.
9:32, 33 Omul acesta şi-a dat seama că
este prima persoană din întreaga istorie a
omenirii care s-a născut orb şi a căpătat
vederea. El nu putea pricepe cum e posibil
ca fariseii să fie martorii unui miracol atât de
mare şi totuşi să bage de vină Persoanei care
1-a înfăptuit.
Dacă Domnul Isus nu ar fi venit de la

342

loan

Dumnezeu, nu ar fi putut niciodată săvârşi
o minune de asemenea anvergură.
9:34 Din nou, fariseii au recurs la insulte,
insinuând că orbirea omului acestuia s-ar fi
datorat direct păcatelor sale. Cine era el de-şi
permitea să-i înveţe pe ei?! Adevărul e că
avea tot dreptul să-i înveţe, întrucât, cum
arată Ryle: „învăţătura Duhului Sfânt poate
fi găsită, mai des, la oamenii cu un statut
umil în viaţă, decât printre oamenii învăţaţi
ai lumii şi între cei sus-puşi." Când se spune
că l-au dat afară asta înseamnă probabil
mai mult decât faptul că a fost alungat din
templu. Probabil că l-au excomunicat din
religia iudaică. Dar pe ce temeiuri au făcut
asta? Un orb din naştere a primit vederea în
ziua de sabat. Pentru că refuza să-L vorbeas-
că de rău pe Cel care săvârşise minunea,
omul a fost excomunicat.
9:35 Isus 1-a căutat, în acest punct, pe
omul vindecat — de parcă ar fi vrut să
spună: „Ei nu te vreau, dar Eu te primesc."
Cei ce sunt daţi afară din pricina lui Isus nu
pierd nimic, ci câştigă o mare binecuvântare,
bucurându-se de bucuria aleasă de a fi pri-
miţi personal de Domnul Isus, care îi cople-
şeşte cu prezenţa şi părtăşia Sa. Observaţi
cum 1-a condus Isus pe om, pas cu pas, la
credinţa în El, ajutându-1 să vadă că Domnul
Isus este Fiul lui Dumnezeu! El i-a pus doar
o întrebare simplă: „Crezi tu în Fiul lui
Dumnezeu?"31
9:36 Deşi a căpătat vederea fizică, omul
avea încă nevoie de vedere spirituală. Aşa se
face că-L întreabă pe Domnul cine este Fiul
lui Dumnezeu, ca să poată crede în El. Ter-
menul „Doamne" cu care I se adresează
orbul vindecat este în textul original: „Dom-
nule".
9:37 Isus S-a prezentat acum pe Sine
omului ca Fiul lui Dumnezeu, arătându-i că
nu un om oarecare i-a dat vederea, săvârşind
o lucrare cu neputinţă de înfăptuit de un
simplu om, ci Fiul lui Dumnezeu este Cel pe
care-L vedea în faţa Lui şi Care stătea de
vorbă cu el.
9:38 în acest moment, cu minunată
simplitate, omul nostru şi-a pus încrederea în
Domnul Isus, proşternându-I-se şi închinân-
du-I-se. El era acum nu doar un om vindecat,
ci şi un suflet mântuit. Ce zi măreaţă trebuie
să fi fost aceasta în viaţa lui, când a primit
atât vederea fizică, cât şi pe cea spirituală!
Observaţi că orbul vindecat nu s-a închi-
nat Domnului până nu a ştiut că Isus este
Fiul lui Dumnezeu. Fiind un iudeu inteligent,
nu era dispus să se închine în faţa nimănui,

dacă acesta nu era decât un simplu om. Dar
de îndată ce a aflat că Cel care 1-a vindecat
este Dumnezeu Fiul, I s-a închinat — nu
pentru ceea ce i-a făcut, ci conştient acum de
adevărata identitate a Domnului Isus.
9:39 La prima vedere, versetul acesta ar
părea să contrazică textul de la loan 3:17:
„Căci Dumnezeu nu Şi-a trimis Fiul în lume
ca să condamne lumea..." Dar, în realitate,
nu este nici o contradiţie aici. Scopul venirii
lui Cristos în lume nu a fost acela de a jude-
cat, ci de a mântui. Cu toate acestea, jude-
cata este rezultatul inevitabil pentru toţi cei
care refuză să-L primească.
Propovăduirea evangheliei are două
efecte: Cei care recunosc că nu văd primesc
vederea. Dar cei care susţin cu încăpăţânare
că văd perfect, fără să-L aibă pe Domnul
Isus, sunt confirmaţi în orbirea lor.
9:40 Unii din farisei şi-au dat seama că
Domnul Isus se referă la ei şi la orbirea lor.
Deci au venit la El şi L-au întrebat, cu neru-
şinare, dacă nu cumva ar insinua că şi ei sunt
orbi! Şi, bineînţeles, aşteptau ca răspunsul la
întrebarea lor să fie negativ.
9:41 Răspunsul Domnului ar putea fi
parafrazat cam aşa: „Dacă recunoaşteţi că
sunteţi orbi şi păcătoşi şi că aveţi trebuinţă
de un Mântuitor, atunci vi se pot ierta păca-
tele şi puteţi fi mântuiţi. Dar voi susţineţi că
nu aveţi trebuinţă de nimic şi vă pretindeţi
neprihăniţi şi lipsiţi de păcat. Prin urmare,
nu există iertare pentru păcatele voastre."
Cuvintele Domnului Isus: „N-aţi avea pă-
cat", nu înseamnă că ar fi fost total lipsiţi de
păcat. Ceea ce a vrut El să spună este că,
prin comparaţie cu cealaltă situaţie, ei ar fi
fost fără păcat. Dacă şi-ar fi recunoscut
starea de orbire, care îi împiedica să-L recu-
noască pe Mesia, atunci păcatul lor ar fi fost
mai nimic, în comparaţie cu păcatul enorm
de a susţine că văd, când, în realitate, nu
erau în stare să recunoscă în El pe Fiul lui
Dumnezeu.
K. Isus, uşa oilor (10:1-10)
10:1 Versetele acestea au legătură directă
cu ultima parte a capitolului 9. Acolo Dom-
nul Isus se adresase fariseilor, care se pretin-
deau păstorii de drept ai poporului Israel. La
ei se referă Domnul aici. Caracterul solemn
al spuselor Domnului este indicat din nou de
binecunoscuta expresie: „Adevărat, adevă-
rat vă spun."
Staulul oilor era adăpostul împrejmuit de
un gard în care stăteau oile în timpul nopţii,
având o deschizătură sau strungă ce ţinea loc

loan

343

de uşă. Aici păstorul se referă la poporul
evreu.
Mulţi au venit la poporul evreu, decla-
rându-se conducători spirituali şi călăuze —
cristoşi falşi care nu au venit pe calea pe care
prezisese Vechiul Testament că va veni
Mesia, ci au sărit gardul prin alt loc. Ei s-au
înfăţişat Israelului într-o manieră proprie,
aleasă de ei înşişi. Oamenii aceştia nu erau
păstorii adevăraţi, ci hoţi şi tâlhari. Hoţi sunt
cei care îşi însuşesc ceea ce nu le aparţine iar
tâlharii sunt cei ce recurg la violenţă în
comiterea furturilor lor. Fariseii erau hoţi şi
tâlhari. Ei încercau să domnească peste
iudei, dar apoi îşi dădeau toate străduinţele
pentru a-i împiedica să-L accepte pe Mesia
cel adevărat.
10:2 Versetul 2 se referă chiar la Isus,
care a venit la oile pierdute ale casei lui
Israel. El a fost adevăratul păstor al oilor. El
a intrat pe uşă, adică venirea Sa a avut loc
conform profeţiilor Vechiului Testament cu
privire la Mesia. El nu a fost un Mântuitor
auto-impus sau auto-proclamat, ci a venit în
ascultare deplină de voia Tatălui Său, împli-
nind toate condiţiile.
10:3 Există o mare diversitate de păreri
cu privire la identitatea portarului din acest
verset. Unii cred că expresia se referă la
profeţii Vechiului Testament, care au prezis
venirea lui Cristos. Alţii cred că se referă la
loan Botezătorul, întrucât el a fost predece-
sorul Păstorului. Iar alţii sunt convinşi că
portarul din acest verset este Duhul Sfanţ,
care deschide uşa pentru ca Isus să poată
intra în inimile şi vieţile oamenilor.
Oile au auzit glasul păstorului. Ele au
recunoscut vocea unică a adevăratului păs-
tor. După cum oile fizice îşi recunosc păsto-
rul, tot aşa au fost unii printre iudei care L-
au recunoscut pe Mesia când S-a arătat El.
De la un capăt la altul al evangheliei, L-am
auzit pe Păstor chemându-Şi oile pe nume.
El i-a chemat pe câţiva ucenici în capitolul 1,
iar aceştia au auzit glasul Lui şi au răspuns.
El i-a chemat pe orbi în capitolul 9. Domnul
Isus continuă să-i cheme pe cei care voiesc
să-L primească de Mântuitor şi această
chemare este personală şi individuală.
Sintagma şi le scoate afară se referă,
probabil, la faptul că Domnul Isus i-a condus
pe cei care I-au auzit glasul afară din staulul
Israelului, unde stătuseră încorsetaţi şi în-
chişi, sub lipsa de libertate a legii. Domnul
Isus îşi conduce oile la libertatea harului
Său. în ultimul capitol iudeii îl alungaseră pe
om din sinagogă. Procedând aşa, ei contribu-

iseră, fără să-şi dea seama, la bunul mers al
lucrării Domnului.
10:4 Când adevăratul păstor îşi scoate
oile, el nu le mână din urmă, ci le conduce,
situându-se în faţa lor. El nu le cere să se
ducă în nici un loc în care El însuşi să nu fi
fost mai întîi. El stă mereu în faţa oilor, ca
Mântuitor al lor, Călăuză şi Pildă de urmat.
Cei care sunt adevăratele oi ale lui Cristos îl
urmează. Ei nu devin oi prin faptul că-I
urmează pilda, ci prin naşterea din nou.
Apoi, după ce au fost mântuiţi, ei doresc să
meargă oriunde îi conduce El.
10:5 Acelaşi instinct care face posibil ca
oaia să recunoască vocea adevăratului păstor
o ajută, în acelaşi timp, şi să fugă de un
străin. Străinii erau fariseii şi ceilalţi lideri ai
poporului evreu, ce care nu se interesau de
oi, ci doar de interesele lor personale — aşa
cum reiese din cazul vindecării orbului, care
a recunoscut vocea Domnului Isus, dar a
sesizat că fariseii sunt străini. Prin urmare, a
refuzat să li se supună, chiar dacă asta i-a
atras excomunicarea.
10:6 Se afirmă limpede aici că Isus a
folosit această ilustraţie în cazul fariseilor,
dar ei n-au înţeles despre ce le vorbea —
pentru faptul că nu erau oi adevărate. Dacă
ar fi fost, ar fi auzit glasul Lui şi L-ar fi
urmat.
10:7 Isus deci a recurs la o altă ilustraţie,
în care n-a mai vorbit despre uşa staulului,
din versetul 2, ci S-a prezentat pe Sine ca
fiind uşa oilor. Nu se mai punea problema
de a intra în staulul Israelului, ci acum ni se
prezintă imaginea oilor alese din Israel
ieşind din iudaism şi venind la Cristos, uşa.
10:8 Alţii veniseră înainte de Cristos,
pretinzând că sunt învestiţi cu autoritate şi
poziţie înaltă. Dar oile alese ale Israelului nu
au auzit glasul acestora, deoarece ştiau că
oamenii aceştia îşi arogau drepturi care nu le
aparţineau.
10:9 Versetul 9 este unul din acele ver-
sete de o simplitate extraordinară, putând fi
înţeles de orice elev de la şcoala duminicală,
şi totuşi având o profunzime imposibil de
epuizat, chiar de cei mai mari învăţaţi. Cris-
tos este uşa. Creştinismul nu este un crez sau
o biserică, ci o Persoană: Domnul Isus Cris-
tos. „Dacă intră cineva prin Mine." Mân-
tuirea se poate primi doar prin Cristos. Bote-
zul nu mântuie, nici Cina Domnului. Noi
trebuie să intrăm prin Cristos şi prin puterea
pe care o dă El. Invitaţia este adresată tutu-
ror. Cristos este Mântuitorul iudeilor şi al
neamurilor, deopotrivă. Dar pentru a fi

344

loan

mântuit cineva, trebuie să intre. Trebuie sâ-L
primească pe Cristos prin credinţă. Este o
acţiune personală, fără de care nu există
mântuire. Cei care intră sunt mântuiţi de
pedeapsa, puterea şi, în cele din urmă, de
prezenţa păcatului.
, După ce au fost mântuiţi, aceştia intră şi
iasă. Probabil asta se referă la faptul că intră
în prezenţa lui Dumnezeu, prin credinţă, ca
să se închine, şi apoi ies în lume, ca să-L
vestească pe Domnul. Cei care intră găsesc
păşune. Cristos nu este doar Mântuitorul şi
şi Cel care dă libertate, ci şi Susţinătorul şi
împlinitorul. Oile Sale găsesc păşune în
Cuvântul lui Dumnezeu.
10:10 Hoţul nu vine decât să fure, să
înjunghie şi să distrugă. El vine pentru a-şi
împlini scopuri absolut egoiste. Pentru a-şi
realiza scopurile, e pregătit chiar să ucidă
oile. Dar Domnul Isus nu vine în inima
omului cu nici un motiv egoist. El vine ca să
dea, nu ca să primească. El vine pentru ca
oamenii să aibă viaţă şi s-o aibă din bel-
şug. Noi primim viaţă în clipa în care îl
primim pe El ca Mântuitor. După ce am fost
mântuiţi însă constatăm că există diverse
grade de bucurie în viaţa aceasta. Cu cât ne
predăm mai mult Duhului Sfânt, cu atât mai
mult ne bucurăm de viaţa ce ne-a fost dărui-
tă, în acest caz, nu vom avea doar viaţă, ci o
vom avea mai din belşug, (cum e redat
acest verset în ediţia engleză, n.tr.).
L. Isus, Bunul Păstor (10:11-18)
10:11 Domnul Isus a folosit frecvent
sintagma: „Eu sunt", care constituie unul
din numele sau titlurile Dumnezeirii. De
fiecare dată când folosea acest titlu declara
că este egal cu Dumnezeu Tatăl. Aici s-a
prezentat pe Sine ca fiind păstorul cel bun,
care Şi-a dat viaţa pentru oi. în mod obiş-
nuit, oilor li s-ar cere să-şi dea viaţa pentru
păstor. Dar Domnul Isus a murit pentru oi.
10:12 Cel plătit se referă la un argat,
care are grijă de oi în schimbul unei remu-
neraţii. Fariseii erau argaţi. Pe ei nu-i intere-
sau oamenii decât în măsura în care aceasta
le putea aduce venituri. Pentru că oile nu
sunt ale lui, argatul va fugi când se iveşte un
pericol, lăsând oile pradă lupului.
10:13 Tot ceea ce facem reflectă ceea ce
suntem. Argatul a slujit pentru bani şi nu i-a
păsat de oi, ţinând mai mult la bunăstarea
lui, decât la cea a oilor. Există mulţi argaţi în
biserica din timpul nostru — oameni care se
fac păstori sau preoţi pentru a-şi asigura o

meserie comodă, dar care nu sunt pătrunşi de
dragoste adevărată pentru oile lui Dumne-
zeu.
10:14 Din nou Domnul se numeşte
bunul păstor. Bun (în greacă, kalos) în-
seamnă aici „ideal, vrednic, ales, excelent."
Desigur, El întruneşte toate aceste calităţi.
Apoi El Se referă la relaţia intimă ce există
între El şj oile Sale. El îi cunoaşte pe ai Săi
şi ai Săi II cunosc — ce adevăr minunat!
10:15 Mult mai bine ar fi fost dacă acest
verset nu ar fi fost despărţit de cel precedent,
ci ambele să fi fost redate împreună, ca o
singură frază: „...şi Eu îmi cunosc oile şi
sunt cunoscut de cele care sunt ale Mele,
după_ cum Tatăl Mă cunoaşte pe Mine şi
Eu îl cunosc pe Tatăl." Glorios adevăr!
Domnul a asemuit relaţia dintre El şi oi cu
aceea dintre El şi Tatăl. Aceeaşi unire, co-
muniune, părtăşie, intimitate şi cunoaştere
care există între Tatăl şi Fiul^ există şi între
Păstor şi oile Sale. „Şi Eu îmi dau viaţa
pentru oi," a spus El. Din nou, întâlnim aici
una din numeroasele declaraţii ale Domnului
Isus, din care reiese că El aştepta bucuros
clipa când va muri pe cruce, ca înlocuitor
pentru păcătoşi.
10:16 Versetul 16 constituie cheia înţele-
gerii întregului capitol. Celelalte oi la care
Se referă Domnul aici sunt Neamurile (ne-
evreii). Venirea Sa în lume a fost legată în
special de oile Israelului, dar El a avut în
vedere şi mântuirea neamurilor. Oile nea-
muri nu făceau parte din staulul iudaic. Dar
iubirea şi compasiunea inimii Domnului Isus
le-a cuprins şi pe aceste oi, El aflându-se sub
imperativul divin de a le aduce la Sine. El
ştia că acestea vor fi mai dispuse decât iudeii
să-I audă glasul.
în ultima parte a acestui verset observăm
importanta tranziţie de la staulul iudaismului
la turma creştinismului. Versetul acesta ne
oferă o avanpremieră a faptului că în Cristos,
iudeii şi neamurile vor fi una şi că deosebi-
rile anterioare dintre aceştia vor dispare.
10:17 în versetele 17 şi 18, Domnul Isus
a explicat ce va face El pentru a-i aduce şi
pe iudeii aleşi şi pe neamuri la El. El privea
cu anticipaţie şi bucurie clipa morţii, îngro-
pării şi învierii Sale. Cuvintele acestea ar fi
total lipsite de sens, dacă Domnul nu ar
vorbi aici decât din postura unui om oareca-
re. El spune că îşi va da viaţa şi că o va lua
din nou, prin puterea Sa. Or, acest lucru a
putut să-L facă pentru că a fost şi este Dum-
nezeu. Tatăl L-a iubit pe Domnul Isus, din
pricina faptului că a fost gata să moară şi să

loan

345

învie, pentru ca oile pierdute să poată fi
mântuite.
10:18 Nimeni nu putea să-I ia viaţa
Domnului Isus. El este Dumnezeu, deci este
mai mare decât toate comploturile urzite de
creaturile Sale împotriva Sa. El avea putere
în El însuşi să-şi dea viaţa şi avea putere s-o
ia înapoi. Dar oare nu L-au omorât oamenii
pe Domnul Isus? Ba da, L-au omorât, aşa
cum se arată clar la Fapte 2:23 şi la 1 Tesa-
loniceni 2:15. Domnul Isus le-a îngăduit să
facă acest lucru, acesta fiind un exemplu al
puterii Sale de a-Şi da viaţa. Mai mult, la
loan 19:30 se spune că Şi-a dat Duhul, ca act
al propriei Sale puteri şi voinţe.
„Porunca aceasta am primit-o de Ia
Tatăl Meu", a spus El. Tatăl îi încredinţase
Domnului sarcina de a-Şi da viaţa şi de a
învia apoi din morţi. Moartea şi învierea Sa
au fost acţiuni esenţiale pentru împlinirea
voii şi planului Tatălui. Prin urmare, El a
fost ascultător până la moarte şi a înviat a
treia zi, după Scripturi.
M. Dezbinarea ivită între iudei (10:19-21)
10:19 Cuvintele Domnului Isus au pro-
vocat o dezbinare între iudei. Intrarea lui
Cristos în lume, în casele lor şi în inimile lor
produce o sabie, mai degrabă decât pace.
Numai atunci când oamenii îl primesc ca
Domn şi Mântuitor vor ajunge să cunoască
pacea lui Dumnezeu.
10:20, 21 Domnul Isus a fost singurul
Om desăvârşit care a trăit vreodată. El nicio-
dată nu a rostit nici un cuvânt greşit şi nu a
săvârşit nici o faptă rea. Dar inima omului a
fost atât de depravată, încât arunci când a
venit El, rostind cuvinte pline de dragoste şi
înţelepciune, oamenii au spus că e stăpânit
de demon, că e nebun şi că nu merită să fie
ascultat, înregistrând astfel o pată neagră în
analele omenirii. Nu toţi au procedat însă
aşa. Au existat unii care au recunoscut în
cuvintele şi lucrările Domnului roade ale
unei Persoane bune, afirmând că un demoni-
zat nu ar putea deschide ochii orbilor.
N. Isus a demonstrat că este Cristosul
prin faptele Sale (10:22-39)
10:22 In acest punct firul naraţiunii se
întrerupe. Domnul Isus nu Se mai adresează
fariseilor, ci iudeilor în general. Nu ştim ce
interval de timp s-a scurs între versetul 21 şi
22. E demn de remarcat faptul că versetul
acesta este singurul loc din Biblie unde se
pomeneşte de Sărbătoarea înnoirii sau a
Dedicării, numită în ebraică Hanukkah. în

general se crede că această sărbătoare a fost
instituită de Iuda Macabeul, cu ocazia rede-
dicării templului, după ce fusese distrus de
Antioh Epifanul în 165 î.Cr. Era o sărbătoare
anuală, instituită de poporul evreu, nefăcând
parte din sărbătorile Domnului. Era iarnă—
nu numai calendaristic, ci şi spiritual.
10:23, 24 Lucrarea publică a Domnului
se apropia de sfârşit iar El urma să demon-
streze totala Sa consacrare faţă de Dumnezeu
Tatăl, prin moartea Sa pe cruce. Pridvorul
lui Solomon era acoperit şi se afla în ime-
diata apropiere a templului lui Irod. Negreşit
iudeii se vor fi adunat în jurul Domnului,
când S-a aflat El în această zonă.
Iudeii deci L-au înconjurat şi I-au zis:
„Până când ne tot ţii sufletele în încorda-
re? Dacă eşti Cristosul, spune-ne-o pe
faţă."
10:25, 26 Din nou, Isus le-a amintit de
cuvintele şi faptele Sale, cum le spusese de
atâtea ori în trecut că El este Mesia şi le
arătase că minunile Sale au demonstrat pe
deplin identitatea Sa. Iarăşi Isus le aminteşte
iudeilor că a săvârşit minunile Sale prin
autoritatea Tatălui Său şi pentru slava Tată-
lui Său. Procedând aşa, El a arătat că este
Cel pe care Tatăl L-a trimis în lume.
Refuzul lor de a-L primi pe Mesia a
demonstrat că ei nu erau oile Sale. Dacă ar fi
fost puşi deoparte ca unii care îi aparţin,
atunci ar fi demonstrat o dorinţă de a crede
în El.
10:27 Versetele care urmează demon-
strează în termeni de netăgăduit că nici o
oaie adevărată a lui Cristos nu va pieri nicio-
dată. Siguranţa eternă a credinciosului este o
realitate slăvită. Cei care sunt pi adevărate
ale lui Cristos aud glasul Lui. îl aud atunci
când se vesteşte evanghelia şi răspund,
crezând în El. După aceea aud glasul Lui zi
de zi şi ascultă de Cuvântul Lui. Domnul
Isus îşi cunoaşte oile sale. Le cunoaşte pe
fiecare, pe nume. Nici una din ele nu va
scăpa atenţiei Sale. Nici una nu se va pierde
din neglijenţă sau nebăgare de seamă. Oile
lui Cristos îl urmează, mai întâi prin faptul
că-şi exercită credinţa în El, şi apoi prin
faptul că umblă cu El în ascultare.
10:28 Cristos le dă viaţă veşnică oilor
Sale. Asta înseamnă viaţă care nu se va
termina niciodată. Viaţa aceasta nu depinde
de purtarea lor. Este viaţă veşnică — ne-
sfârşită, eternă. Dar viaţa veşnică este şi o
viaţă de calitate. Este însăşi viaţa Domnului
Isus. Este o viaţă care-i conferă posesorului
capacitatea de a se bucura de lucrurile lui

346

loan

Dumnezeu, aici pe pământ, şi o viaţă care va
fi pe deplin satisfăcătoare în patria noastră
cerească. Fiţi atenţi la cuvintele care urmea-
ză: „Niciodată32 nu vor pieri." Dacă ar
putea să piară vreuna din noi, atunci Domnul
Isus ar putea fi acuzat că nu şi-a ţinut promi-
siunea, or, ştim că acest lucru este cu nepu-
tinţă. Isus Cristos este Dumnezeu şi nu poate
greşi. El a promis în versetul acesta că nici o
oaie de a Sa nu va petrece veşnicia în iad.
Să însemne oare aceasta că cineva poate
fi mântuit, trăindu-şi apoi viaţa cum doreşte
el? Poate el fi mântuit, continuând apoi să
trăiască în plăcerile acestei lumi? Nicidecum,
căci el nu-şi va mai găsi nici o plăcere în
aceste lucruri. El sau ea vor dori să-şi urme-
ze Păstorul. Noi nu trăim viaţa creştină
pentru a deveni creştini sau pentru a ne
păstra mântuirea. Noi trăim viaţa creştină
pentru că suntem creştini. Noi dorim să trăim
o viaţă sfântă nu de teama că ne-am putea
pierde mântuirea, ci din recunoştinţa pe care
o purtăm Aceluia care a murit pentru noi.
Doctrina siguranţei veşnice a credinciosului
nu e deloc o scuză pentru a trăi cu nepăsare,
ci un imbold extraordinar ca să trăim o viaţă
de sfinţenie.
Nimeni nu este în stare să-1 smulgă pe un
credincios din mîna lui Cristos, o mână
atotputernică, de care S-a folosit pentru a
crea lumea, aceeaşi mână cu care susţine în
prezent lumea. Nu există putere care să
poată smulge o oaie din mâna Sa.
10:29 Credinciosul nu este numai în
mâna lui Cristos, ci şi în mâna Tatălui,
aceasta fiind o garanţie dublă a siguranţei
sale. Dumnezeu Tatăl este mai mare decât
toţi şi nimeni nu este în stare să-1 smulgă pe
credincios din mâna Tatălui.
10:30 în acest punct Domnul Isus adaugă
încă o declaraţie de egalitate cu Dumnezeu:
„Eu şi Tatăl una suntem", ideea care se
desprinde fiind probabil aceea că Cristos şi
Tatăl sunt una în putere. Isus tocmai Se
referise la puterea care le ocroteşte pe oile
lui Cristos. Prin urmare, El a adăugat expli-
caţia potrivit căreia puterea Sa este aceeaşi
cu puterea lui Dumnezeu Tatăl. Desigur,
acelaşi lucru este valabil şi în cazul tuturor
celorlalte atribute ale Dumnezeirii. Domnul
Isus Cristos este Dumnezeu în sensul cel mai
deplin al cuvântului şi este egal cu Tatăl în
toate privinţele.
10:31 Nu mai exista nici o îndoială în
minţile iudeilor cu privire la sensul cuvinte-
lor Mântuitorului. Ei şi-au dat seama că El
Şi-a afirmat Dumnezeirea în sensul cel mai

limpede cu putinţă. Prin urmare, au luat
pietre ca şă-L ucidă.
10:32 înainte de a putea arunca cu pietre,
Isus le-a reamintit numeroasele lucrări bune
pe care le-a săvârşit, în ascultare de porunca
Tatălui Său. Apoi i-a întrebat care din aceste
fapte i-a înfuriat atât de mult, de vor să să-L
omoare cu pietre.
10:33 Iudeii au negat că doresc să-L
ucidă pentru vreuna din minunile Sale. Mai
degrabă, au susţinut ei, voiau să-L omoare
pentru că ar fi hulit, pretinzându-Se egal cu
Dumnezeu Tatăl. Ei au refuzat să creadă că
Domnul Isus este mai mult decât un simplu
om. Dar Şi-au dat seama că, în mod evident,
El S-a declarat egal cu Dumnezeu. Or, ei n-
au putut suferi una ca asta.
10:34 Aici Domnul Isus le-a citat iudei-
lor versetul 6 din Psalmul 82, numind cuvin-
tele acestea drept parte din Lege. Cu alte
cuvinte, au fost îuate din Vechiul Testament
pe care ei l-au recunoscut ca fiind Cuvântul
inspirat al lui Dumnezeu. Iată cum sună
întregul verset: „Eu am zis: Sunteţi dumne-
zei, toţi sunteţi fii ai Celui-Prea-înalt." Psal-
mul a fost adresat judecătorilor Israelului. Ei
au fost numiţi „dumnezei" nu pentru că ar
fi fost divini, ci pentru că îl reprezentau pe
Dumnezeu când judecau poporul. Termenul
ebraic pentru „dumnezei" (elohim) înseamnă
la origine „puternici" şi poate fi aplicat unor
persoane cu vază, cum erau judecătorii.
(Reiese clar din restul psalmului că judecă-
torii erau doar oameni, şi nu zeităţi, pentru
că au judecat strâmb poporul, purtându-se cu
părtinire şi strâmbătate.)
10:35 Domnul a folosit acest verset din
Psalmi pentru a arăta că Dumnezeu a folosit
termenul dumnezei pentru a-i descrie pe cei
către care a venit cuvântul lui Dumnezeu.
Cu alte cuvinte, oamenii aceştia erau purtă-
tori de cuvânt ai lui Dumnezeu. Dumnezeu
a vorbit naţiunii Israel prin ei. „Ei L-au
înfăţişat pe Dumnezeu în locul Său de auto-
ritate şi judecată, fiind stăpânirile pe care le-
a rânduit Dumnezeu." „Şi Scriptura nu
poate fi desfiinţată", a spus Domnul, expri-
mându-Şi convingerea în inspiraţia Vechiu-
lui Testament, în faptul că este Cuvântul
inspirat al lui Dumnezeu. El a decris Vechiul
Testament drept o colecţie de scrieri infaili-
bile, care trebuie să se împlinească şi care nu
pot fi tăgăduite. De fapt, înseşi cuvintele
Scripturii sunt inspirate, nu doar gândurile
sau ideile cuprinse în ele. întreaga argumen-
taţie folosită de Domnul gravitează în jurul
unui singur cuvânt: dumnezei.

loan

347

10:36 Domnul argumenta de la simplu la
complex. Dacă judecătorii nedrepţi au fost
numiţi „dumnezei" în Vechiul Testament, cu
cât mai mult era atunci El îndrituit să afirme
că este Fiul lui Dumnezeu! Cuvântul lui
Dumnezeu a venit la ei. El era şi este Cu-
vântul lui Dumnezeu. Ei au fost numiţi
dumnezei; El a fost şi este Dumnezeu. De-
spre ei nu s-ar fi putut afirma niciodată că
Tatăl i-a sfinţit şi i-a trimis în lume. Ei s-au
născut în lume ca toţi ceilalţi fii ai lui Adam,
cel care a căzut. Dar Isus a fost sfinţit de
Dumnezeu Tatăl din veşnicia veşniciilor să
fie Mântuitorul lumii, şi El a fost trimis în
lume din cer, unde locuise cu Tatăl Său.
Astfel Isus avea tot dreptul să afirme că este
egal cu Dumnezeu. El nu a hulit când a
afirmat că este Fiul lui Dumnezeu şi una cu
Tatăl. Chiar iudeii folosiseră termenul „dum-
nezei" cu referire la oameni corupţi, care
exercitau rolul de purtători de cuvânt sau
judecători ai lui Dumnezeu. Cu cât mai mult
putea El pretinde acest titlu, întrucât El era şi
este cu adevărat Dumnezeu! Iată ce scrie
Samuel Green în această privinţă:
Iudeii L-au acuzat că S-a făcut Dumnezeu. El nu
a negat că S-a făcut Dumnezeu prin cuvintele
rostite. Dar a negat că ar fi hulit şi asta pe teme-
iul unor fapte care L-ar fi îndreptăţit chiar în
asumarea onorurilor proprii dumnezeirii: anume,
faptul că era Mesia, Fiul lui Dumnezeu, Emanu-
el. Că iudeii nu au crezut despre El că Şi-ar fi
retractat vreuna din aceste afirmaţii uluitoare
pentru ei reiese clar din faptul că au continuat să
se poarte cu duşmănie aprigă faţă de El. Vezi
versetul 39.33
10:37 Din nou, Mântuitorul a apelat la
minunile pe care le-a săvârşit ca dovadă a
împuternicirii Sale divine. Observaţi însă
expresia: „lucrările Tatălui Meu". Minu-
nile în ele însele nu sunt o dovadă a dumne-
zeirii. Citim în Biblie despre oameni răi care
au avut, uneori, puterea de a face minuni.
Dar minunile Domnului au fost faptele
Tatălui Său. Ele au demonstrat că El este
Mesia în două moduri. Mai întîi, au fost
minunile despre care a prezis Vechiul Testa-
ment că vor fi săvârşite de Mesia. în al
doilea rând, au fost minuni de îndurare, de
compasiune, fapte care au adus multe binefa-
ceri omenirii, pe care nici un om rău nu le-ar
fi putut înfăptui.
10:38 Versetul 38 a fost parafrazat foarte
bine de Ryle, după cum urmează:

Prin urmare, dacă săvârşesc lucrările Tatălui,
chiar dacă voi nu sunteţi convinşi de cuvintele
Mele, lăsaţi-vă convinşi de faptele Mele. Deşi
refuzaţi să acceptaţi dovada cuvintelor Mele,
acceptaţi dovada lucrărilor Mele. în felul acesta,
veţi ajunge să cunoaşteţi şi să credeţi că Eu şi
Tatăl suntem una, că El este în Mine şi Eu sunt
în El şi că, atunci când declar că sunt Fiul Lui,
nu rostesc o blasfemie.
10:39 Din nou, iudeii şi-au dat seama că
în loc să se dezică de afirmaţiile Sale ante-
rioare, Domnul Isus nu a făcut altceva decât
să le întărească şi mai mult. Astfel ei au
făcut încă o încercare de a-L aresta, dar El a
scăpat din nou. Nu mai era mult până când
avea să le permită să-L aresteze, dar acum
încă nu sosise clipa aceea.
VI AL  TREILEA  AN  AL  MISIUNII
FIULUI LUI DUMNEZEU: PEREEA
(10:40-11:57)
A. Retragerea lui Isus de cealaltă parte a
Iordanului (10:40-42)
10:40 Domnul S-a dus iarăşi dincolo de
Iordan, chiar în locul în care Şi-a început
lucrarea publică. Cei trei ani de minuni
extraordinare pe care le-a săvârşit şi cuvinte-
le minunate pe care le-a rostit se apropiau de
sfârşit. El i-a încheiat exact acolo unde
începuse—în afara rânduielilor iudaismului,
într-un loc de respingere şi singurătate.
10:41 Cei care au venit la El au fost
probabil credincioşi sinceri. Ei au fost gata
să sufere ocara, să ocupe loc alături de El în
afara taberei Israelului. Aceşti adepţi ai Săi
au adus un omagiu strălucit lui loan Boteză-
torul. Ei şi-au adus aminte că lucrarea lui
loan nu a fost spectaculoasă sau senzaţio-
nală, ci adevărată. Tot ce a spus el despre
Domnul Isus s-a împlinit în lucrarea Mântui-
torului. Asta ar trebui să constituie un în-
demn pentru toţi cei care nu sunt creştini.
S-ar putea să nu fim în stare să facem lucrări
măreţe sau să intrăm în atenţia publicului,
dar cel puţin putem aduce o mărturie adevă-
rată despre Domnul şi Mântuitorul nostru
Isus Cristos, care este de mare preţ înaintea
lui Dumnezeu.
10:42 Ce frumos este să observăm că,
deşi a fost respins de poporul Israel, Domnul
Isus a găsit totuşi câteva inimi de oameni
smeriţi, care au fost deschise şi receptive faţă
de El. Mulţi — ni se spune — au crezut în
EI acolo. Aşa s-a întâmplat în fiecare epocă,
întotdeauna a existat o rămăşiţă de oameni
care au fost dispuşi să I se alăture Domnului

348

loan

Isus, să sufere ocara împreună cu El, să fie
alungaţi, batjocoriţi şi urâţi de lume, bucu-
rându-se însă de o scumpă părtăşie cu Fiul
lui Dumnezeu.
B. Boala lui Lazăr (11:1-4)
11:1 Ajungem acum la cea mai mare
minune săvârşită de Domnul Isus în cadrul
lucrării Sale publice. în anumite privinţe, a
fost cel mai mare miracol dintre toate —
învierea unui mort. Lazăr trăia în cătunul
Betania, situat la circa 3 kilometri est de
Ierusalim. Betania era cunoscută ca loc de
baştină al Măriei şi sorei sale Marta. Iată ce
spune Pink, citându-1 pe episcopul Ryle:
A se observa că prezenţa copiilor aleşi ai lui
Dumnezeu este tocmai lucrul care face ca oraşe
şi ţări să se bucure de faimă înaintea lui Dumne-
zeu. Satul Martei şi Măriei este astfel remarcat,
în vreme ce Memfis şi Teba nu sunt menţionate
în Noul Testament.34
11:2 loan oferă explicaţia că este vorba
despre Maria din Betania care L-a uns pe
Domnul cu mir şi I-a şters picioarele cu
părul capului ei. Acest act unic de devoţiune
a fost subliniat de Duhul Sfânt. Domnul îşi
găseşte plăcerea în adoraţia copiilor Săi.
11:3 Când Lazăr s-a îmbolnăvit, Domnul
Isus Se afla, după câte se pare, pe malul de
răsărit al râului Iordan. Surorile I-au trimis
vorbă imediat că Lazăr, pe care îl iubea
Domnul, era bolnav. Ce mişcător este modul
în care I-au prezentat aceste surori Domnului
cazul fratelui lor! Ele au apelat la dragostea
Sa pentru fratele lor, ca argument menit să-L
convingă pe Domnul să le vină în ajutor.
11:4 Când Isus... a zis: „Boala aceasta
nu este spre moarte", nu a lăsat să se înţe-
leagă că Lazăr nu va muri, ci că moartea nu
va fi rezultatul final al acestei boli. Lazăr va
muri, dar apoi va fi înviat din morţi. Scopul
real al bolii a fost slava lui Dumnezeu,
pentru ca Fiul lui Dumnezeu să fie slăvit
prin ea. Dumnezeu a îngăduit ca acest lucru
să se întâmple pentru ca Isus să vină şi să-L
învie pe Lazăr din morţi şi astfel să se mani-
feste din nou ca adevăratul Mesia iar oame-
nii să-L slăvească pe Dumnezeu pentru
acest miracol extraordinar.
Nu se face absolut nici o aluzie la faptul
că boala lui Lazăr s-ar fi datorat vreunui
păcat deosebit din viaţa sa. Mai degrabă, el
ne este înfăţişat ca un ucenic consacrat, pe
care Mântuitorul îl iubea în mod deosebit.

C. Isus vine Ia Betania (11:5-16)
11:5 Când pătrunde boala în casa noas-
tră, să nu acceptăm imediat concluzia că
Dumnezeu este supărat pe noi. Aici boala a
fost legată direct de dragostea Sa, mai degra-
bă decât de supărarea Sa. „Pe cel care îl
iubeşte El îl disciplinează."
11:6, 7 Poate că ne-am fi gândit că dacă
Domnul într-adevăr i-a iubit pe aceşti credin-
cioşi, atunci ar fi lăsat totul şi ar fi pornit
îndată spre casa lor. Când colo, citim că,
atunci când a auzit că Lazăr este bolnav, a
mai rămas două zile în locul în care era.
întârzierile lui Dumnezeu nu constituie un
răspuns negativ la rugăciunile noastre. Dacă
nu ne răspunde imediat la rugăciune, în-
seamnă că probabil doreşte să ne înveţe să
aşteptăm iar dacă aşteptăm cu răbdare, vom
constata că ne va răspunde la rugăciune într-
un mod mult mai minunat decât ne-am fi
aşteptat. Nici măcar iubirea pe care le-o
purta celor trei: Marta, Maria şi Lazăr nu L-a
putut forţa pe Cristos să acţioneze în contra-
timp, înainte de a fi sosit momentul potrivit.
Tot ce făcea El constituia o ascultare de voia
Tatălui Său pentru El şi în conformitate cu
orarul divin.
După două zile, care puteau părea, la
prima vedere, un timp irosit, Domnul Isus le-
a propus ucenicilor să se ducă din nou în
Iudeea.
11:8 Ucenicii erau încă sub impresia
scenei în care iudeii căutaseră să-L ucidă cu
pietre pe Cristos, după ce dăruise vedere
orbului. Prin urmare, s-au mirat că Se şi
gândeşte să meargă în Iudeea, unde ar fi
confruntat cu un pericol atât de mare.
11:9 Isus a răspuns în felul următor: în
cursul obişnuit al evenimentelor, există
douăsprezece ore de lumină ale zilei, în
care oamenii pot să-şi desfăşoare munca.
Atâta timp cât omul munceşte în timpul
acesta alocat, nu există pericolul să se potic-
nească sau să cadă, deoarece el vede unde
se duce şi ce face. Lumina acestei lumi sau
lumina zilei îl păzeşte de pericolul unei
morţi accidentale, prin alunecare şi cădere.
Sensul spiritual al cuvintelor Domnului
este acesta: Domnul Isus umbla în ascultare
perfectă de voia lui Dumnezeu. Astfel nu
exista nici un pericol ca El să fie omorât
înainte de vremea rânduită. El avea să fie
păstrat în viaţă până când se va fi încheiat
lucrarea Sa.
într-un anumit sens acest lucru este
adevărat cu privire la orice credincios. Dacă
umblăm în părtăşie cu Domnul şi împlinim

loan

349

voia Lui, nu există putere de pe pământ care
să ne poată omorî înainte de timpul rânduit
de Dumnezeu.
11:10 Cel care umblă noaptea nu este
însă credincios lui Dumnezeu, ci trăieşte
după voia sa proprie. Omul acesta se împie-
dică uşor, pentru că nu are călăuzire divină,
care să-i lumineze cărarea.
11:11 Domnul a numit moartea lui Lazăr
un somn. A nu se uita însă că în Noul Testa-
ment somnul nu este niciodată aplicat la
suflet, ci la trup. Nicăieri în Scriptură nu ni
se spune că atunci când moare, sufletul ar fi
într-o stare de somn. Mai degrabă, sufletul
credinciosului merge în prezenţa lui Cristos,
ceea ce este mult mai bine. Prin afirmaţia
aceasta, Domnul Isus a relevat încă o dată
atotştiinţa Lui. El ştia că Lazăr murise deja,
deşi vestea care I se transmisese spunea că e
doar bolnav. El ştia pentru că este Dumne-
zeu. Deşi oricine poate să-1 trezească pe
cineva dintr-un somn fizic, numai Domnul 1-
a putut trezi pe Lazăr din somnul morţii.
Aici Isus Şi-a exprimat intenţia de a face
tocmai acest lucru.
11:12 Ucenicii Lui nu au înţeles aluzia
Domnului la somn. Ei nu au înţeles că El se
referea la moarte. Poate credeau că somnul
lui Lazăr era un simptom al vindecării sale,
spunându-şi că dacă Lazăr poate dormi atât
de adânc, atunci a trecut de punctul critic şi
că se va vindeca negreşit. Versetul mai poate
fi interpretat în sensul că dacă Lazăr nu
suferea de altceva decât de acest somn a-
dânc, atunci nu mai era nevoie să Se ducă
Domnul la Betania să-1 ajute. Se poate ca
ucenicii să se fi temut de pericolul la care se
expuneau şi astfel s-au agăţat de acest pre-
text pentru a nu se duce în casa Măriei şi a
M artei.
11:13, 14 Aici se spune clar că prin
termenul „somn" Isus S-a referit la moarte,
dar că ucenicii nu au înţeles acest lucru.
Totuşi sensul cuvintelor este cât se poate de
limpede. Isus le-a spus ucenicilor fără încon-
jur că Lazăr a murit. Cu cât calm au primit
ucenicii vestea aceasta! Ei nu L-au întrebat
pe Domnul: „De unde ştii?" El a vorbit cu
autoritate desăvârşită iar ei nu au pus la
îndoială cunoaşterea Sa.
11:15 Domnul Isus nu S-a bucurat că
Lazăr a murit, dar S-a bucurat că nu S-a aflat
în Betania cu acea ocazie. Dacă ar fi fost
acolo, Lazăr nu ar fi murit. Nicăieri în Noul
Testament nu găsim scris că cineva ar fi
murit în prezenţa Domnului. Ucenicii aveau
să vadă o minune şi mai mare decât aceea de

prevenire a morţii. Ei aveau să vadă un om
înviat din morţi şi astfel credinţa lor avea să
fie întărită. Prin urmare, Domnul Isus a spus
că S-a bucurat din pricina lor că nu a fost la
Betania şi a adăugat: „pentru ca voi să
credeţi". Domnul nu a lăsat să se înţeleagă
că ucenicii nu crezuseră încă în El. Bine-
înţeles că ei au crezut deja! Dar minunea pe
care o vor vedea la Betania le va întări cre-
dinţa în El. Şi astfel i-a îndemnat să vină cu
El.
11:16 Toma a cumpănit că dacă Domnul
Isus se va duce în ţinutul acela, va fi ucis de
iudei. Dacă ucenicii se vor duce cu Isus,
Toma credea că şi ei vor fi omorâţi împreună
cu El. Şi astfel, într-un spirit de pesimism şi
posomorâre, i-a îndemnat pe ucenici să-L
însoţească pe Isus. Cuvintele sale nu sunt o
pildă de mare credinţă şi curaj, ci de des-
curajare.
D. Isus: învierea şi Viaţa (11:17-27)
11:17, 18 Faptul că Lazăr se afla în
mormânt de patru zile era o dovadă în plus
a faptului că murise cu adevărat. Observaţi
cum are grijă Duhul Sfânt să prezinte toate
detaliile din care să reiasă clar că învierea lui
Lazăr a fost un miracol real. Lazăr murise
probabil la scurt timp după ce au fost trimişi
solii să-I ducă lui Isus vestea că este bolnav.
Distanţa dintre Betania şi Betabara, unde Se
afla Isus, putea fi străbătută într-o zi de mers
pe jos. După ce a auzit de boala lui Lazăr,
Isus a rămas acolo încă două zile. Apoi I-a
mai trebuit încă o zi să ajungă în Betania.
Asta explică cele patru zile cât a stat Lazăr
în mormânt.
După cum am arătat deja, Betania se afla
la circa 3 kilometri est de Ierusalim, sau
cincisprezece stadii, cum se spune în textul
original.
11:19 Apropierea Betaniei de Ierusalim
a făcut ca mulţi iudei să vină la Marta şi
Maria ca să le mângâie, fără să le treacă prin
cap că în curând mângâierea lor avea să fie
cu totul inutilă, deoarece această casă de jale
avea să răsune de bucurie.
11:20 Când a auzit Marta că vine Isus,
I-a ieşit imediat înainte. întâlnirea a avut loc
afară din sat. Nu ni se spune de ce nu a venit
şi Maria. Poate că ea nu aflase de sosirea lui
Isus sau poate că era doborâtă de întristare
sau, pur şi simplu, aştepta într-un duh de
rugăciune şi încredere. Să fi sesizat ea ce
avea să se întâmple, datorită apropierii ei de
Domnul? Nu cunoaştem răspunsul.
11:21 Credinţa reală a fost aceea care a

350

loan

învrednicit-o pe Marta să creadă că Isus ar fi
putut preveni moartea lui Lazăr. Dar credinţa
ei nu era desăvârşită. Ea credea că Domnul
ar fi putut face acest lucru numai dacă ar fi
fost prezent cu trupul lângă Lazăr. Ea nu şi-a
dat seama că Domnul îl putea vindeca pe
cineva de la distanţă şi, bineînţeles, că putea
să-1 învie pe cineva din morţi. Adesea, când
suntem copleşiţi de întristare, vorbim ca
Marta. Credem că dacă cutare medicament
sau tratament ar fi fost inventat, atunci unul
din cei dragi ai noştri nu ar fi murit. Dar
toate lucrurile acestea sunt în mâinile Dom-
nului şi nimic nu se întâmplă fără permisiu-
nea Lui, cu nici unul dintre ai Săi.
11:22 Din nou, credinţa acestei surori
evlavioase a strălucit minunat. Ea nu ştia
cum va proceda Domnul Isus, dar era con-
vinsă că va veni în ajutor. Ea avea încredere
că Dumnezeu Ii va asculta cererea şi că va
face ca din această aparentă tragedie să iasă
ceva bun. Totuşi ea n-a îndrăznit să creadă
că fratele ei va fi înviat din morţi. Cuvântul
folosit de Marta aici pentru „a cere" este cel
rezervat rugăciunii către Creatorul. De unde
reiese că Marta nu a recunoscut Dumnezei-
rea Domnului Isus. Ea ştia doar că este un
Om mare, dar nu cu mult mai mare decât
prorocii din vechime.
11:23 Pentru a ajuta credinţei ei să se
înalţe pe culmi şi mai mari, Domnul Isus a
făcut anunţul extraordinar că Lazăr va învia
din morţi. Ce minunat este să vedem cum Se
ocupă Domnul de această femeie întristată şi
cum o ajută, pas cu pas, să aibă credinţă în
El însuşi şi în Fiul lui Dumnezeu.
11:24 Marta şi-a dat seama că Lazăr va
învia din morţi într-o zi, dar nu s-a gândit că
s-ar putea întâmpla chiar în ziua aceea. Ea a
crezut în învierea morţilor şi a înţeles că se
va întâmpla în ceea ce a numit drept „ziua
de pe urmă".
11:25 E ca şi cum Domnul ar fi spus:
„Marta, nu ai înţeles ce am vrut să spun. Eu
n-am spus că Lazăr va învia în ziua de pe
urmă, ci, întrucât Eu sunt Dumnezeu, am
puterea învierii şi a vieţii în mâna Mea. Eu
pot să-L învii pe Lazăr din morţi chiar acum,
şi chiar voi face acest lucru."
Apoi Domnul S-a referit la vremea când
toţi credincioşii adevăraţi vor fi înviaţi. Asta
va avea loc când Domnul Isus va reveni să-
Şi ducă copiii în cer.
Atunci vor exista două categorii de
credincioşi. Vor fi cei care au murit în cre-
dinţă şi cei aflaţi în viaţă la Revenirea Sa.
Pentru prima categorie, El vine în ipostaza

de înviere iar pentru a doua categorie ca
Viaţă. Prima categorie este descrisă în ultima
parte a versetului 25: „Cine crede în Mine,
chiar dacă ar fi murit, va trăi." Asta în-
seamnă că acei credincioşi care au murit
înainte de venirea lui Cristos vor fi înviaţi
din morţi. Iată ce spune Burkitt în această
privinţă:
O, iubire, mai puternică decât moartea! Mor-
mântul nu-L poate despărţi pe Cristos de priete-
nii Săi. Ceilalţi prieteni ai noştri ne însoţesc
până la buza mormântului, după care îşi iau
rămas bun de la noi. Dar nici viaţa, nici moartea
nu ne pot despărţi de dragostea lui Cristos.35
Bengel spune: „Ce perfectă şi minunată
armonie în rânduielile cereşti este să consta-
tăm că nimeni nu a murit în prezenţa Prinţu-
lui Vieţii!"
11:26 A doua categorie este descrisă în
versetul 26. Cei aflaţi în viaţă la venirea
Mântuitorului, care cred în El, nu vor muri
niciodată, ci vor fi transformaţi într-o clipă,
într-o clipită de ochi, şi vor fi duşi acasă în
cer, împreună cu cei care au fost înviaţi din
morţi. Ce adevăruri scumpe ne-au fost îm-
părtăşite, prin intermediul morţii lui Lazăr!
Dumnezeu transformă întristarea în bucurie.
Apoi, pentru a-i pune credinţa la încercare,
Domnul a întrebat-o direct pe Marta: „Crezi
tu lucrul acesta?"
11:27 Credinţa Martei a ieşit la iveală, în
toată splendoarea luminii de la amiază. Ea L-
a mărturisit pe Isus drept Cristosul, Fiul lui
Dumnezeu, despre Care profeţii au prezis că
va veni în lume. Şi să nu uităm că ea a făcut
această extraordinară mărturisire înainte ca
Isus să-1 fi înviat pe fratele ei din morţi, nu
după!
E. Isus plânge la mormântul Iui Lazăr
(11:28-37)
11:28, 29 Imediat după mărturisirea
aceasta, Marta a alergat în sat şi a salutat-o
pe Maria cu uluitoarea veste: „A venit
învăţătorul şi te cheamă." Creatorul uni-
versului şi Mântuitorul lumii a venit în
Betania şi o chema pe ea. Tot aşa este şi
astăzi. Aceeaşi minunată Persoană stă şi-i
cheamă pe oameni prin cuvintele Evanghe-
liei. Fiecare este invitat să-şi deschidă inima
şi să-L primească pe Mântuitorul. Răspunsul
Măriei a fost imediat. Ea n-a zăbovit nici o
clipă, ci s-a sculat repede şi s-a dus la Isus.
11:30, 31 Acum Isus le-a întâmpinat pe
Marta şi pe Maria la intrarea în satul Beta-

loan

351

nia. Iudeii nu ştiau că El se află prin apropie-
re, întrucât anunţul Martei către Maria fusese
făcut în secret. Era firesc ca iudeii să creadă
că Maria s-a dus la mormânt ca să plângă.
11:32 Maria... s-a aruncat la picioarele
Mântuitorului, poate în semn de închinare
sau, pur şi simplu, pentru că era copleşită de
întristare. Ca şi Marta, ea şi-a exprimat
regretul că Isus nu a fost prezent în Betania,
căci, în acest caz, fratele lor nu ar fi murit.
11:33 Văzând cât de copleşiţi de durere
erau Maria şi prietenii ei, Isus S-a înfiorat în
Duhul Lui şi S-a tulburat. Negreşit Domnul
Se va fi gândit la toată suferinţa, întristarea
şi la moartea care a rezultat în urma neas-
cultării omului, a păcatului său.
11:34 Desigur, Domnul ştia unde este
îngropat Lazăr, dar a pus întrebarea pentru a
trezi în oameni speranţa şi a le întări credin-
ţa, apelând la cooperarea lor. Şi astfel, cu
dorinţă sinceră şi adâncă preocupare, ei L-au
condus pe Isus la mormânt.
11:35 Versetul 35 este cel mai scurt
verset din Biblia engleză.36 Este unul din
cele trei cazuri din Noul Testament în care
se spune că Domnul a plâns. (El a plâns,
cuprins de întristare pentru Ierusalim şi a
mai plâns în grădina Ghetsemane.) Faptul că
Isus a plâns atestă umanitatea Sa. El a
vărsat lacrimi de durere când a văzut groaz-
nicele urmări ale păcatului asupra omenirii.
Faptul că Isus a plâns în prezenţa morţii ne
arată că nu este greşit când credincioşii
plâng pentru cei dragi ai lor, care i-au părăsit
— cu condiţia ca ei să nu plângă cu obidă,
ca cei care nu mai au nici o nădejde.
11:36 Iudeii au văzut în lacrimile Fiului
Omului dovada iubirii Sale pentru Lazăr.
Desigur, concluzia lor a fost corectă. Dar
Domnul îi iubea şi pe ei, cu o dragoste
neţărmurită şi nepieritoare — fapt pe care
cei mai mulţi dintre ei nu L-au sesizat.
11:37 Din nou, prezenţa Domnului Isus
a stârnit noi întrebări în rândurile oamenilor.
Unii dintre ei L-au recunoscut ca fiind Cel
ce dăruise vedere orbului. Ei s-au întrebat
cum de nu 1-a putut împiedica pe Lazăr să
moară. Desigur, Domnul ar fi putut face
acest lucru, dar a preferat să-1 lase pe Lazăr
să moară, pentru a săvârşi o minune extraor-
dinară, care a dăruit şi mai multă nădejde
sufletelor credincioase.
F.  Al şaptelea semn: învierea Iui Lazăr
(11:38-44)
11:38 S-ar părea că mormântul lui Lazăr
era o peşteră, în care se putea ajunge cobo-

rând treptele unei scări. Gura mormântului
era acoperită cu o piatră. Mormântul se
deosebea de cel în care avea să fie aşezat
trupul lui Isus mai târziu, prin faptul că acel
mormânt a fost săpat în piatră şi permitea
accesul direct la el, fără să fie nevoie de a
cobora în el.
11:39 Isus le-a poruncit celor ce priveau
scena să ia piatra de la gura mormântului. El
putea face singur acest lucru, rostind doar un
cuvânt, dar Dumnezeu nu îndeplineşte pen-
tru oameni acele lucruri pe care ei înşişi le
pot înfăptui.
Marta şi-a exprimat groaza la gândul că
mormântul va fi deschis. Ea şi-a dat seama
că trupul fratelui ei se afla în mormânt de
patru zile şi s-a temut că a început să se
descompună. Se pare că nu s-a făcut nici o
încercare de a îmbălsăma trupul lui Lazăr.
Probabil a fost îngropat chiar în ziua în care
a murit, conform obiceiului din partea locu-
lui. Faptul că Lazăr era în mormânt de patru
zile este foarte important. Nu exista astfel
nici o posibilitate ca el doar să fi adormit sau
şă fi leşinat. Toţi iudeii ştiau că este mort.
învierea lui nu poate fi explicată decât ca un
miracol.
11:40 Nu reiese clar când a rostit Isus
cuvintele din versetul 40. în versetul 23, El
îi spusese Martei că fratele ei va învia. Dar
negreşit ceea ce i-a spus aici a fost esenţa
spuselor Sale anterioare. Observaţi ordinea
cuvintelor din acest verset: „Crede... ve-
dea." E ca şi când Domnul Isus ar fi spus:
„Dacă vei crede numai, vei vedea cum am să
înfăptuiesc o minune pe care numai Dum-
nezeu o poate înfăptui. Vei vedea slava Iui
Dumnezeu revelată în Mine. Dar mai întâi
tu trebuie să crezi, şi apoi vei vedea."
11:41 Apoi piatra a fost îndepărtată de la
gura mormântului. înainte de a înfăptui acest
miracol, Isus I-a mulţumit Tatălui Său pentru
că I-a ascultat rugăciunea. Nu se consem-
nează în acest capitol nici o altă rugăciune
anterioară pe care a rostit-o Domnul Isus.
Dar negreşit El vorbise cu Tatăl Său înconti-
nuu, în toată această perioadă şi Se rugase ca
Numele lui Dumnezeu să fie slăvit prin
învierea lui Lazăr. Aici El îi mulţumeşte
Tatălui, în anticiparea evenimentului.
11:42 Isus S-a rugat cu glas tare, pentru
ca oamenii să creadă că Tatăl L-a trimis şi că
I-a spus ce să facă şi ce să spună, şi că El
întotdeauna acţiona în perfectă dependenţă
de Dumnezeu Tatăl. Aici vedem subliniată
din nou unitatea esenţială dintre Dumnezeu
Tatăl şi Domnul Isus Cristos.

352

loan

11:43 Este unul din puţinele cazuri din
Noul Testament, în care se spune că Domnul
Isus a strigat cu glas tare. Unii au sugerat că
dacă nu l-ar fi pomenit pe Lazăr pe nume,
toţi morţii din morminte ar fi înviat!
11:44 Cum a ieşit Lazăr din mormânt?
Unii cred că a ieşit anevoie. Alţii cred că s-a
târât, umblând în patru labe. Iar alţii subli-
niază că trupul lui era înfăşurat în pânză şi că
ar fi fost imposibil să iasă cu puterile proprii.
Aceştia propun soluţia potrivit căreia el ar fi
plutit în aer, până când picioarele sale au
atins pământul din faţa Domnului Isus.
Faptul că e scris că faţa lui a fost acoperită
cu o fâşie de pânză este o dovadă în plus că
era mort. Nimeni nu ar fi putut trăi patru zile
cu faţa acoperită în felul acesta. Din nou,
Domnul i-a antrenat pe oameni, poruncindu-
le să-1 dezlege pe Lazăr şi să-i dea drumul.
Numai Cristos poate învia morţii, dar El ne
dă sarcina de a îndepărta pietrele de potic-
nire şi de a desface veşmintele mortuare ale
prejudecăţii şi superstiţiei.
G. Iudeii credincioşi şi cei necredincioşi
(11:45-57)
11:45, 46 Pentru mulţi dintre cei ce
priveau scena minunea a constituit o dovadă
de netăgăduit a dumnezeirii Domnului Isus
Cristos, drept care ei au crezut în El. Cine
altcineva decât Dumnezeu ar putea chema la
viaţă un trup din mormânt, după ce a fost
mort timp de patru zile?
Dar efectul acestui miracol asupra vieţii
cuiva depinde de condiţia sa morală. Dacă
inima cuiva este rea, răzvrătită şi necredin-
cioasă, el nu va crede nici dacă va vedea pe
cineva înviat din morţi. Aşa s-a întâmplat şi
aici. Unii dintre iudeii care au asistat la acest
miracol nu au fost dispuşi să-L accepte pe
Domnul Isus ca pe Mesia, nici chiar după ce
au văzut aceste dovezi de netăgăduit. Şi
astfel ei s-au dus la farisei să le spună ce s-a
întîmplat la Betania. Au făcut-o pentru ca
aceştia să poată veni şi să creadă în Isus?
Nu, ci probabil pentru ca să-i întărâte şi mai
mult pe farisei împotriva Domnului, dorin-
du-I astfel moartea.
11:47 Atunci preoţii cei mai de seamă
şi fariseii au adunat sinedriul (consiliul lor
oficial) pentru a discuta ce acţiuni trebuie să
întreprindă. întrebarea: „Ce vom face?" ar
putea suna astfel: „Ce-i de făcut în această
conjunctură? Cum putem ieşi din acest
impas, acţionând mai energic? Omul acesta
face multe minuni iar noi nu facem nimic
pentru a-L opri." Liderii iudeilor au rostit

aceste cuvinte spre propria lor osândă. Ei au
recunoscut că Domnul Isus săvârşea multe
senine. Atunci de ce n-au crezut în El? Ei n-
au voit să creadă în El pentru că au preferat
păcatul, şi nu pe Mântuitorul, cum spune şi
Ryle:
Ce uimitoare recunoaştere! Chiar şi cei mai
înverşunaţi duşmani ai Domnului mărturisesc că
Domnul nostru a săvârşit minuni, şi încă multe
minuni. Oare mai încape îndoială că negreşit ar
fi infirmat minunile Sale, dacă ar fi avut posibi-
litatea s-o facă? Dar reiese clar că nici nu au
încercat să infirme realitatea minunilor Sale,
care au fost prea multe la număr, au fost săvâr-
şite mult prea la vedere şi au fost văzute de prea
mulţi martori oculari, pentru a mai putea fi
infirmate. Cum se face atunci că infidelii şi
scepticii din zilele noastre îndrăznesc să nu-
mească minunile Domnului drept fabulaţii şi
alienări mintale? E greu de răspuns la această
întrebare. Dacă fariseii care au trăit pe vremea
Domnului şi care au urnit marea şi ţara să I se
pună de-a curmezişul şi să-I ştirbească progresul
nu au pus niciodată la îndoială faptul că El a
săvârşit în adevăr minuni, este absurd să înce-
pem să tâgăduim în vremea de azi minunile
Sale, după ce s-au scurs optsprezece veacuri.37
11:48 Liderii au simţit că nu-şi mai pot
permite să rămână pasivi. Dacă nu intevenim
— şi-au zis ei — masele vor fi convinse de
minunile lui Isus. Or, dacă oamenii aveau să-
L recunoască pe Isus de Rege, asta va atrage
repercusiuni grave din partea Romei. Roma-
nii vor crede că Isus a venit să le răstoarne
imperiul şi vor interveni pedepsindu-i pe
iudei. Sintagma: „vor veni romanii şi ne
vor nimici şi locul nostru şi poporul nos-
tru" înseamnă că romanii vor distruge tem-
plul şi îi vor împrăştia pe iudei. Dar chiar aşa
s-a întâmplat în anul 70 d.Cr. — însă nu
pentru că iudeii L-au acceptat pe Domnul, ci
pentru că L-au respins, după cum se exprimă
F.B. Meyer:
Creştinismul periclitează întreprinderi, sub-
minează afaceri rentabile, dar necinstite, smulge
clienţi de la altarele diavolului, atacă investiţii şi
întoarce lumea pe dos. Este un lucru supărător,
agasant şi distrugător de profit.38
11:49, 50 Caiafa a fost mare preot din
anul 26 până în 36 d.Cr. El a prezidat proce-
sul religios al Domnului, fiind prezent atunci
când Petru şi loan au fost aduşi înaintea
Sinedriului la Fapte 4:6. El nu a crezut în

loan

353

Domnul Isus, în pofida cuvintelor pe care le-
a rostit.
După Caiafa, marii preoţi şi fariseii
greşeau atunci când credeau că iudeii vor
muri din pricina lui Isus. Mai degrabă, a
prezis el, Isus va muri pentru poporul evreu.
El a spus că este mai bine ca Isus să moară
pentru popor, decât întregul popor să intre în
conflict cu romanii. S-ar părea la prima
vedere că marele preot Caiafa a înţeles
motivul venirii lui Isus în lume. S-ar părea
că el L-a primit pe Isus ca înlocuitor pentru
păcătoşi — adică însăşi doctrina de bază a
creştinismului. Dar, din nefericire, nu aşa
stau lucrurile. Ceea ce a spus el a fost adevă-
rat, dar el însuşi nu a crezut în Isus, pentru
ca astfel sufletul să fi fost mântuit.
11:51, 52 Asta explică de ce Caiafa a
spus ceea ce a spus. El nu a vorbit cu auto-
ritate proprie, adică nu a inventat singur
aceste lucruri, ci mesajul pe care l-a rostit i-a
fost dat de Dumnezeu, având un înţeles mult
mai profund decât cel pe care a intenţionat el
să-1 transmită. Faptul că Isus va muri pentru
poporul Israel a fost o profeţie divină, care i
s-a dat lui Caiafa datorită faptului că anul
acela el era marele preot. Dumnezeu a vorbit
prin el din pricina funcţiei pe care o ocupa,
şi nu a neprihănirii sale proprii, căci era un
om păcătos.
Profeţia lui Caiafa a afirmat nu numai că
Domnul va muri pentru poporul Israel, ci şi
faptul că îşi va aduna aleşii dintre neamurile
de pe pământ. După unii, Caiafa s-a referit la
iudeii împrăştiaţi pe tot pământul, dar cel
mai probabil este că El S-a referit la Neamu-
rile care aveau să creadă în Cristos prin
propovăduirea Evangheliei.
11:53, 54 Fariseii nu s-au lăsat convinşi
de minunea de la Betania, ci au fost şi mai
ostili faţă de Fiul lui Dumnezeu. Din ziua
aceea, ei au pus la cale moartea Sa cu şi mai
mare îndârjire.
Dându-şi seama de ostilitatea crescândă
a iudeilor, Domnul Isus S-a dus într-o cetate
numită Efraim. Astăzi nu se cunoaşte unde
se afla Efraim. Ştim doar că era o zonă
retrasă şi liniştită, din apropierea pustiului.
11:55 Anunţul că se apropia Pastele
iudeilor ne aminteşte că ne apropiem de
sfârşitul lucrării publice a Domnului, că
exact la acest Paşte avea să fie răstignit El.
Oamenii aveau datoria să se suie la Ierusalim
înainte de Paşte, pentru a se purifica. De
pildă, dacă un iudeu se atingea de un trup
neînsufleţit, trebuia să se supună unui anumit
ritual pentru a fi curăţit de întinarea sa cere-

monială. Această purificare se făcea prin
diverse tipuri de spălare şi ofrande. Trist e
însă că iudeii încercau astfel să se cureţe
singuri, deşi chiar în acel timp puneau la cale
moartea Mielului Pascal. Ce demascare
cumplită a răutăţii inimii omeneşti!
11:56, 57 în timp ce oamenii se strân-
geau la templu, au început să se gândească la
făcătorul de minuni numit Isus, care fusese
pe meleagurile lor. îndată s-a iscat o discuţie
pentru a se stabili dacă El va veni la praznic.
Motivul pentru care unii au crezut că nu va
veni îl găsim exprimat în versetul 57.
Preoţii cei mai de seamă şi fariseii emise-
seră ordine pentru arestarea lui Isus. Oricine
ştia unde se află avea obligaţia să anunţe
autorităţile, pentru ca El să poată fi arestat şi
dat la moarte.
VII. MISIUNEA FIULUI LUI
DUMNEZEU CĂTRE AI SĂI
(Cap. 12-17)
A. Isus este uns la Betania (12:1-8)
12:1 Casa aceasta din Betania era un loc
îndrăgit de Isus, unde îi plăcea să stea. Acolo
Se bucura de părtăşie aleasă cu Lazăr,
Maria şi Marta. Venind la Betania în aceas-
tă perioadă, omeneşte vorbind, El S-a expus
la pericole, deoarece la mică distanţă se afla
Ierusalimul, unde toate forţele erau îndrepta-
te împotriva Sa.
12:2 Deşi cei ce I se împotriveau Dom-
nului erau mulţi la număr, mai erau câteva
inimi ce rămăseseră credincioase Lui. Lazăr
era unul din cei care stăteau Ia masă cu
Domnul iar Marta servea. Scriptura nu ne
spune ce a văzut sau a auzit Lazăr, din clipa
în care a fost înviat din morţi. Poate că
Dumnezeu i-a interzis să divulge vreuna din
aceste informaţii.
12:3 în evanghelii se relatează mai multe
cazuri în care Domnul Isus a fost uns de o
femeie, fiecare din ele având trăsăturile
unice. Se crede însă că între situaţia descrisă
aici şi cea de la Marcu 14:3-9 există o para-
lelă. Devotamentul Măriei faţă de Cristos a
determinat-o să ia un litru de parfum de nard
curat, de mare preţ, şi să ungă picioarele lui
Isus. Prin aceasta declara că nimic nu poate
fi de prea mare preţ pentru Cristos, El fiind
vrednic de tot ce avem şi suntem.
De fiecare dată când o întâlnim pe Maria
ea se găseşte la picioarele lui Isus. Aici ea îi
şterge picioarele cu părul ei. întrucât părul
unei femei este gloria ei, reiese că ea a aşter-
nut gloria ei la picioarele Lui. E de prisos să
amintim că însăşi Maria a purtat mireasma

354

loan

parfumului multă vreme după aceea—ceea
ce înseamnă că atunci când I se închină lui
Cristos, închinătorii duc cu ei ceva din mi-
reasma acelor clipe. Nici o casă nu este mai
plină de miresme alese decât casa în care I s-
a acordat lui Isus locul ce I se cuvine.
12:4, 5 Aici vedem cum firea veche
intervine până şi în momentele cele mai
sacre. Cel care avea să-L vândă pe Domnul
nu a putut suporta să vadă acest parfum de
mare preţ folosit în aceste scopuri.
Iuda nu a considerat că Isus merită trei
sute de dinari. După el, parfumul trebuia
vândut iar banii obţinuţi să fi fost daţi săraci-
lor. Desigur că la mijloc era multă făţărnicie,
întrucât lui nu-i păsa mai mult de săraci,
decât îi păsa de Domnul. El avea să-L vândă
pe Domnul nu pentru trei sute de dinari, ci
doar pentru a zecea parte din suma aceea,
aşa cum arată şi Ryle:
Ca cineva să-L urmeze pe Cristos ca ucenic, trei
ani de zile, să vadă toate minunile Sale, sâ-I
audă învăţăturile, să primească din mâna Sa
atâtea binecuvântări, să fie socotit apostol, şi
totuşi la urmă să se dovedească atât de putred în
inima sa — ei bine, toate acestea depăşesc
puterea de înţelegere, par imposibile! Dar cazul
lui Iuda arată clar că tocmai aşa s-au întâmplat
lucrurile. Ce puţin se cunoaşte despre grozăvia
căderii omului!39
12:6 loan se grăbeşte să adauge că Iuda
nu a spus asta pentru că purta grijă de
săraci, ci pentru că era hoţ şi pentru că el
ţinea punga, luând din ce se punea în ea.
12:7 Răspunsul Domnului sună astfel:
„Nu o opriţi să facă acest lucru, căci ea a
păstrat parfumul acesta pentru ziua îngro-
pării Mele.40 Acum ea vrea să-1 toarne
asupra Mea, ca gest de afecţiune şi închinare
şi nu trebuie oprită s-o facă."
12:8 Niciodată nu va exista un timp în
care să nu existe săraci asupra cărora alţii
să-şi arate bunătatea. Dar lucrarea Domnului
pe pământ se apropia cu repeziciune de
sfârşit. Maria nu va mai avea totdeauna
prilejul de a-L unge pe Isus cu parfumul de
mare preţ. Asta ar trebuie să ne facă să
înţelegem că prilejurile spirituale nu stau pe
loc. Prin urmare, să prindem prilejurile care
ne sunt date, făcând tot ce putem pentru
Mântuitorul.
B. Complotul împotriva lui Lazăr
(12:9-11)
12:9 Vestea că Isus se afla în împrejuri-

mile Ierusalimului s-a răspândit cu iuţeală,
nemaifiind posibil să se păstreze secretul
prezenţei Sale. Preoţii cei mai de seamă s-
au sfătuit să-L omoare şi pe Lazăr — de
parcă acesta s-ar fi făcut vinovat de înaltă
trădare, pentru faptul că a înviat din morţi;
ca şi când el ar fi avut control asupra acestui
eveniment!
Din cauza lui Lazăr, mulţi iudei... au
crezut în Isus. Aşadar Lazăr a devenit
duşmanul cercurilor conducătoare ale iudei-
lor, care i-au dorit eliminarea. Cei care îi
aduc pe oameni la Domnul devin întotdeau-
na ţinta unor persecuţii şi chiar a martiraju-
lui.
Unii comentatori sugerează că, întrucât
preoţii cei mai de seamă erau saduchei, a
căror doctrină combătea învierea, ei doreau
moartea lui Lazăr, pentru a elimina orice
dovadă a învierii care le contrazicea teoria.
C. Intrarea triumfală în Ierusalim
(12:12-19)
12:12, 13 Am ajuns acum la intrarea
triumfală a lui Isus în Ierusalim, în duminica
dinaintea răstignirii Sale.
E greu de precizat ce anume gândea
mulţimea aceasta despre Isus. înţelegeau
oare oamenii aceştia că Isus este Fiul lui
Dumnezeu şi Mesia al Israelului? Sau îl
considerau doar un Rege care îi va putea
izbăvi de asuprirea romanilor? Au fost ei
oare furaţi de emoţia momentului? Negreşit
unii dintre ei erau credincioşi adevăraţi, dar
impresia generală care se degajă din această
scenă este că cei mai mulţi dintre oameni nu
aveau un interes real pentru Domnul.
Ramurile de palmier sunt simbolul
odihnei şi păcii care urmează întristării (Apo.
7:9). Cuvântul „Osana" înseamnă „Te
rugăm, salvează acum!" Combinând aceste
elemente, s-ar părea că oamenii într-adevăr
îl recunoşteau pe Isus a fi Cel trimis de
Dumnezeu să-i salveze de cumplitul jug al
romanilor şi să le dea odihnă şi pace, după
amarnicele suferinţe îndurate în timpul
îndelungatei robii sub călcâiul Neamurilor.
12:14,15 Isus a intrat în cetate călare pe
mânzul unei măgăriţe, conform modului
obişnuit de transport din vremea aceea.
Dincolo de aparenţe, Domnul împlinea însă
o profeţie anumită, prin acest gest.
E un citat de la Zaharia 9:9, unde profe-
tul a prezis că Regele va veni la poporul
Israelit călare pe mânzul unei măgăriţe. Fiica
Sionului este o referire alegorică la poporul
evreu, Sionul fiind un deal din Ierusalim.

loan

355

12:16 Ucenicii nu şi-au dat seama că
ceea ce se întâmpla înaintea ochilor lor era o
împlinire directă a profeţiei lui Zaharia, că
Isus intra cu adevărat în Ierusalim ca Rege
de drept al Israelului. Dar după ce Domnul
S-a întors în cer, pentru a fi proslăvit la
dreapta Tatălui, ucenicii şi-au dat seama că
aceste evenimente au constituit împlinirea
Scripturilor.
12:17,18 în mulţimea care îl urmărea pe
Isus intrând în Ierusalim erau oameni care îl
văzuseră pe Domnul înviindu-1 pe Lazăr...
din morţi. Oamenii aceştia le-au spus celor
din jurul lor că Cel ce venea călare pe măgar
este chiar Cel care îl înviase pe Lazăr din
morţi. Când s-a răspândit vestea despre acest
mare semn, foarte mulţi oameni au venit să-
L întâlnească pe Isus, dar din nefericire,
motivaţi mai mult de curiozitate, decât de
credinţa lor.
12:19 Pe măsură ce rândurile mulţimii
s-au îngroşat şi interesul oamenilor pentru
Mântuitorul a crescut, fariseii n-au mai putut
de furie. Orice ar fi spus sau ar fi făcut ei,
era lipsit de efect. Dintr-un sentiment de
exasperare, ei au exagerat, strigând că toată
lumea s-a dus după Isus! Ei nu şi-au dat
seama că interesul mulţimii era superficial şi
că numărul celor care se închinau cu adevă-
rat Fiului lui Dumnezeu era, de fapt, foarte
mic.
D. Unii greci vor să-L vadă pe Isus
(12:20-26)
12:20 Grecii care au venit la Isus au fost
Neamuri (neevrei) convertiţi la iudaism.
Faptul că se suiseră să se închine Ia sărbă-
toare a dovedit că nu mai practicau ritualu-
rile religioase ale strămoşilor lor. Faptul că
vin la Domnul Isus în acest moment subli-
niază adevărul potrivit căruia atunci când
iudeii L-au respins pe Domnul Isus, Neamu-
rile au început să audă Evanghelia şi mulţi
dintre ei au început să creadă.
12:21 Nu ni se oferă nici un motiv pen-
tru care ei au venit la Filip. Poate că numele
grec pe care-1 purta acesta şi faptul că prove-
nea din Betsaida Galileii sunt elemente care
i-au atras pe aceşti prozeliţi dintre Neamuri.
Câtă nobleţe în cererea lor: „Domnule, am
vrea să-L vedem pe Isus"! Nici un om care
are această dorinţă sinceră în inimă nu va fi
alungat şi nu va pleca fără să i se satisfacă
dorinţa.
12:22 Poate că Filip nu era sigur dacă
Domnul va consimţi să stea de vorbă cu
aceşti greci. Cristos le spusese ucenicilor în

prealabil să nu ducă Evanghelia la Neamuri,
ceea ce 1-a determinat pe Filip să se ducă la
Andrei, după care amândoi au venit şi I-au
spus lui Isus.
12:23 De ce au dorit grecii să-L vadă pe
Isus? Dacă vom citi printre rânduri, vom
ajunge probabil la concluzia că erau atraşi de
înţelepciunea lui Isus, dorind să-L înalţe la
poziţia de mare filosof. Ei ştiau că învăţătu-
rile Domnului sunt vehement contestate de
liderii iudeilor şi probabil doreau să-I salveze
viaţa, ducându-L cu ei în Grecia. Ei propo-
văduiau filosofia autoconservării, dar Isus le-
a spus că această filosofie era diametral
opusă legii recoltei. El avea să fie proslăvit
prin moartea Sa jertfitoare, şi nu printr-o
viaţă tihnită.
12:24 Sămânţa nu va da roadă până când
nu va cădea în pământ şi nu va muri. Dom-
nul Isus Se numeşte pe Sine aici un grăunte
de grâu. Dacă nu moare El, rămâne singur,
bucurându-Se singur de gloriile cerului, dar
fără să aibă păcătoşii mântuiţi cu care să
împartă gloria Sa. Dar dacă moare, va asigu-
ra o cale de mântuire prin care mulţi vor fi
salvaţi. Acelaşi lucru se aplică şi în cazul
nostru, cum subliniază T. G. Ragland:
Dacă refuzăm să fim grăunţe de grâu—adică să
cădem sub glie şi să murim; dacă nu vom jertfi
perspective promiţătoare, nu vom fi dispuşi să
ne periclităm reputaţia, averea şi chiar sănătatea;
dacă nu vom renunţa, atunci când ni se va cere
chiar acest lucru, la casa şi la legăturile noastre
de familie, din pricina lui Cristos, atunci vom
rămâne singuri. Dar dacă dorim să fim rodnici,
trebuie să urmăm pilda Binecuvântatului nostru
Domn, devenind un grăunte de grâu şi murind.
Atunci vom aduce multă roadă.^
12:25 Mulţi cred că lucrurile cele mai
importante din viaţă sunt hrana, îmbrăcămin-
tea şi plăcerile, în jurul cărora gravitează
întreaga lor viaţă. Iubindu-şi însă viaţa în
acest fel şi trăind pentru aceste lucruri, oa-
menii aceştia scapă din vedere faptul că
sufletul este mult mai important decât trupul.
Neglijându-şi bunăstarea sufletului, ei îşi
pierd viaţa. Pe de altă parte, sunt cei care au
socotit toate lucrurile o pierdere pentru
Cristos. Pentru a-L sluji pe El, ei renunţă la
toate lucrurile considerate de mare preţ şi
urmărite cu ardoare de cei mai mulţi oameni.
Aceştia sunt cei care îşi vor păstra viaţa,
pentru veşnicie. A-ţi uri viaţa înseamnă a-L
iubi pe Cristos mai mult decât propriile tale
interese.

356

loan

12:26 Pentru a-L putea sluji pe Cristos,
trebuie să-L urmăm. El le spune slujitorilor
Săi că trebuie să se supună învăţăturilor Sale,
să I se asemene pe plan moral. Ei trebuie să
aplice exemplul morţii Sale la ei înşişi.
Tuturor slujitorilor li se promite prezenţa
necurmată a Stăpânului şi ocrotirea sa neîn-
cetată, care se aplică nu numai la viaţa de
acum, ci şi la veşnicie. Slujirea noastră de
acum pentru Dumnezeu va fi răsplătită în
ziua de apoi. Orice suferinţă sau ocară pe
care le suferim aici sunt mici, pe lângă slava
de a fi elogiaţi în public de Dumnezeu Tatăl
în cer!
E. Isus confruntat cu moartea iminentă
(12:27-36)
12:27 Tot mai mult, gândurile Domnului
gravitează în jurul evenimentelor care se
prefigurau tot mai clar înaintea Sa. El Se
gândea la cruce şi contempla vremea când
avea să devină Purtătorul Păcatului, îndurând
mânia lui Dumnezeu împotriva păcatelor
noastre. Gândindu-Se la „ceasul frângerii
inimii", cum se exprimă (JBP), sufletul Lui
a fost tulburat. Cum Se va ruga El în ase-
menea clipe? Să-I ceară Tatălui Său să-L
salveze de acest ceas? El nu se putea ruga
pentru un asemenea deznodământ, deoarece
scopul venirii Sale în lume a fost acela de a
Se duce la cruce. El S-a născut ca să moară.
12:28 în loc să Se roage să fie izbăvit de
cruce, Domnul Isus S-a rugat ca Numele
Tatălui Său să fie proslăvit. Pe El L-a intere-
sat mai mult onoarea care I se cuvine lui
Dumnezeu, decât propria Sa siguranţă sau
tihnă. Apoi Dumnezeu a vorbit din cer,
spunând că El Şi-a proslăvit deja Numele şi
că şi-L va proslăvi din nou. Numele lui
Dumnezeu a fost proslăvit în timpul lucrării
pământeşti a lui Isus. Cei treizeici de ani
acoperiţi de tăcere, petrecuţi la Nazaret,
urmaţi de cei trei ani de lucrare publică, plini
de minunatele rostiri şi fapte ale Mântuitoru-
lui — toate acestea au proslăvit nespus de
mult Numele Tatălui. Dar Numele lui Dum-
nezeu avea să fie proslăvit încă şi mai mult
prin moartea, îngroparea, învierea şi înălţa-
rea la Cer a lui Cristos.
12:29 Unii din cei ce priveau scena au
crezut că este tunetul, când au auzit glasul
lui Dumnezeu. Aceşti oameni sunt totdeauna
gata să ofere explicaţii naturale unor realităţi
spirituale. Oamenii care nu sunt dispuşi să
accepte realitatea minunilor întotdeauna vor
încerca să elimine elementul miraculos prin
înlocuirea sa cu explicaţii bazate pe legile

naturii. Alţii însă au ştiut că nu este tunetul,
dar tot n-au recunoscut glasul lui Dumnezeu.
Dându-şi seama că este un fenomen suprana-
tural, au conchis că trebuie să fie glasul unui
înger. Glasul lui Dumnezeu nu poate fi auzit
şi perceput decât de cei cărora le vine în
ajutor Duhul Sfanţ. Oamenii pot să asculte
evanghelia de nenumărate ori, şi totuşi să o
considere lipsită de sens, dacă Duhul Sfanţ
nu le vorbeşte prin ea.
12:30 Domnul a explicat ascultătorilor
Săi că glasul acesta nu trebuie să fie audibil
pentru ca El să-L poată auzi. Mai degrabă, a
fost redat sub formă audibilă în folosul celor
care se aflau acolo.
12:31 „Acum are loc judecata lumii
acesteia", a spus El. Lumea era pe punctul
de a-L răstigni pe Domnul vieţii şi slavei.
Procedând astfel, avea să se condamne pe ea
însăşi, atrăgându-Şi sentinţa divină pentru
groaznicul act de respingere a lui Cristos.
Asta a vrut să spună Mântuitorul aici: că o
omenire vinovată avea să fie osândită. Stă-
pânitorul lumii este Satan. în sens foarte
real, Satan a suferit o înfrângere definitivă la
Calvar. El crezuse că a reuşit şă scape de
Isus, odată pentru totdeauna. în realitate,
Mântuitorul a asigurat prin asta o cale de
mântuire pentru oameni, învingându-1, în
acelaşi timp, pe Satan şi pe toate ostile sale.
Sentinţa rostită împotriva diavolului nu a
fost încă adusă la îndeplinire, dar pierzarea
lui este pecetluită. El îşi desfăşoară în conti-
nuare acţiunile sale nocive, în toată lumea,
dar nu mai e decât puţin timp, până când va
fi aruncat în iazul de foc.
12:32 Prima parte a acestui verset se
referă la moartea lui Cristos pe cruce. El a
fost ţintuit pe o cruce din lemn şi a fost
înălţat de pe pământ. Domnul a spus că
dacă va fi astfel răstignit, va atrage la El
însuşi pe toţi oamenii. S-au oferit mai multe
explicaţii ale acestei afirmaţii. Unii cred că
Cristos îi atrage pe toţi oamenii — fie la
mântuire, fie la judecată. Alţii cred că atunci
când Cristos este înălţat în cadrul propovă-
duirii Evangheliei, mesajul va fi vestit cu
mai multă putere iar sufletele vor fi atrase la
El în număr mai mare. Explicaţia corectă
este, probabil, faptul că răstignirea Domnului
Isus s-a soldat cu atragerea la El a tuturor
felurilor de oameni — deci nu atragerea
absolută a tuturor oamenilor, ci a unor oa-
meni din orice neam, trib şi limbă de pe
pământ.
12:33 Când S-a referit Domnul Isus la
înălţarea Sa, a indicat tipul de moarte prin

loan

357

care va muri, respectiv răstignirea. Avem
aici încă un exemplu al atotştiinţei Domnu-
lui, care a ştiut dinainte că nu va muri în pat
sau într-un accident, ci pironit pe o cruce.
12:34 Oamenii au fost intrigaţi de aceas-
tă afirmaţie a Domnului că va fî înălţat. Ei
erau la curent cu afirmaţia Sa că este Mesia,
dar, din Vechiul Testament, ştiau că Mesia
va trăi în veci (vezi îs. 9:7; Ps. 110:4; Ps.
7:14; Mica 4:7). Observaţi felul cum citează
oamenii afirmaţia lui Isus: „Fiul Omului
trebuie să fie înălţat", când, în realitate, El
a spus: „Eu voi fi înălţat de pe pământ."
Desigur, Domnul Isus S-a referit la El însuşi
cu denumirea de Fiul Omului şi probabil
chiar El va fi spus altă dată că Fiul Omului
va fi înălţat, aşa că nu trebuie să ne mire că
oamenii au făcut afirmaţia respectivă.
12:35 Când oamenii L-au întrebat pe
Isus cine este Fiul Omului, El S-a numit pe
Sine din nou drept lumina lumii, reamintin-
du-le că lumina nu va mai fi cu ei decât
puţină vreme. Prin urmare, să vină la Lu-
mină şi să umble în Lumină, pentru că alt-
minteri întunericul îi va cuprinde în cu-
rând, făcându-i să se poticnească în ignoran-
ţă.
Domnul pare a Se asemui pe Sine cu
soarele şi lumina zilei pe care o dă acesta.
Soarele răsare în zorii zilei, atinge apoi
punctul maxim la amiază, după care coboară
la orizont către seară, petrecând un număr
limitat de ore în prezenţa noastră; ceea ce
înseamnă că trebuie să profităm de el cât
este cu noi, pentru că după ce s-a lăsat noap-
tea, nu mai beneficiem de prezenţa sa bine-
făcătoare. Pe plan spiritual, cel care crede în
Domnul Isus este cel care umblă în lumină.
Cel care îl respinge umblă în întuneric şi
nu ştie unde merge, fiind lipsit de călăuzire
divină şi poticnindu-se prin viaţă.
12:36 Din nou Domnul Isus Şi-a averti-
zat ascultătorii să creadă în El câtă vreme
mai au prilejul. Făcând aşa, ei vor deveni fii
ai luminii, fiindu-le asigurată călăuzirea în
viaţă de aici şi în toată veşnicia. După ce a
rostit aceste cuvinte, Domnul a plecat din
mijlocul oamenilor, rămânând o vreme
ascuns de ei.
F.  Eşecul celor mai mulţi iudei de a crede
(12:37-43)
12:37 loan face o aici o pauză, pentru a-
şi exprima uimirea în faţa faptului că, deşi
Domnul Isus a săvârşit atâtea semne măreţe,
oamenii nu au crezut în El. Cum am arătat
deja, necredinţa lor nu se datora lipsei de

dovezi. Domnul oferise dovezi absolut con-
vingătoare ale dumnezeirii Sale, dar oamenii
nu au voit să creadă. Ei doreau ca un rege să
domnească peste ei, iar nu să se pocăiască ei
înşişi.
12:38 Necredinţa iudeilor a împlinit
profeţia de la Isaia 53:1. întrebarea: „Doam-
ne, cine a crezut spusele noastre?" reclamă
răspunsul: „Nu prea mulţi!" întrucât braţul
în Scriptură reprezintă puterea sau tăria,
braţul Domnului se referă la puterea lui
Dumnezeu. Puterea lui Dumnezeu este
descoperită doar celor care cred spusele
privitoare la Domnul Isus Cristos. Prin
urmare, întrucât nu prea mulţi au acceptat
vestea privitoare la Mesia, puterea lui Dumn-
ezeu nu a fost descoperită multor oameni.
12:39 Când Domnul Isus S-a prezentat
pe Sine naţiunii Israel, membrii ei L-au
respins. De nenumărate ori, El le oferă mân-
tuirea, dar ei o resping cu încăpăţânare,
spunându-I mereu „Nu". Cu cât resping
oamenii mai mult Evanghelia, cu atât mai
greu le va fi s-o accepte. Când oamenii îşi
închid ochii în faţa Luminii, Dumnezeu face
ca ei să nu poată vedea Lumina cu uşurinţă.
Dumnezeu îi loveşte cu ceea ce s-a numit
drept „orbire judiciară", adică o orbire ce
constituie judecata lui Dumnezeu asupra lor,
pentru faptul că L-au respins pe Fiul Său.
12:40 Citatul acesta este luat din Isaia
6:9, 10. Dumnezeu a orbit ochii poporului
Israel şi le-a împietrit inima israeliţilor. Dar
asta a făcut-o abia după ce ei şi-au închis
ochii şi şi-au împietrit inimile. Ca urmare a
faptului că Israel L-a respins cu încăpăţânare
şi îndărătnicie pe Mesia, el s-a detaşat singur
de vedere, înţelegere, convertire şi tămădu-
ire.
12:41 în Isaia 6, profetul este descris ca
văzând slava lui Dumnezeu. loan adaugă
acum explicaţia potrivit căreia Isaia a văzut
slava lui Cristos, Cristos fiind Cel despre
care a vorbit el. Astfel, versetul de faţă este
o altă verigă importantă de legătură în lanţul
dovezilor care demonstrează că Isus Cristos
este Dumnezeu.
12:42 Mulţi dintre dregătorii iudeilor au
fost convinşi că Isus este Mesia, dar n-au
îndrăznit să împărtăşească altora convingerea
lor, de frică să nu fie excomunicaţi. Ne-ar
place să credem că oamenii aceştia au fost
credincioşi autentici în Domnul Isus, dar
textul nu ne oferă această certitudine. Orice
credinţă autentică îl va mărturisi pe Cristos,
mai devreme sau mai târziu. Când cineva îl
acceptă cu adevărat pe Cristos ca Mântuitor

358

loan

al său, acea persoană nu va ezita să facă
cunoscut acest lucru, indiferent de consecin-
ţele care ar urma.
12:43 Era evident că pe oamenii aceştia
îi interesa mai mult lauda oamenilor, decât
lauda lui Dumnezeu. Ei erau mai preocu-
paţi de aprobarea omului, decât de cea a lui
Dumnezeu. Poate o astfel de persoană să fie
totuşi un credincios adevărat în Cristos?
Pentru a afla răspunsul, consultaţi explica-
ţiile de la capitolul 5, versetul 44 al evanghe-
liei după loan.
G. Pericolul necredinţei (12:44-50)
12:44 Versetul 44 ar putea fi parafrazat
în felul următor: „Cel care crede în Mine
realmente crede nu numai în Mine, ci şi în
Tatăl Meu, care M-a trimis." Aici din nou
Domnul afirmă unitatea Sa absolută cu
Dumnezeu Tatăl. A crede în Cristos înseam-
nă a crede în Dumnezeu Tatăl. Cineva nu
poate crede în Tatăl dacă nu acordă aceeaşi
cinste şi Fiului.
12:45 într-o anumită privinţă, nimeni nu-
L poate vedea pe Dumnezeu Tatăl. El este
Spirit şi, prin urmare, nevăzut. Dar Domnul
Isus a venit în lume ca să ni-L înfăţişeze pe
Dumnezeu. Prin asta nu înţelegem că El ne
prezintă natura fizică a lui Dumnezeu, ci cea
morală. El ne-a revelat caracterul lui Dum-
nezeu. Aşadar, oricine L-a văzut pe Cristos
L-a văzut pe Dumnezeu Tatăl.
12:46 Se pare că exemplul luminii a fost
o ilustraţie predilectă a Domnului Isus. Din
nou EI Se numeşte pe Sine lumina care vine
în lume pentru ca cei care cred în El să nu
rămână în întuneric. Fără Cristos, oamenii
zac în cea mai cumplită beznă, neavând
înţelegerea vieţii, a morţii sau a veşniciei.
Dar cei care vin la Cristos cu credinţă nu
mai orbecăie în căutarea adevărului, deoare-
ce au găsit în El adevărul.
12:47 Scopul Primei Veniri a lui Cristos
nu a fost să judece lumea, ci s-o mântuiască.
El nu i-a judecat pe cei care au refuzat să
asculte cuvintele Sale sau să creadă în El.
Asta nu înseamnă că nu-i va condamna într-
o zi pe acei necredincioşi, ci doar că nu
judecata a format obiectul Primei Sale Ve-
niri.
12:48 Domnul Şi-a îndreptat acum privi-
rile spre ziua în care cei care I-au respins
cuvintele vor sta la bara judecăţii lui Dumne-
zeu. Atunci cuvintele sau învăţăturile Dom-
nului Isus vor fi de ajuns pentru a-i condam-
na.
12:49 Lucrurile pe care le-a propovăduit

Isus nu au fost inventate de El însuşi sau
învăţate la şcolile omeneşti, ci, ca Rob şi Fiu
ascultător, El a rostit doar acele lucruri pe
care L-a împuternicit Tatăl să le spună. Toc-
mai faptul acesta îi va osândi pe oameni în
ziua de apoi. Cuvântul rostit de Isus a fost
Cuvântul lui Dumnezeu, dar oamenii au
refuzat să-1 asculte. Tatăl nu i-a spus doar ce
să spună, ci şi ce să vorbească, între cele
două elemente existând o deosebire semnifi-
cativă. Expresia: „ce să spun" se referă la
substanţa mesajului; „ce să vorbesc" se
referă la înseşi cuvintele pe care Domnul
trebuia să le folosească în propovăduirea
adevărului lui Dumnezeu.
12:50 Isus ştia că Tatăl L-a împuternicit
să dea viaţă veşnică celor care vor crede în
El. Prin urmare, Cristos a transmis mesajul
aşa cum I-a fost încredinţat de către Tatăl.
Am ajuns acum la o cumpănă în cadrul
naraţiunii. Până în acest punct Domnul Se
înfăţişase pe Sine Israelului. Sunt consem-
nate şapte semne sau miracole distincte,
fiecare ilustrând o experienţă care va urma,
atunci când un păcătos îşi va pune credinţa
în Cristos. Iată semnele:
1.	Preschimbarea apei în vin, la nunta din
Cana Galileii (2:1-12), imagine a trans-
formării efectuate de puterea lui Cristos
în păcătosul străin de bucuria divină.
2.	Vindecarea fiului unui om de neam ales
(4:46-54) — o imagine a păcătosului
bolnav, având trebuinţă de tămăduire
spirituală.
3.	Vindecarea invalidului de la scăldătoarea
Betezda (cap. 5). Sărmanul păcătos, total
neputincios şi lipsit de nădejde — inca-
pabil să facă vreun lucru pentru a-şi
remedia condiţia. Isus îl vindecă de
infirmitatea sa.
4.	Hrănirea celor cinci mii (cap. 6). Păcăto-
sul e lipsit de hrană; e măcinat de foame
şi are neapărat trebuinţă să i se dea tărie.
Domnul asigură hrana sufletului său,
pentru ca să nu mai înfometeze.
5.	Potolirea furtunii de pe Marea Galileii
(6:16-21). Păcătosul văzut în ipostaza
pericolului în care se află. Domnul îl
salvează de furtună.
6.	Vindecarea orbului din naştere (cap. 9).
înfăţişează orbirea din inima omenească,
până când aceasta este atinsă de puterea
lui Cristos. Omul nu-şi poate vedea
păcătoşenia, nici frumuseţile oferite de
Mântuitorul, până când nu este iluminat
de Duhul Sfânt.
7.	învierea lui Lazăr dintre cei morţi (cap.
1.	
loan

359

11). Asta, desigur, ne aminteşte că păcă-
tosul este mort în păcatele şi fărădelegile
sale şi are nevoie de viaţă de sus.
Toate aceste semne au menirea de a
demonstra că Isus este Cristosul, Fiul lui
Dumnezeu.
H. Isus spală picioarele ucenicilor Săi
(13:1-11)
Odată cu capitolul 13, începe aşa-numitul
„Discurs din camera de sus". Isus nu mai
umbla acum printre iudeii ostili, ci S-a retras
împreună cu ucenicii într-o odaie de la catul
de sus al unei case din Ierusalim, unde a
petrecut ultimele clipe de părtăşie cu ei,
înainte de a Se duce la procesul şi răstignirea
Sa. Intervalul cuprins în capitolele 13 până la
17 ale evangheliei după loan constituie cel
mai iubit fragment din întregul Noul Testa-
ment.
13:1 în ziua dinaintea răstignirii, Domnul
Isus a ştiut că a sosit vremea ca El să moară,
să învie din nou şi să Se suie la cer. El i-a
iubit pe ai Săi, adică pe cei ce erau credin-
cioşi adevăraţi. £1 i-a iubit până la sfârşitul
lucrării Sale pământeşti şi va continua să-i
iubească toată veşnicia. Dar în acelaşi timp
El i-a iubit în mod nemărginit, cum avea să
demonstreze în curând.
13:2 loan nu precizează despre ce este
vorba aici: Pastele, Cina Domnului sau o
masă obişnuită. Diavolul a semănat în inima
lui Iuda gândul că acum era timpul potrivit
să-L vândă pe Isus. Iuda urzise relele sale
împotriva Domnului cu mult timp înainte de
acest moment, dar acum a primit semnalul
de a-şi pune în aplicare planurile murdare.
13:3 Versetul 3 subliniază cine săvârşea
munca de sclav — nu doar un rabin sau
învăţător, ci Isus, care era conştient de Dum-
nezeirea Sa. El cunoştea lucrarea care I se
încredinţase; El ştia că venea de la Dumne-
zeu şi că deja pornise pe calea de întoarcere
la Dumnezeu.
13:4 Tocmai conştienta identităţii Sale şi
a misiunii Sale, a destinului Său, a fost aceea
care L-a învrednicit să Se aplece şi să spele
picioarele ucenicilor. Ridicându-Se de la
cină, Domnul Şi-a pus deoparte lungile Sale
veşminte exterioare. Apoi S-a încins cu un
ştergar, luând loc de sclav. Ne-am fi aşteptat
să întâlnim acest incident în Evanghelia după
Marcu, cunoscută şi sub denumirea de „E-
vanghelia Robului Desăvârşit." Dar faptul că
apare în Evanghelia Fiului lui Dumnezeu
este cu atât mai remarcabil.
Acest act simbolic ne aminteşte că Dom-

nul a părăsit palatele de fildeş de sus, S-a
coborât în această lume ca Rob şi i-a slujit
pe cei creaţi de El.
13:5 în răsărit, purtarea sandalelor nece-
sită spălarea frecventă a picioarelor. Prin
urmare, era considerat un gest obişnuit de
curtenie ca gazda să pună un sclav să spele
picioarele musafirilor. Aici Gazda divină
devine sclavul ce-şi asumă sarcina îndepli-
nirii umilului serviciu. „Isus la picioarele
unui trădător—ce imagine cutremurătoare!
Ce lecţie plină de miez pentru noi!"
13:6 Petru a fost şocat de ideea că Dom-
nul ar putea să-i spele lui picioarele, expri-
mându-şi dezaprobarea faţă de perspectiva
ca Unul atât de mare ca Domnul să se co-
boare până la unul atât de nevrednic ca el.
„Imaginea lui Dumnezeu în rolul unui rob
este tulburătoare."
13:7 Isus l-a învăţat pe Petru că gestul
Său era încărcat de sens spiritual. Spălarea
picioarelor era simbolică pentru un anumit
tip de spălare spirituală. Petru ştia că efectua
un act fizic, a cărui semnificaţie spirituală nu
o înţelegea. Curând a înţeles-o însă, pentru
că Domnul i-a explicat-o. în plus, a cunos-
cut-o prin propria sa experienţă, mai târziu,
când a fost refăcută părtăşia sa cu Domnul,
după ce s-a lepădat de El.
13:8 Petru reprezintă pilda extremelor
ce sălăşluiesc în natura umană. El ajurat că
Domnul niciodată nu-i va spăla lui picioa-
rele — şi aici „niciodată" înseamnă în origi-
nal „niciodată în toată veşnicia". Domnul i-a
răspuns lui Petru că dacă nu-i spală picioa-
rele, nu poate avea părtăşie cu El. Apoi ni se
prezintă sensul spălării picioarelor. în umbla-
rea lor prin lume, creştinii intră în contact cu
un anumit grad de întinare. Ascultând cu-
vinte porcoase, privind scene murdare, lu-
crând alături de necredincioşi — toate aces-
tea îl vor întina pe credincios, într-o anumită
măsură, ceea ce înseamnă că trebuie să se
curăţească în permanenţă.
Această curăţire are loc prin apa Cuvân-
tului. Când citim şi studiem Biblia, când o
auzim vestindu-ni-se, când o discutăm cu alţi
credincioşi, constatăm că ne curăţă de influ-
enţele rele din jurul nostru. Pe de altă parte,
cu cât neglijăm mai mult Biblia, cu atât mai
mult aceste influenţe rele pot să-şi facă cuib
în mintea şi în viaţa noastră, fără ca nouă să
ne mai pese foarte mult. Când Isus a zis: „nu
ai parte cu Mine", El nu a lăsat să se înţe-
leagă prin aceasta că Petru nu poate fi mân-
tuit dacă nu se lasă spălat de El, ci, mai
degrabă, că părtăşia cu Domnul se poate

360

loan

menţine numai prin continua acţiune curăţi-
toare a Scripturii în viaţa noastră.
13:9, 10 Acum Petru trece în extrema
cealaltă. Cu câteva clipe în urmă, spusese
„Niciodată", pentru ca acum să exclame:
„Spală-mă în întregime!"
întorcându-se de la baia publică, picioa-
rele cuiva se acoperă din nou de praf. El nu
va trebui să facă baie, ci doar să i se spele
picioarele. „Cine are tot trupul spălat nu
are nevoie decât să-i fie spălate picioarele,
căci este cu totul curat." Există o deosebire
între baie şi lighean. Baia se referă la cură-
ţirea primită cu ocazia mântuirii. Curăţirea
de pedeapsa păcatului, prin sângele lui
Cristos, are loc doar o singură dată. Lighea-
nul se referă la curăţirea de întinarea păcatu-
lui şi trebuie să aibă loc încontinuu, prin
intermediul Cuvântului lui Dumnezeu. E-
xistă doar o singură baie, dar mai multe
spălări ale picioarelor. „Voi sunteţi curaţi,
dar nu toţi" înseamnă că ucenicii primiseră
baia naşterii din nou — a regenerării—toţi,
în afară de Iuda, care nu a fost mântuit
niciodată.
13:11 Având deplină cunoştinţă asupra
tuturor lucrurilor, Domnul ştia că Iuda avea
să-L vândă, şi astfel El îl identifică pe cel
care nu a primit niciodată baia răscumpărării.
I.   Isus îşi învaţă ucenicii să-I urmeze
pilda (13:12-20)
13:12 S-ar părea că Cristos le-a spălat
picioarele tuturor ucenicilor. Apoi S-a îm-
brăcat din nou cu hainele exterioare şi S-a
aşezat, explicându-le sensul spiritual al
acţiunii pe care tocmai o înfăptuise. A des-
chis conversaţia cu o întrebare. S-ar putea
întocmi un studiu interesant doar cu întrebă-
rile Mântuitorului, pe care El le întrebuin-
ţează cu măiestrie neîntrecută ca mijloace
excelente de predare.
13:13, 14 Ucenicii îl recunoscuseră pe
Isus de învăţător şi Domn, procedând astfel
foarte corect. Dar pilda Lui le-a arătat că
rangul cel mai înalt din ierarhia puterii în
cadrul împărăţiei este cel de rob sau slujitor.
Dacă Domnul şi învăţătorul a spălat
picioarele ucenicilor, ce scuză mai aveau ei
să nu-şi spele unii altora picioarele? A lăsat
Domnul să se înţeleagă că ei trebuie literal-
mente să-şi spele unii altora picioarele cu
apă?42 A stabilit El aici o rânduială a biseri-
cii? Nu, ci sensul este spiritual. El le-a spus
că trebuie să se păstreze mereu curaţi, prin
părtăşie constantă din Cuvânt. Dacă cineva

îl vede pe fratele său răcindu-se sau deve-
nind lumesc, va trebui să-1 îndemne cu toată
dragostea din Biblie.
13:15,16 Domnul le-a dat un exemplu,
o lecţie demonstrativă a ceea ce trebuie să-şi
facă ei unii altora pe plan spiritual.
Dacă mândria sau animozităţile perso-
nale ne împiedică să ne aplecăm pentru a-i
sluji pe fraţii noştri, să nu uităm că noi nu
suntem mai mari decât Stăpânul nostru. El
S-a smerit, spălându-i pe cei nevrednici şi
ingraţi, deşi ştia că unul din ei îl va trăda.
Aţi sluji cu smerenie pe cineva despre care
ştiţi că vă va trăda pentru o sumă de bani?
Cei care au fost trimişi (ucenicii) nu au voie
să se considere prea sus-puşi pentru a face
un lucru pe care Cel care i-a trimis (Domnul
Isus) 1-a făcut.
13:17 A cunoaşte aceste adevăruri despre
smerenie şi slujire altruistă este una, şi alta
este a le pune în practică. E posibil astfel ca
cineva să le cunoască, dar să nu le practice.
Valoarea şi binecuvântarea reală constă în
împlinirea lor!
13:18 Tot ce i-a învăţat Domnul aici cu
privire la slujire nu se aplica şi la Iuda. El nu
era unul din cei pe care Domnul avea să-i
trimită în lume să vestească Evanghelia. Isus
ştia că Scripturile privitoare la trădarea Sa
trebuiau să se împlinească — cum ar fi
Psalmul 41:9. Iuda era unul care mâncase la
masă cu Domnul timp de trei ani, şi totuşi şi-
a ridicat călcâiul împotriva Sa — expresie
care arată că L-a trădat pe Domnul. în Psal-
mul 41 trădătorul este descris de Domnul
drept „prietenul meu de aproape".
13:19 Domnul le-a descoperit ucenicilor
dinainte că va fi trădat, pentru ca atunci când
se va întâmpla să ştie că Isus este cu adevă-
rat Dumnezeu. „Să credeţi că EU SUNT".
Isus din Noul Testament este Iehova al
Vechiului Testament. Astfel, împlinirea
profeţiilor este una din cele mai mari dovezi
ale Dumnezeirii lui Cristos şi, am putea
adăuga, a inspiraţiei Scripturii.
13:20 Domnul nostru ştia că trădarea Lui
ar putea să-i facă pe ceilalţi ucenici să se
poticnească sau să se îndoiască. Prin urmare,
El a adăugat acest cuvânt de încurajare. Ei
trebuiau să-şi amintească faptul că erau
trimişi cu o misiune divină. Ei trebuie să se
identifice atât de mult cu El încât cine îi
primea pe ei îl primea pe El. De asemenea,
cei care îl primeau pe Cristos îl primeau pe
Dumnezeu Tatăl. Astfel ei erau mângâiaţi de
legătura lor strânsă cu Dumnezeu Fiul şi cu
Dumnezeu Tatăl.

loan

361

J.  Isus prezice trădarea Sa (13:21-30)
13:21, 22 Cunoaşterea faptului că unul
din ucenicii Săi avea să-L trădeze i-a produs
Domnului o profundă tulburare. Se pare că
Isus îi oferea aici trădătorului un ultim prilej
de a renunţa la planul său mârşav. Fără să-1
demaşte direct, Domnul a revelat cunoştinţa
sa despre faptul că unul dintre cei doispre-
zece avea să-L vândă. Dar nici asta nu a avut
darul de a-1 face pe trădător să se răzgân-
dească.
Restul ucenicilor nu-1 suspectau pe Iuda.
Ei au fost surprinşi că unul din rândurile lor
avea să comită o astfel de faptă şi se întrebau
uimiţi care dintre ei o fi.
13:23 Pe vremea aceea, oamenii nu
stăteau aşezaţi pe scaune la masă, ci întinşi
pe un gen de divane joase. Ucenicul pe care
îl iubea Isus era loan, cel care a redactat
această evanghelie. El omite menţionarea
propriului său nume, dar nu ezită să menţio-
neze că ocupa un loc de afecţiune deosebită
în inima Mântuitorului. Domnul îi iubea pe
toţi ucenicii, dar loan se bucura de o apro-
piere deosebită faţă de Domnul.
13:24, 25 Simon Petru i-a făcut deci
semn, mai degrabă decât să se exprime în
cuvinte audibile. Poate că a dat din cap,
rugându-1 pe loan să întrebe care este nu-
mele trădătorului.
Rezemându-se pe pieptul Iui Isus, loan
a rostit în şoaptă întrebarea fatală şi, proba-
bil, i s-a răspuns tot în şoaptă.
13:26 Isus a răspuns că îi va înmâna
trădătorului o bucăţică de pâine înmuiată în
vin sau în sos de carne. Unii afirmă că în
Orient gazda avea obiceiul să dea pâinea
respectivă oaspetelui de onoare. Făcându-1
pe Iuda oaspetele de onoare, Domnul a
încercat să-1 cucerească prin harul şi dragos-
tea Sa, făcându-1 să se pocăiască. Alţii suge-
rează că pâinea era înmânată astfel de la
unul la altul în cadrul cinei Pascale. Dacă aşa
stau lucrurile, atunci Iuda a ieşit afară în
timpul cinei de Paşte, şi deci înainte ca
Domnul să instituie Cina Domnului.
13:27 Diavolul pusese deja în inima lui
Iuda gândul de a-L vinde pe Domnul. Acum
Satan a intrat în el. La început, a fost doar
o sugestie. Dar Iuda a stăruit asupra ei, a
agreat-o şi apoi i s-a conformat. Acum dia-
volul a pus stăpânire pe el. Ştiind că trădăto-
rul era acum hotărât să-L vândă, Domnul i-a
spus să facă acest lucru cât mai curând.
Evident Domnul nu 1-a îndemnat la rău, prin
aceasta, ci pur şi simplu Şi-a exprimat întris-
tarea şi resemnarea.

13:28, 29 Versetele acestea confirmă că
discuţia anterioară dintre Isus şi loan cu
privire la pâine nu fusese auzită de celalţi
ucenici. Ei încă nu ştiau că Iuda avea să-L
trădeze pe Isus.
Unii au crezut că Isus i-a spus lui Iuda
să se ducă degrabă şi să cumpere cele trebu-
incioase pentru praznic sau, întrucât Iuda
era casierul, au presupus că Mântuitorul i-a
dat instrucţiuni să facă o donaţie pentru
săraci.
13:30 Iuda a primit bucăţica de pâine
ca semn al unei favori deosebite şi apoi a
părăsit compania Domnului şi a celorlalţi
ucenici. Scripturile adaugă cuvintele pline de
semnificaţie, potrivit cărora era noapte. Nu
era noapte doar în sens literal, ci şi spiritual
pentru Iuda-7-noaptea întristării şi remuşcă-
rii veşnice. întotdeauna este noapte atunci
când oamenii îi întorc spatele Mântuitorului.
K. Noua poruncă (13:31-35)
13:31 De îndată ce a plecat Iuda, Isus a
început să stea de vorbă cu ucenicii mai liber
şi mai intim, nemaiexistând tensiunea dinain-
te. „Acum Fiul Omului este preamărit", a
spus El. Domnul anticipa lucrarea de răs-
cumpărare pe care urma s-o înfăptuiască.
Moartea Sa părea o înfrângere, la prima
vedere, dar era mijlocul prin care păcătoşii
pierduţi pot fi mântuiţi. Ea a fost urmată de
învierea şi înălţarea Sa la cer şi în toate
acestea El a fost nespus de mult onorat. Şi
Dumnezeu este preamărit în lucrarea
Mântuitorului, căci El a fost vestit ca un
Dumnezeu sfânt care nu poate trece peste
păcat, dar, în acelaşi timp, şi un Dumnezeu
iubitor, care nu doreşte moartea păcătosului.
Toate acestea au vestit un Dumnezeu drept,
dar capabil de a-i îndreptăţi pe păcătoşi.
Toate atributele Dumnezeirii au fost preamă-
rite în chip magistral la Calvar.
13:32 „Dacă Dumnezeu este proslăvit
în El'\şi este,43 „Dumnezeu îl va proslăvi
în El însuşi." Dumnezeu va avea grijă ca
toată cinstea ce I se cuvine să-I fie acordată
Preaiubitului Său Fiu. „Şi-L va proslăvi
îndată" — adică neîntârziat. Dumnezeu
Tatăl a împlinit această prezicere a Domnu-
lui Isus, înviindu-L din morţi şi aşezându-L
la dreapta Sa în cer. Dumnezeu nu va aştepta
până la întemeierea împărăţiei, ci îl va pro-
slăvi pe Fiul Său imediat.
13:33 Pentru prima oară Domnul se
adresează ucenicilor Săi cu termenul de
alintare: copilaşilor, întrucât Iuda nu se mai
afla printre ei. Domnul avea să mai petreacă

362

loan

cu ei doar puţină vreme, după care va muri
pe cruce. Ei îl vor căuta atunci, dar nu-L vor
putea urma, căci El se va întoarce în cer.
Domnul le spusese acelaşi lucru iudeilor,
dar cu un sens diferit. Pentru ucenici, pleca-
rea Sa va fi doar temporară, căci va veni din
nou să-i ia (cap. 14). Dar pentru iudei, pleca-
rea Sa de la ei va fi definitivă. El se întorcea
în cer iar ei nu-L puteau urma acolo, datorită
necredinţei lor.
13:34 în timpul absenţei Sale, ei aveau
să fie guvernaţi de porunca dragostei.
Această poruncă era nouă, din punct de
vedere cronologic, întrucât Cele Zece Po-
runci porunceau oamenilor să-L iubească pe
Dumnezeu şi pe aproapele lor. Dar această
poruncă era nouă în multe alte privinţe. Era
nouă întrucât Duhul Sfânt avea să le dea
putere credincioşilor s-o împlinească în viaţa
practică. Era nouă în sensul că era superioa-
ră celei vechi. Cea veche spunea: „Iubeşte-ţi
aproapele11, dar cea nouă spunea: „Iubeşte-ţi
duşmanii.''''
Bine s-a spus că legea dragostei faţă de
alţii este explicată acum cu claritate sporită,
fiind impulsionată de noi mobiluri şi obliga-
ţii, ilustrată printr-un exemplu nou şi împli-
nită într-o modalitate nouă.
De asemenea, era nouă aşa cum se expli-
că în verset, pentru că reclama un grad
sporit de iubire: „Cum v-am iubit Eu, aşa
să vă iubiţi şi voi unii pe alţii."
13:35 Semnul distinctiv al unui ucenic
creştin nu este crucea purtată la gât sau pe
reverul hainei sau pe vreun alt articol de
îmbrăcăminte, căci asta ar însemna că ori-
cine s-ar putea declara creştin prin aceste
mijloace externe. Adevăratul semn defini-
toriu pentru un creştin este dragostea sa
pentru ceilalţi creştini. Pentru a putea iubi în
felul acesta e nevoie de putere divină şi
această putere se dă doar acelora în care
locuieşte Duhul Sfânt.
L. Isus prezice lepădarea Iui Petru
(13:36-38)
13:36 Simon Petru nu a înţeles că Isus
S-a referit la moartea Sa, ci a crezut că plea-
că într-o călătorie oarecare pe pământ, drept
care s-a mirat de ce nu poate să-L însoţească
pe Domnul. Dar Domnul a explicat că Petru
II va urma pe Domnul mai târziu, adică
atunci când va muri, dar acum acest lucru nu
era posibil.
13:37 Cu devotamentul şi entuziasmul
ce-1 caracterizau, Petru şi-a exprimat dorinţa
de a suferi martiraj prin propria sa tărie.

Ulterior el într-adevăr a murit pentru Dom-
nul, dar acest lucru a fost posibil numai
pentru că Dumnezeu i-a dat tăria şi curajul
de a face acest lucru.
13:38 Isus îi temperează „râvna fără
pricepere", spunându-i lui Petru că nu ştie ce
spune, întrucât până în zorii zilei el se va
lepăda de Domnul de trei ori. Astfel lui
Petru i se aminteşte cât de slab, laş şi incapa-
bil era de a-L urma pe Domnul chiar şi
pentru câteva ore, cu puterile sale proprii.
M. Isus: Calea, Adevărul şi Viaţa
(14:1-14)
14:1 Unii leagă versetul 1 de ultimul
verset din capitolul 13, considerând că sunt
cuvinte adresate lui Petru. Cu alte cuvinte,
deşi el urma în curând să se lepede de Dom-
nul, totuşi i se adresează cuvinte de mângâie-
re. Dar folosirea persoanei a doua plural în
textul grec arată că Domnul S-a adresat
tuturor ucenicilor, iar pauza de la sfârşitul
capitolului 13 este justificată. Gândul care se
desprinde din verset pare să fie următorul:
„Eu mă duc şi voi nu Mă veţi mai vedea.
Dar să nu vi se tulbure inima. Voi aveţi
credinţă în Dumnezeu, chiar dacă nu Mă
veţi vedea. Acum credeţi în Mine în acelaşi
mod." Iată o altă declaraţie importantă de
egalitate cu Dumnezeu!
14:2 „Casa Tatălui" se referă la cer, unde
există multe locuinţe. Este loc acolo pentru
toţi răscumpăraţii. Dacă nu ar fi aşa, Dom-
nul le-ar fi spus. El nu voia ca ei să-şi facă
speranţe deşarte. „Mă duc să vă pregătesc
un loc" ar putea avea două înţelesuri: Dom-
nul Isus S-a dus la Calvar ca să pregătească
un loc pentru ai Săi. Credincioşilor li se
asigură un loc acolo, prin moartea ispăşitoare
a lui Cristos. Noi nu ştim prea mult despre
acest loc, dar ştim că asigură fiecărui copil al
lui Dumnezeu — „un loc pregătit pentru un
popor pregătit!"
14:3 Versetul 3 se referă la timpul în
care Domnul va reveni în văzduh, când cei
care au murit în credinţă vor fi înviaţi, când
cei rămaşi în viaţă vor fi transformaţi şi când
toată ceata celor răscumpăraţi prin sângele
Mântuitorului va fi dusă acasă în cer (1 Tes.
4:13-18; 1 Cor. 15:51-58). Aceasta este
venirea personală, literală a lui Cristos. Cu
tot atâta certitudine cu cât El S-a dus în cer,
El va reveni din cer, căci doreşte să-i aibă cu
Sine pe toţi cei ai Săi, în toată veşnicia.
14:4,5 El Se întorcea în cer, iar ei ştiau
calea spre cer, pentru că le-a spus de multe
ori.

loan

363

Se pare că Toma nu a înţeles sensul
cuvintelor Domnului. Asemenea lui Petru,
probabil el se va fi gândit la o călătorie pe
acest pământ.
14:6 Acest verset minunat arată limpede
că Domnul Isus Cristos este calea spre cer.
El nu se mulţumeşte doar să ne arate calea,
ci chiar El însuşi este calea. Mântuirea este
într-o Persoană. Acceptă acea Persoană ca
Mântuitor al tău şi vei fi salvat. Creştinismul
este Cristos. Domnul Isus nu este doar una
dintr-o multitudine de căi. El este singura
Cale. Nimeni nu vine la Tatăl decât prin
El. Calea către Dumnezeu nu este prin inter-
mediul Celor Zece Porunci, prin Regula de
Aur, prin rânduieli sau prin apartenenţa ca
membru la o biserică — ci este prin Cristos
şi numai prin Cristos! Astăzi mulţi afirmă că
nu are importanţă ce crezi, atâta timp cât eşti
sincer în credinţa respectivă. Ei spun că toate
religiile au un nucleu bun şi că toate, în final,
duc în cer. Dar Isus a spus: „Nimeni nu
vine Ia Tatăl decât prin Mine."
Apoi Domnul este adevărul. El nu este
doar Cel care ne învaţă adevărul, ci este El
însuşi adevărul. El este întruchiparea, întru-
parea Adevărului. Cei care îl au pe Cristos
au Adevărul, care nu poate fi găsit nicăieri
altundeva.
Cristos Isus este viaţa. El este izvorul
vieţii, atât spirituale, cât şi veşnice. Cei care
îl primesc pe El au viaţă veşnică, pentru că
El este Viaţa.
14:7 încă o dată Domnul vesteşte tainica
unire ce există între Tatăl şi El însuşi. Dacă
ucenicii ar fi recunoscut cine este Isus, ei L-
ar fi cunoscut şi pe Tatăl, pentru că Domnul
li L-a revelat oamenilor pe Tatăl. De acum
încolo, şi în special după învierea lui Cristos,
ucenicii vor înţelege că Isus este Dumnezeu
Fiul. Atunci ei îşi vor da seama că a-L cu-
noaşte pe Cristos înseamnă a-L cunoaşte pe
Tatăl şi a-L vedea pe Domnul Isus înseamnă
a-L vedea pe Dumnezeu. Versetul acesta nu
ne învaţă că Dumnezeu şi Domnul Isus ar fi
una şi aceeaşi Persoană, căci există trei
Persoane distincte în Dumnezeire, dar există
numai un singur Dumnezeu.
14:8 Filip a dorit ca Domnul să le dea o
revelaţie specială a Tatălui şi asta va fi de
ajuns pentru el. El nu înţelegea că tot ce era
Domnul, tot ce făcea şi spunea era o revela-
ţie a Tatălui.
14:9 Isus l-a corectat cu răbdare. Filip
fusese cu Domnul de atâta timp. El era unul
dintre primii ucenici pe care i-a chemat
Domnul (loan 1:43). Cu toate acestea, ade-

vărul deplin al Dumnezeirii lui Cristos şi al
unităţii Sale cu Tatăl încă nu-i era desluşit.
El nu ştia că atunci când îl privea pe Isus îl
privea pe Cel care îl manifesta în chip desă-
vârşit pe Tatăl.
14:10,11 Cuvintele: „Eu sunt în Tatăl
şi Tatăl este în Mine" descriu relaţia strânsă
dintre Tatăl şi Fiul. Ei sunt Persoane sepa-
rate, dar sunt una în ce priveşte atributele şi
voinţa. Să nu ne descurajăm dacă nu putem
pricepe integral acest adevăr. Nici un muritor
nu va înţelege pe deplin Dumnezeirea. Tre-
buie să-I acordăm credit lui Dumnezeu
pentru că El cunoaşte lucruri pe care noi
niciodată nu le vom cunoaşte. Dacă L-am
înţelege pe deplin, am fi ca El! Isus avea
puterea de a rosti cuvintele şi de a face
minunile pe care le-a făcut, dar El a venit în
lume ca Robul lui Iehova şi a rostit şi a
acţionat în ascultare deplină de Tatăl.
Ucenicii trebuiau să creadă că El este
una cu Tatăl din pricina faptului că Domnul
a mărturisit acest fapt. Dar dacă tot nu cre-
deau după mărturia adusă de El, atunci
negreşit trebuiau să creadă din pricina fapte-
lor pe care le-a săvârşit El.
14:12 Domnul a prezis că cei care vor
crede în El vor săvârşi minuni ca cele săvâr-
şite de El, ba chiar vor face lucrări şi mai
mari. în cartea Faptelor Apostolilor, citim că
apostolii au făcut minuni de vindecare tru-
pească, similare celor săvârşite de Mântuito-
rul. Dar apoi citim despre minuni mai mari,
cum ar fi convertirea a trei mii de persoane
în ziua de Rusalii. Negreşit prin cuvintele:
lucrări şi mai mari Domnul S-a referit la
vestirea Evangheliei în toată lumea, la mân-
tuirea atâtor suflete şi la clădirea bisericii.
Este un lucru mai mare să salvezi suflete
decât să vindeci trupul oamenilor. Când
Domnul a revenit în cer, El a fost proslăvit
iar Duhul Sfânt a fost trimis pe pământ. Prin
puterea Duhului au săvârşit apostolii aceste
minuni mai mari.
14:13 Ce mângâiere trebuie să fi fost
pentru ucenici să ştie că deşi Domnul va
pleca de la ei, ei se vor putea ruga Tatălui în
Numele Lui, primind ceea ce au cerut! Ver-
setul acesta nu înseamnă că un credincios
poate obţine tot ce doreşte de la Dumnezeu.
Cheia înţelegerii versetului o constituie
făgăduinţa din cuvintele în numele Meu —
tot ce veţi cere în numele Meu. A cere în
Numele lui Isus nu înseamnă doar a adăuga
Numele Lui la sfârşitul rugăciunii, ci în-
seamnă să cerem în conformitate cu voia şi
cu gândul Său. înseamnă să cerem acele

364

loan

lucruri care îl vor proslăvi pe Dumnezeu,
care vor aduce binecuvântare omenirii şi for
fi spre folosul nostru spiritual.
Pentru a putea cere în Numele lui Cris-
tos, trebuie să trăim în părtăşie strânsă cu El.
Altfel nu putem cunoaşte atitudinea Lui. Cu
cât vom fi mai aproape de El, cu atât mai
mult se vor identifica dorinţele noastre cu ale
Lui. Tatăl este proslăvit în Fiul, pentru că
Fiul nu doreşte decât acele lucruri care îi
sunt plăcute lui Dumnezeu. Pe măsură ce se
fac astfel de rugăciuni şi li se dă răspuns,
Dumnezeu este proslăvit.
14:14 Pentru întărirea şi încurajarea
copiilor lui Dumnezeu, făgăduinţa se repetă.
Trăiţi în centrul voii lui Dumnezeu, umblaţi
în părtăşie cu Domnul, cereţi tot ce este în
conformitate cu dorinţa Domnului, şi rugă-
ciunile voastre vor fi ascultate.
N. Făgăduinţa Mângâietorului (14:15-26)
14:15 Domnul Isus era pe punctul de a
pleca din mijlocul ucenicilor iar ei aveau să
se umple de întristare. Cum vor putea ei să-şi
exprime dragostea pentru El? Răspunsul:
prin păzirea poruncilor Lui. Nu prin lacrimi,
ci prin ascultare. Poruncile Domnului sunt
instrucţiunile pe care ni le-a dat El în Evan-
ghelii, cât şi în restul Noului Testament.
14:16 Cuvântul tradus prin a se ruga
este folosit aici de Domnul nu în acelaşi fel
în care o persoană inferioară se roagă uneia
superioare, ci ca despre Unul care îi cere de
la egal la egal Altuia. Domnul îl va ruga pe
Tatăl să trimită un alt Mângâietor. Terme-
nul Mângâietor (Paraclet în original) în-
seamnă Cineva chemat să vină în ajutorul
cuiva. Mai este tradus şi prin Avocat (1 loan
2:1). Domnul Isus este Avocatul sau Ajuto-
rul nostru iar Duhul Sfânt este un alt Ajutor
— nu de alt fel, ci Unul de aceeaşi natură.
Duhul Sfânt va rămâne cu credincioşii
pentru totdeauna. în Vechiul Testament,
Duhul Sfânt a venit peste oameni în diverse
momente, dar adesea îi părăsea după aceea.
Acum El va veni şi va rămâne pentru tot-
deauna.
14:17 Duhul Sfânt este numit Duhul
adevărului pentru că învăţătura Lui este
adevărată şi pentru că El îl proslăveşte pe
Cristos, care este adevărul. Lumea nu-L
poate primi pe Duhul Sfânt, deoarece nu-L
poate vedea. Necredincioşii doresc mai întâi
să vadă, şi abia apoi să creadă — deşi cred
în realitatea vântului şi a electricităţii, cu
toate că acestea le sunt nevăzute. Cei nemân-
tuiţi nu-L cunosc sau nu-L înţeleg pe Duhul

Sfânt. S-ar putea ca El să-i convingă de
păcat, şi totuşi ei să nu-şi dea seama că El
este cel care face acest lucru. Ucenicii L-au
cunoscut pe Duhul Sfânt. Ei L-au cunoscut
când lucra în viaţa lor şi L-au văzut lucrând
prin Domnul Isus.
„EI rămâne cu voi şi va fi în voi."
înainte de Rusalii, Duhul Sfânt a venit peste
oameni şi a locuit cu ei. Dar de la Rusalii
încoace, când un om crede în Domnul Isus,
Duhul Sfânt îşi face locuinţa în viaţa acelui
om pe veci. Rugăciunea lui David: „Nu lua
de la mine Duhul Tău cel Sfânt" nu ar mai fi
potrivită în ziua de astăzi. Duhul Sfânt nu
este niciodată luat de la un credincios, deşi
El poate fi întristat sau stins sau împiedicat
să lucreze.
14:18 Domul nu-i lăsa pe ucenici orfani
sau dezolaţi. El le promite că va veni din
nou. într-un anumit sens, El a venit la ei
după învierea Sa, dar nu credem că la asta
S-a referit Domnul aici. în alt sens, El a
venit la ei prin Persoana Duhului Sfânt, în
ziua de Rusalii. Venirea spirituală este sensul
vizat de acest verset. „Era ceva la Rusalii
care a făcut din acest eveniment o venire a
lui Isus." în al treilea sens, El va veni din
nou în chip literal la sfârşitul veacului actual,
când îşi va lua aleşii cu El în cer.
14:19 Nici un necredincios nu L-a văzut
pe Domnul Isus după îngroparea Sa. După
învierea Sa, El a fost văzut numai de cei ce
L-au iubit. Dar chiar şi după înălţarea Sa,
ucenicii Săi au continuat să-L vadă prin
credinţă. Fără îndoială, acesta este sensul
cuvintelor: „dar voi Mă veţi vedea". După
ce lumea nu a mai putut să-L vadă, ucenicii
Săi au continuat să-L vadă. „Pentru că Eu
trăiesc, şi voi veţi trăi". Aici El privea în
viitor, la viaţa sa de după înviere, ca făgădu-
inţă şi garanţie a vieţii de care vor avea parte
toţi cei ce se încred în El. Aceştia chiar dacă
ar muri, vor fi înviaţi din nou, ca să nu mai
moară niciodată.
14:20 „în ziua aceea" se referă probabil
din nou la coborârea Duhului Sfânt, care îi
va învăţa pe credincioşi cu privire la adevă-
rul potrivit căruia după cum a existat o
legătură vitală între Fiul şi Tatăl, tot aşa va
exista o unitate minunată a vieţii şi interese-
lor între Cristos şi sfinţii Săi. Este greu să
explicăm cum se află Cristos în credincios,
şi, în acelaşi timp, cum credinciosul este în
Cristos. Ilustraţia cea mai adecvată este
aceea a unui vătrai aflat în foc. Vătraiul nu
numai că se află în foc, ci şi focul se află în
vătrai.44 Dar asta nu epuizează întreaga

loan

365

semnificaţie a afirmaţiei Domnului. Cristos
este în credincios în sensul că viaţa Lui îi
este transmisă. El realmente locuieşte în
credincios prin Duhul Sfânt. Credinciosul
este în Cristos, în sensul că el stă înaintea lui
Dumnezeu pe baza tuturor meritelor Persoa-
nei şi lucrării lui Cristos.
14:21 Dovada reală a iubirii cuiva pentru
Domnul o constituie ascultarea de poruncile
Sale. Degeaba am vorbi despre El, dacă nu
L-am asculta. într-o anumită privinţă, Tatăl
iubeşte toată lumea. Dar El are o iubire
specială pentru cei ce-L iubesc pe Fiul Său.
Aceia sunt şi ei iubiţi la rândul lor de Cristos
şi faţă de aceştia El se /ace cunoscut într-un
mod deosebit. Cu cât îl iubim mai mult pe
Mântuitorul, cu atât îl vom cunoaşte mai
profund.
14:22 Iuda despre care se vorbeşte aici
a avut nefericirea de a purta acelaşi nume cu
trădătorul. Dar Duhul lui Dumnezeu face
distincţie clară între el şi Iscarioteanul. El
nu putea înţelege cum de Domnul putea să
se arate ucenicilor fără să fie văzut de lume.
Negreşit el concepea venirea Mântuitorului
ca aceea a unui Rege cuceritor sau a unui
erou popular. El nu înţelegea că Domnul se
va arăta iubiţilor Săi într-o manieră spiritu-
ală. Ei aveau să-L vadă prin Cuvântul lui
Dumnezeu.
Prin Duhul lui Dumnezeu, noi îl putem
cunoaşte pe Cristos mai bine în vremea de
acum decât atunci când era El pe pământ. Pe
atunci, cei ce se aflau în rândurile din faţă
erau mai aproape de El decât cei din spate.
Dar astăzi, prin credinţă, fiecare din noi se
poate bucura de cea mai apropiată părtăşie
cu El. Răspunsul lui Cristos la întrebarea lui
Iuda denotă că arătările Sale personale faţă
de persoane individuale din rândurile urma-
şilor Săi se petrec în legătură cu Cuvântul lui
Dumnezeu. Ascultarea de Cuvânt va con-
duce la venirea şi rămânerea Tatălui şi a
Fiului.
14:23 Dacă cineva îl iubeşte cu adevărat
pe Domnul, va dori să păzească toate învăţă-
turile Sale, nu doar unele porunci izolate.
Tatăl îi iubeşte pe cei ce sunt dispuşi să
asculte de Fiul Său fără murmur şi fără
rezerve. Atât Tatăl, cât şi Fiul sunt deosebit
de apropiaţi de o inimă atât de iubitoare şi
ascultătoare.
14:24 Pe de altă parte, cei care nu-L
iubesc nu păzesc cuvintele Sale. Şi aceştia
nu numai că refuză să accepte cuvintele lui
Cristos, ci şi pe acelea ale Tatălui.
14:25 Câtă vreme a fost cu ei, Domnul

nostru i-a instruit pe ucenici până la un
punct. Dar El nu le-a dezvăluit mai mult
adevăr, întrucât nu ar fi fost în stare să-1
asimileze.
14:26 Dar Duhul Sfânt va dezvălui mai
mult adevăr. El a fost trimis de Tatăl în
numele lui Cristos în ziua Rusaliilor. Duhul
a venit în numele lui Cristos, adică a venit să
reprezinte interesele lui Cristos pe pământ.
El nu a venit să Se glorifice pe Sine, ci să-i
atragă pe oameni la Mântuitorul. „El vă va
învăţa toate lucrurile", a spus Domnul. El
a făcut acest lucru pe tot parcursul lucrării de
vestire a Cuvântului desfăşurată de apostoli.
Apoi a facut-o prin Cuvântul lui Dumnezeu
aşa cum ne-a fost transmis nouă celor de azi.
Duhul Sfânt le reaminteşte credincioşilor de
toate lucrurile pe care Mântuitorul le-a pre-
dat. De fapt, Domnul Isus pare să fi prezen-
tat la modul embrionar întreaga învăţătură pe
care o găsim apoi dezvoltată de Duhul Sfânt
pe paginile Noului Testament.
O. Isus le lasă ucenicilor Săi pacea Sa
(14:27-31)
14:27 Când cineva se apropie de moarte,
de obicei îşi întocmeşte testamentul, hotă-
rând cui îi va lăsa bunurile sale — exact
ceea ce face Domnul Isus aici. Dar El nu a
lăsat moştenire lucruri materiale, care ar
putea fi achiziţionate cu bani, ci: pace,
respectiv o pace lăuntrică a conştiinţei, care
decurge din conştiinţa păcatului iertat şi a
împăcării cu Dumnezeu. Cristos poate dărui
această pace, întrucât El a cumpărat-o cu
sângele Lui vărsat pe crucea de la Calvar.
Această pace nu e dată cum o dă lumea —
adică parcimonios sau egoist sau pentru o
scurtă perioadă de timp, ci Domnul dăruieşte
pacea Sa pe veci. Ce motive mai are atunci
un creştin să se teamă sau să fie tulburat?
14:28 Isus deja le-a spus ucenicilor că va
pleca de la ei şi că va reveni ulterior, pentru
a-i duce cu El în cer. Dacă L-ar iubi, această
veste le-ar fi adus bucurie. Desigur, într-o
anumită privinţă, ei îl iubeau, dar nu apre-
ciau la justa valoare identitatea Lui şi, prin
urmare, dragostea lor nu era atât de intensă
cât s-ar fi cuvenit să fie.
„V-aţi bucurat că am zis: «Mă duc la
Tatăl», pentru că Tatăl Meu este mai
mare decât Mine" (redat după NKJV, n.tr.).
La prima vedere, versetul acesta pare să
contrazică tot ce i-a învăţat Domnul Isus pe
ucenici cu privire la egalitatea Sa cu Dumne-
zeu Tatăl. In realitate, nu este nici o contra-
dicţie, după cum reiese din explicaţia oferită

366

loan

chiar în text. Când Isus era pe pământ, oa-
menii L-au urât, L-au urmărit, L-au prigonit
şi L-au ostracizat. Oamenii L-au hulit, L-au
batjocorit şi L-au scuipat. Domnul Isus a
îndurat groaznice umilinţe din partea creatu-
rilor Sale.
Dumnezeu Tatăl nu a suferit niciodată un
tratament atât de brutal din partea oamenilor.
El a locuit în cer, departe de răutatea păcăto-
şilor. După întoarcerea Domnului Isus în cer,
toate aceste umilinţe nu-L mai puteau atinge.
De aceea, ucenicii trebuiau să se bucure
când Isus a spus că Se duce la Tatăl, deoa-
rece în această privinţă Tatăl era mai mare
decât El. Tatăl nu era mai mare ca Dumne-
zeu, ci mai mare pentru faptul că El nicio-
dată nu S-a coborât pe pământ ca Om şi nu
a fost supus barbariilor comise de oameni. în
ce priveşte atributele Dumnezeirii, Fiul şi
Tatăl sunt egali. Dar atunci când ne gândim
la locul umil pe care Şi 1-a asumat Isus ca
Om aici pe pământ, ne dăm seama că în
acea privinţă, Dumnezeu Tatăl era mai
mare decât El. El era mai mare în ce pri-
veşte poziţia, dar nu şi Persoana Sa.
14:29 Dând dovadă de grijă şi abnegaţie
pentru ucenicii cuprinşi de teamă, Domnul
le-a revelat aceste evenimente ce urmau să
se întâmple în viitor, pentru ca ei să nu se
poticnească, să nu-şi piardă cumpătul şi să
nu se teamă, ci să creadă.
14:30 Domnul ştia că se apropia timpul
când va fi trădat şi, prin urmare, nu-I mai
rămânea mult timp ca să stea de vorbă cu ai
Săi. Satan se apropia chiar în clipele acelea,
dar Mântuitorul ştia că vrăjmaşul nu putea
găsi nici o urmă de păcat în El. Nimic din
fiinţa lui Cristos nu ar fi răspuns la ispitele
mârşave ale diavolului. Ce caraghios ar fi ca
orice altă persoană decât Isus să afirme că
Satan n-a putut găsi nimic în el!
14:31 Am putea parafraza versetul acesta
cam aşa: „Vremea trădării Mele se apropie.
Eu Mă voi duce de bună voie la cruce, căci
aceasta e voia Tatălui pentru Mine şi prin
aceasta lumea va şti cât de mult II iubesc pe
Tatăl Meu. Aşa se explică de ce merg acum
fără să Mă împotrivesc deloc." Şi zicând
aceasta, Domnul le-a spus ucenicilor să se
ridice şi să meargă cu El. Nu se ştie dacă au
ieşit în acest punct al naraţiunii din camera
de sus. Poate că restul discursului a fost
rostit pe drum.
P.   Isus, viţa adevărată (15:1-11)
15:1 în Vechiul Testament, poporul
Israel a fost zugrăvit ca o viţă de vie sădită

de Iehova. Dar poporul Israel s-a dovedit
necredincios şi nerodnic, drept care Domnul
Isus Se înfăţişează pe Sine acum drept ade-
vărata viţă, împlinirea desăvârşită a tuturor
celorlalte tipuri şi simboluri. Dumnezeu
Tatăl este viticultorul.
15:2 Există o diversitate de opinii cu
privire la sensul afirmaţiei referitoare la
mlădiţa aflată în El care nu aduce roadă.
Unii cred că ar fi vorba de cel care nu este
sincer când mărturiseşte credinţa în El,
dându-se creştin, dar nefiind unit cu Cristos
prin credinţă. Alţii cred că ar fi vorba despre
un credincios adevărat, care îşi pierde ulteri-
or mântuirea, din pricina faptului că nu a
adus roadă. Numai că acest scenariu este cu
totul imposibil, deoarece ar contrazice atâtea
texte din Biblie în care ni se spune limpede
că credinciosul deţine o mântuire veşnică, pe
care n-o poate pierde niciodată. Alţii cred că
este vorba de un creştin adevărat, care alu-
necă de la credinţă, îndepărtându-se de
Domnul şi fiind absorbit de lucrurile acestei
lumi. Un astfel de creştin nu va mai manifes-
ta în viaţa lui roadă Duhului — dragostea,
bucuria, pacea, îndelunga răbdare, gingăşia,
bunătatea, credinţa, blândeţea şi stăpânirea
de sine.
Ce anume îi face Domnul mlădiţei ce nu
aduce roadă depinde de modul în care vom
traduce verbul airo din textul grec al origina-
lului, care se poate traduce prin „takes
away" (o ia, o îndepărtează, n.tr.), cum
apare în traducerea King James, traducere
identică cu cea de la loan 1:29). în cazul
acesta, textul s-ar referi la acţiunea de disci-
plinare prin moartea fizică (vezi 1 Cor.
11:30). Dar acelaşi termen poate însemna
alteori „a înălţa, a ridica" (vezi loan 8:59). în
acest caz, ar fi vorba despre o lucrare poziti-
vă de încurajare a mlădiţei neroditoare,
creându-i condiţii mai bune de acces la
lumină şi aer, pentru ca, doar-doar, să se
îndrepte şi să aducă roadă.
Mlădiţa care aduce roadă este creştinul
care, pe zi ce trece, se maturizează tot mai
mult, asemănându-se tot mai mult cu Dom-
nul Isus. Chiar şi aceste mlădiţe trebuie să
fie curăţite. După cum mlădiţa adevărată
trebuie să fie curăţită de insecte dăunătoare,
de mucegai şi de ciupercă, tot aşa şi creştinul
trebuie să fie curăţit de lucrurile lumeşti care
se lipesc de el.
15:3 Agentul curăţitor este cuvântul
Domnului. Ucenicii au fost curăţiţi de la
început, prin cuvânt, cu ocazia convertirii
lor. Aşa cum le-a spus Mântuitorul, Cuvântul

loan

367

Lui a avut un efect purificator în viaţa lor.
Astfel, versetul acesta se referă, probabil, la
justificare (îndreptăţire), şi la sfinţire.
15:4 A rămâne înseamnă a sta pe loc
unde te afli. Creştinul a fost aşezat în Cristos
— aceasta fiind poziţia ocupată de el. în
umblarea sa zilnică, el trebuie să rămână în
părtăşie intimă cu Domnul. O mlădiţă rămâ-
ne în viţa de vie, extrăgându-şi toată hrana
din viţă. Tot aşa şi noi rămânem în Cristos
petrecând timp în rugăciune, citind Cuvântul
Său şi punându-1 în practică, având părtăşie
cu copiii Lui, şi fiind mereu conştienţi de
unirea noastră cu El. Păstrând astfel neîntre-
rupt contactul cu El, noi suntem conştienţi de
faptul că El rămâne în noi şi ne furnizează
tăria spirituală şi resursele necesare. Mlădiţa
nu poate aduce roadă decât atunci când
rămâne în viţă. Singurul mod în care credin-
cioşii pot aduce roadă unui caracter cristianic
este prin trăirea în părtăşie necurmată cu
Cristos, clipădeclipă.
15:5 Cristos însuşi este viţa; credincioşii
sunt mlădiţele. Nu se pune problema ca
mlădiţa să-şi trăiască viaţa pentru Viţă, ci,
pur şi simplu, să lase ca viaţa Viţei să stră-
bată mlădiţele. Uneori noi ne rugăm cam
aşa: „Doamne, ajută-mă să-mi trăiesc viaţa
pentru Tine," când ar fi mai indicat să ne
rugăm: „Doamne Isuse, trăieşte-Ţi viaţa prin
mine!" Fără Cristos, nu putem face nimic.
O mlădiţă din cadrul viei nu are decât un
singur ţel major: să aducă roadă, căci este
total nefolositoare la confecţionarea de
mobilă sau la construirea unor case. Ba nici
de foc nu este prea bună. Dar este bună ca să
aducă roadă—atâta timp cât rămâne în viţă.
15:6 Versetul 6 a stârnit multe deosebiri
de vederi. Unii cred că persoana descrisă aici
ar fi un credincios care cade în păcat, pier-
zându-se ulterior. Dar iarăşi o atare interpre-
tare se bate cap în cap cu multe alte versete
din Scriptură care ne învaţă că nici un copil
adevărat al lui Dumnezeu nu va pieri nicio-
dată. Alţii cred că persoana aceasta mărturi-
seşte doar cu gura, pretinzându-se creştin,
fără să se fi născut însă niciodată din nou. în
sprijinul acestei opinii este adus frecvent
exemplul lui Iuda Iscarioteanul.
Noi credem că persoana descrisă în acest
verset este un credincios adevărat, deoarece
tot contextul se referă la creştinii adevăraţi.
Nu mântuirea este subiectul, ci rămânerea în
Cristos şi aducerea de roadă. Dar prin nea-
tenţie şi prin lipsa rugăciunii din viaţa sa,
credinciosul descris aici pierde legătura cu
Domnul şi, prin urmare, săvârşeşte păcat,

compromiţând mărturia sa. Nemairămânând
în Cristos, el este aruncat afară ca mlădiţă
— dar nu de către Cristos, ci de alţi oameni.
Nu Dumnezeu îndeplineşte această acţiune,
ci oamenii. Ce înseamnă asta? înseamnă că
oamenii vor râde de un creştin căzut. Ei vor
azvârli cu noroi în numele unui astfel de
creştin şi vor arunca în foc mărturia sa —
adevăr bine ilustrat în viaţa lui David. El a
fost un credincios adevărat, dar a neglijat
părtăşia cu Domnul şi a comis păcatele
adulterului şi omuciderii, facându-i pe vrăj-
maşii Domnului să hulească. Chiar şi astăzi,
ateii îi batjocoresc numele (şi, implicit,
numele lui Dumnezeu). în acest sens, s-ar
putea afirma că îl aruncă în foc.
15:7 Rămânerea este secretul unei vieţi
de rugăciune încununate de succes. Cu cât
ne apropiem mai mult de Domnul, cu atât
mai mult vom învăţa să gândim ca El, să
avem în minte gândurile Lui. Cu cât ajun-
gem să-L cunoaştem mai mult prin Cuvântul
Său, cu atât mai mult îi vom înţelege voia.
Cu cât voinţa noastră se va armoniza mai
mult cu voinţa Lui, cu atât mai mult vom
putea fi asiguraţi de faptul că ni se va răs-
punde la rugăciunile noastre.
15:8 Ori de câte ori copiii lui Dumnezeu
etalează chipul lui Cristos în lume, asemă-
narea lor cu El, Tatăl este proslăvit. Oame-
nii vor fi nevoiţi să mărturisească ce mare
trebuie să fie Dumnezeu, devreme ce poate
transforma păcătoşi atât de mari în sfinţi atât
de evlavioşi! Observaţi progresia din capito-
lul acesta: roadă (v. 2), mai multă roadă (v.
2), şi multă roadă, adică gradul absolut din
versetul 8.
„...şi astfel veţi fi ucenicii Mei." Asta
înseamnă că demonstrăm că suntem ucenicii
Lui când rămânem în El. în acest caz, cei din
jurul nostru vor putea observa că suntem
ucenici adevăraţi, că ne asemănăm cu Dom-
nul nostru.
15:9 Dragostea pe care ne-a poartă Mân-
tuitorul este aceeaşi cu dragostea pe care I-o
poartă Tatăl Fiului Său. Simţim în inima
noastră imboldul de a ne pleca înaintea Sa şi
a ne închina, când citim aceste cuvinte, că
dragostea Mântuitorului pentru noi este de
aceeaşi intensitate cu aceea a Tatălui pentru
Fiul Său! Cum a spus cineva: este „o dragos-
te vastă, nespus de adâncă şi cuprinzătoare,
de-a dreptul neţărmurită, care întrece orice
pricepere şi care nu va putea fi niciodată
înţeleasă deplin de fiinţa omenească." Este
„adâncul în care se pierd toate gândurile
noastre." „Rămâneţi în dragostea Mea,"

368

loan

spune Domnul. Cu alte cuvinte, să continu-
ăm să lăsăm ca iubirea Lui să se manifeste
tot mai deplin în viaţa noastră şi să ne bucu-
răm de ea tot mai plenar.
15:10 Prima parte a versetului 10 ne
spune cum putem rămâne în dragostea Lui:
prin păzirea poruncilor Lui. „Nu este altă
cale de a fi fericiţi în Isus decât încrezându-
ne în El şi ascultându-L." A doua parte a
versetului ne înfăţişează Pilda Desăvârşită de
ascultare — Domnul Isus, care a păzit po-
runcile Tatălui Său. Tot ce a făcut Domnul
a fost în ascultare continuă de voia lui Dum-
nezeu, bucurându-Se necurmat de dragostea
Tatălui. Nimic nu s-a interpus în această
minunată părtăşie şi iubire dintre Tatăl şi
Fiul.
15:11 Isus Şi-a găsit bucuria deplină în
comuniune cu Dumnezeu Tatăl Său. El a
dorit ca ucenicii Săi să aibă acea bucurie
care decurge din bizuirea pe El. El a dorit ca
bucuria Lui să fie şi bucuria lor. Conceptul
omenesc de bucurie este ca omul să fie cât
mai fericit cu putinţă, fără ca Dumnezeu să
fie inclus în viaţa sa. Domnul ne învaţă însă
că adevărata bucurie provine din includerea
tot mai stăruitoare a Iui Dumnezeu în viaţa
cuiva. „Pentru ca bucuria voastră să fie
deplină," sau „împlinită." Bucuria lor avea
să fie împlinită prin rămânerea în Cristos şi
prin păzirea poruncilor Sale. Mulţi au folosit
versetul 15 din acest capitol ca temei pentru
a răspândi îndoială cu privire la siguranţa
credinciosului şi au recurs la versetele ante-
rioare pentru a arăta că e posibil, după ei, ca
o oaie a lui Cristos să se poată pierde, până
la urmă. Dar planul Domnului nu a fost ca:
„îndoielile voastre să fie depline", ci ca
„bucuria voastră să fie deplină."
Q. Porunca de a ne iubi unii pe alţii
(15:12-17)
15:12 Domnul avea să plece în curând de
la ucenicii Lui, aceştia fiind lăsaţi în mijlocul
unei lumi ostile. în contextul creşterii încor-
dării, exista pericolul ca ucenicii să se certe
unii cu alţii. Şi astfel Domnul le dă această
poruncă permanentă: „Iubiţi-vă unii pe
alţii, cum v-am iubit şi Eu."
15:13 Dragostea lor trebuie să fie de aşa
natură încât ei să fie gata chiar să-şi dea
viaţa unii pentru alţii. Or, cei care sunt gata
să meargă până acolo încât să-şi dea viaţa
unii pentru alţii, nu se mai ceartă între ei.
Exemplul suprem de jertfire de sine între oa-
meni este ca cineva să moară pentru priete-
nii săi. Ucenicii lui Cristos sunt chemaţi la

acest gen de devotament. Unii îşi dau viaţa
la modul propriu; alţii îşi consumă toată
viaţa slujindu-i neobosit pe copiii lui Dum-
nezeu. Domnul Isus este Pilda de urmat în
această privinţă. El Şi-a dat viaţa pentru
prietenii Săi. Desigur, ei erau duşmani când
a murit El pentru ei, dar când sunt mântuiţi,
devin prietenii Săi. Prin urmare, e corect să
afirmăm că El a murit şi pentru prietenii Lui,
şi pentru duşmanii Lui.
15:14 Noi arătăm că suntem prietenii
Lui când facem tot ce ne porunceşte El. Nu
prin asta devenim prietenii Lui, ci, mai
degrabă, aşa arătăm lumii că suntem prietenii
Lui.
15:15 Domnul subliniază aici diferenţa
dintre robi şi prieteni. Robilor nu li se cere
decât să execute muncile ce le-au fost încre-
dinţate, în schimb prietenii cuiva sunt confi-
denţii săi, cărora el le dezvăluie planurile de
viitor, culcare împărtăşesc informaţii confi-
denţiale, într-o anumită privinţă, ucenicii vor
continua să fie mereu robii Domnului, dar ei
vor fi cu mult mai mult decât aceasta: ei vor
fi prietenii Lui. Domnul le dezvăluia chiar în
acele momente lucrurile pe care le-a auzit de
la Tatăl Său. El le spunea că va pleca, le
aducea la cunoştinţă că va veni Duhul Sfânt,
că El se va întoarce şi care vor fi atribuţiile
lor faţă de El în lipsa Lui. Cineva a subliniat
că, în calitate de mlădiţe, noi primim (v. 5);
ca ucenici, noi îl urmăm (v. 8); iar ca prie-
teni, noi avem părtăşie cu El (v. 15).
15:16 Pentru ca nu cumva ei să se des-
curajeze sau să fie ispitiţi să se dea bătuţi,
Isus le aminteşte că El este Cel care i-a ales.
Asta ar putea însemna că i-a ales în vederea
mântuirii veşnice, în vederea uceniciei, sau
a rodniciei. El le-a rânduit ucenicilor lucra-
rea pe care urmau s-o înfăptuiască. Noi
trebuie să mergem şi să aducem roadă.
Roadă ar putea însemna harurile vieţii creş-
tine, cum ar fi dragostea, pacea, etc. Sau ar
putea însemna sufletele câştigate pentru
Domnul Isus Cristos. între cele două există
o strânsă legătură. Numai în măsura în care
manifestăm primul fel de roadă vom putea
aduce şi al doilea fel de roadă.
Sintagma: „roadă voastră să rămână"
ne duce cu gândul la faptul că roadă ar putea
să însemne aici mântuirea unor suflete.
Domnul i-a ales pe ucenici să meargă şi să
aducă roadă trainică. Pe Domnul nu-L
interesa doar mărturisirea de credinţă în El,
făcută doar cu buzele de către cineva, ci
mântuirea adevărată a cuiva. L. S. Chafer
remarcă că în capitolul de faţă avem rugăciu-

loan

369

ne efectivă (v. 7), bucurie cerească (v. 11) şi
roadă necurmată (v. 16). „Pentru ca orice
veţi cere..." Secretul slujirii eficace este
rugăciunea. Când au fost trimişi ucenicii li
s-a dat garanţia că Tatăl le va acorda tot ce
vor cere în numele lui Cristos.
15:17 Domnul se pregătea acum să-i
avertizeze pe ucenici cu privire la pericolul
vrăjmăşiei lumii. El a început prin a le spune
să se iubească unii pe alţii, să ţină unii la
alţii şi să facă front unit împotriva vrăjmaşu-
lui.
R. Isus prezice că lumea îi va urî
pe ucenicii Săi (15:18-16:4)
15:18,19 Ucenicilor li se spune să nu se
mire şi să nu se descurajeze dacă lumea îi
urăşte. („Dacă" din acest text nu exprimă
îndoiala cu privire la certitudinea faptului că
aşa se vor petrece lucrurile. Asupra acestui
lucru nu exista nici o îndoială.) Lumea L-a
urât pe Domnul şi îi va uri pe toţi cei ce I se
aseamănă.
Oamenii din lume îi iubesc pe cei care se
comportă ca ei—folosind un limbaj murdar
şi bălăcindu-se în poftele firii. Tot din cate-
goria oamenilor lumii fac parte şi oamenii
culţi şi educaţi, dar care trăiesc numai pentru
ei înşişi. Creştinii îi condamnă şi pe unii şi
pe alţii, prin trăirea unei vieţi de sfinţenie,
ceea ce le atrage inevitabil ura lumii.
15:20 Termenul rob din acest verset ar
putea fi tradus şi prin „sclav" Un ucenic nu
trebuie să se aştepte să aibă parte de un
tratament mai bun din partea lumii decât cel
acordat stăpânului său. Mai degrabă, uceni-
cul va fi persecutat aşa cum a fost şi Cristos.
Cuvântul lui va fi respins, aşa cum a fost
respins şi cuvântul Mântuitorului.
15:21 Ura aceasta şi persecuţia îndrep-
tată împotriva ucenicilor este: „din cauza
Numelui Meu", adică pentru Domnul,
pentru faptul că un credincios este legat
intrinsec de Cristos; pentru că Cristos l-a
despărţit de lume şi pentru că poartă numele
lui Cristos şi chipul Său. Lumea nu-L cu-
noaşte pe Dumnezeu. Ei nu ştiu că Tatăl
L-a trimis pe Domnul în lume să fie Mântu-
itor. Dar ignoranţa nu e scuzabilă.
15:22 Domnul nu spune aici că dacă n-ar
fi venit El, oamenii nu ar fi fost păcătoşi.
Din vremea lui Adam, toţi oamenii sunt
păcătoşi. Dar păcatul lor nu ar fi fost atât de
mare cât este acum. Oamenii aceştia L-au
văzut pe Fiul lui Dumnezeu şi I-au auzit
cuvintele minunate. Ei n-au putut găsi nici o
vină şi nici un păcat la El. Cu toate acestea

L-au respins. Or, tocmai asta a făcut ca
păcatul lor să fie atât de mare. Prin urmare,
păcatul lor trebuie privit în mod comparativ.
Cu alte cuvinte, faţă de groaznicul păcat al
respingerii Domnului slavei, celelalte păcate
ale lor erau o nimica toată. Dar acum ei nu
mai aveau nici o dezvinovăţire pentru
păcatul lor, căci au respins Lumina lumii!
15:23 Dar urându-L pe Cristos, ei L-au
urât şi pe Tatăl, căci Cei Doi sunt una.
Oamenii nu puteau spune că-L iubesc pe
Dumnezeu, căci dacă L-ar fi iubit pe Dum-
nezeu, atunci L-ar fi iubit şi pe.Cel pe Care
L-a trimis El.
15:24 Deci ei au fost răspunzători nu
numai pentru faptul că au auzit învăţăturile
lui Cristos, ci şi pentru faptul că au văzut
minunile Sale—ceea ce a sporit şi mai mult
condamnarea lor. Ei au văzut lucrări pe
care nimeni altul nu le-a făcut vreodată.
Aşadar, faptul că L-au respins pe Cristos, în
lumina tuturor acestor dovezi covârşitoare,
nu poate fi scuzat. Domnul a comparat toate
celelalte păcate ale lor cu acest păcat unic şi
a spus că cele dintâi erau o nimica toată pe
lângă păcatul din urmă. Pentru că L-au urât
pe Fiul, L-au urât şi pe Tatăl Său — fapt
care i-a pus sub o osândă groaznică.
15:25 Domnul Şi-a dat seama că atitudi-
nea omului faţă de El era întocmai cum
fusese profeţit în Scriptură. De pildă, la
Psalmul 69:4 s-a făcut prezicerea că Cristos
avea să fie urât... fără teniei. Acum, după
ce s-a întâmplat acest lucru, Domnul a
comentat că însuşi Vechiul Testament, de
care oamenii aceştia făceau atât de mult caz,
a prezis că ei îl vor urâ fără nici un motiv.
Faptul că s-a făcut prezicerea nu înseamnă
însă că oamenii aceştia trebuiau să-L urască
pe Cristos. Mai degrabă, ei L-au urât pentru
că aşa au vrut ei, pentru că aşa au decis să
facă, fără să-i oblige nimeni să facă aşa. Dar
Dumnezeu a văzut dinainte că acest lucru se
va întâmpla şi l-a determinat pe David să-1
consemneze în Psalmul 69.
15:26 în pofida respingerii omului,
mărturia lui Cristos avea să continue, fiind
dusă mai departe de Mângâietorul—adică
de Duhul Sfânt. Aici Domnul spune că El îl
va trimite pe Duhul de Ia Tatăl. La loan
14:16, Tatăl a fost Cel care L-a trimis pe
Duhul. Oare nu este aceasta încă o dovadă a
egalităţii Fiului cu Tatăl? Cine altul decât
Dumnezeu ar putea să-L trimită pe cineva
care este Dumnezeu? Duhul adevărului...
iese de Ia Tatăl. Asta înseamnă că El este
trimis în permanenţă de Dumnezeu iar veni-

370

loan

rea Sa în ziua de Rusalii a fost un caz special
al trimiterii Sale. Duhul mărturiseşte despre
Cristos, aceasta fiind măreaţa Sa misiune. El
nu caută să-i facă pe oameni să se preocupe
de El, deşi El este unul din membrii Trinită-
ţii. Dar El îndreaptă atenţia — şi a păcătoşi-
lor, şi a sfinţilor—asupra Domnului slavei.
15:27 Duhul le va mărturisi în mod
nemijlocit ucenicilor. Ei fuseseră cu Domnul
de la începutul lucrării Sale publice şi erau
astfel mai calificaţi decât oricare alţi oameni
să vestească Persoana şi lucrarea Sa. Dacă ar
fi putut găsi cineva vreo imperfecţiune la
Domnul, atunci negreşit cei care au fost cu
El ar fi putut s-o facă. Dar ei ştiau din pro-
prie experienţă că El nu a săvârşit nici un
păcat, de nici un fel. Şi astfel ei au fost
îndreptăţiţi să aducă mărturie despre faptul
că Domnul este Fiul fără păcat al lui Dumne-
zeu şi Mântuitorul lumii.
16:1 Ucenicii erau, probabil, animaţi ca
şi concetăţenii lor de nădejdea iudeilor, că
Mesia îşi va întemeia împărăţia şi că puterea
Romei va fi înfrântă. Dar Domnul îi surprin-
de, spunându-le cu totul altceva, anume că
va muri, va învia şi Se va sui la cer. Apoi va
veni Duhul Sfânt iar ucenicii se vor duce în
lume să-L mărturisească pe Cristos şi că vor
fi urâţi şi persecutaţi de oameni. Domnul le-a
spus toate acestea dinainte, pentru ca ei să nu
fie deziluzionaţi, şocaţi şi să nu se poticneas-
că.
16:2, 3 Excluderea din sinagogă este
considerată de cei mai mulţi iudei drept una
din cele mai mari nenorociri care li se putea
întâmpla. Dar iată că tocmai acest lucru avea
să li se întâmple ucenicilor lui Isus. Credinţa
creştină avea să fie atât de intens urâtă de cei
care doreau s-o facă să dispară de pe pă-
mânt, încât aceştia aveau să creadă că acţiu-
nea lor ar fi plăcută în ochii lui Dumnezeu.
Asta ne arată pericolul ca o persoană să fie
plină de râvnă, acţionând cu toată sincerita-
tea pentru o anumită cauză pe care o crede
dreaptă, în realitate acea persoană fiind însă
greşită şi aflându-se pe un drum rău.
Refuzul de a recunoaşte Dumnezeirea lui
Cristos stătea la rădăcina tuturor relelor.
Iudeii nu au vrut să-L primească pe Cristos
şi, prin această faptă a lor, au refuzat să-L
primească şi pe Tatăl.
16:4 Din nou Domnul i-a avertizat pe
ucenici dinainte, pentru ca atunci când vor
veni toate aceste adversităţi, ei să nu se
clatine, aducându-şi aminte cum Domnul a
prezis că vor fi prigoniţi. Şi astfel ei vor şti
că toate acestea au fost îngăduite de Dum-

nezeu, că au fost incluse în planul Său pentru
viaţa lor. Domnul nu le-a vorbit prea mult
despre aceste lucruri mai devreme, deoarece
atunci El era cu ei şi nu avea rost să-i întris-
teze sau să le distragă atenţia de la alte
lucruri pe care trebuia să le întipărească în
mintea lor. Dar acum, în pragul plecării Sale
de la ei, trebuia să le spună ce-i aşteaptă în
viitor.
S. Venirea Duhului Adevărului (16:5-15)
16:5 Versetul 5 pare să exprime dezamă
girea cu privire la faptul că ucenicii nu erau
mai interesaţi de ce-L aştepta pe Domnul.
Deşi ei au întrebat cu titlu general unde se
duce El, nu păreau însă prea interesaţi de ce
se întâmplă cu El.
16:6 Ei erau mai preocupaţi de propriul
lor viitor, decât de al Domnului. înaintea Lui
se prefigura crucea şi mormântul iar înaintea
ucenicilor prigoane pentru faptul că-L slu-
jeau pe Cristos. Ei erau plini de întristare
pentru necazurile lor, mai degrabă decât
pentru ale Domnului.
16:7 Totuşi ei nu vor fi lăsaţi fără ajutor
sau mângâiere. Cristos le va trimite pe Duhul
Sfânt, ca să fie Mângâietorul sau Ajutorul
lor. Era în avantajul ucenicilor ca să vină
acest Ajutor, care îi va umple de putere şi
curaj, învăţându-i şi făcându-L pe Cristos
mai real pentru ei decât fusese până atunci.
Mângâietorul nu va veni înainte ca Domnul
Isus să se fi întors în cer şi să fi fost glorifi-
cat. Desigur, Duhul Sfânt mai fusese în lume
până atunci, dar acum El urma să vină într-
un mod deosebit—pentru a convinge lumea
şi pentru a-i sluji pe cei răscumpăraţi.
16:8 Duhul Sfânt avea să dovedească
lumea vinovată în ce priveşte păcatul, nepri-
hănirea şi judecata. Cuvintele acestea sunt
interpretate de obicei în sensul că Duhul
Sfânt va crea o convingere lăuntrică cu
privire la aceste lucruri în inima fiecărui
păcătos. Deşi acest lucru este adevărat, nu
acesta este sensul real al versetului de faţă.
Duhul Sfânt condamnă lumea prin însuşi
faptul că se află aici. în mod normal, nu El
ar trebui să fie aici, ci Domnul Isus, care să
domnească asupra lumii. Dar lumea L-a
respins pe Domnul Isus, drept care El S-a
întors în cer şi în locul Cristosului respins a
venit Duhul Sfânt — aceasta constituind o
demonstraţie a vinovăţiei lumii.
16:10 Mântuitorul S-a declarat neprihă-
nit, dar oamenii au spus că e stăpânit de
demon. Dumnezeu a fost însă Cel care a

loan

371

avut ultimul cuvânt, spunând, de fapt: „Fiul
Meu este neprihănit şi Eu voi demonstra
acest lucru prin faptul că-L voi învia şi-L voi
duce înapoi în cer." Duhul Sfânt depune
mărturie asupra faptului că Cristos este Cel
care a avut dreptate, nu lumea!
16:11 Prezenţa Duhului Sfânt găseşte
lumea vinovată şi cu privire la judecata care
va veni. Faptul că El se află aici înseamnă că
diavolul a fostdeja condamnat la cruce şi că
toţi cei care îl refuză pe Mântuitorul vor
avea parte de aceeaşi judecată groaznică ce-i
este rezervată lui în viitor.
16:12 Mai erau multe lucruri pe care
Domnul trebuia să le spună ucenicilor, dar ei
nu erau pregătiţi să le digere. Acesta e un
important principiu pedagogic — că pentru
ca elevul să poată trece la cunoştinţe mai
avansate, trebuie să-şi fi însuşit mai întâi
adevărurile predate anterior. Domnul nu i-a
copleşit niciodată pe ucenici cu învăţături
prea multe, ci le-a predat adevărul „rând cu
rând, precept după precept".
16:13 Lucrarea pe care a început-o Dom-
nul avea să fie dusă mai departe de Duhul
adevărului. EI avea să-i călăuzească în tot
adevărul. într-o anumită privinţă, tot adevă-
rul le-a fost încredinţat apostolilor în timpul
vieţii lor. La rândul lor, ei l-au aşternut în
scris sub forma în care ne-a parvenit nouă,
respectiv Noul Testament, care, adăugat la
Vechiul Testament, a încheiat revelaţia scrisă
pe care a dat-o Dumnezeu omului. Trebuie
subliniat însă că în toate veacurile Duhul îi
călăuzeşte pe oamenii lui Dumnezeu în tot
adevărul. Aceasta El o face prin intermediul
Scripturii. El nu va vorbi decât lucrurile care
îi sunt date să le spună de către Tatăl şi Fiul.
„El vă va vesti lucrurile viitoare." Desigur,
lucrul acesta se face în Noul Testament şi
mai cu seamă în cartea Apocatipsa, unde
este descoperit viitorul.
16:14 Lucrarea principală a Duhului
Sfânt este să-L slăvească pe Cristos. Prin
aceasta putem verifica învăţătura şi predica-
rea oricui. Dacă are ca efect preamărirea
Mântuitorului, atunci este de la Duhul Sfânt.
„El va lua din ce este al Meu" înseamnă că
El va primi marile adevăruri privitoare la
Cristos. Acestea sunt lucrurile pe care le
descoperă El credincioşilor. Este un subiect
inepuizabil!
16:15 Toate atributele Tatălui aparţin şi
Fiului. La aceste desăvârşiri S-a referit Cris-
tos în versetul 14. Duhul le-a descoperit
apostolilor slăvitele perfecţiuni, slujiri, func-
ţii, haruri şi plinătăţi ale Domnului Isus.

T. întristarea preschimbată în bucurie
(16:16-22)
16:16 Nu se poate stabili cu exactitate
cadrul cronologic al versetului 16. Ar putea
să însemne că Domnul avea să lipsească din
mijlocul lor timp de trei zile, revenind apoi
la ei după înviere. Ar mai putea însemna că
El se va duce înapoi la Tatăl Său, în cer, şi
abia atunci, după puţină vreme (adică după
ce se va fi încheiat epoca actuală), El va
reveni la ei (în cadrul celei de-a Doua Ve-
niri). Sau ar putea însemna că pentru puţină
vreme ei nu-L vor vedea cu ochii lor fizici,
ci, după ce Duhul Sfânt va fi fost dat la
Rusalii, ei îl vor percepe prin credinţă într-
un mod în care nu L-au mai văzut până
atunci.
16:17 Ucenicii erau nedumeriţi, pentru
faptul că în versetul 10 Mântuitorul spusese:
„Mă duc la Tatăl şi nu Mă veţi mai vedea."
Acum le spune: „Peste puţin timp nu Mă
veţi mai vedea şi apoi iarăşi peste puţin
timp Mă veţi vedea." Pentru ei cele două
afirmaţii se băteau cap în cap.
16:18 Ei s-au întrebat unul pe altul ce
puteau să însemne cuvintele „peste puţin
timp". Ciudat, dar şi noi cei de azi suntem
confruntaţi cu aceeaşi problemă spinoasă,
căci nu ştim dacă se referă la cele trei zile
dinaintea învierii Sale, la cele patruzeci de
zile dinaintea Rusaliilor sau la cei peste 1900
de ani care se vor scurge înainte de Reveni-
rea Sa!
16:19,20 Fiind Dumnezeu, Domnul Isus
le-a citit gândurile. Prin întrebările pe care
le-a pus, El a dezvăluit că era deplin con-
ştient de starea lor de perplexitate.
El nu a răspuns direct la problema lor, ci
le-a dat informaţii suplimentare cu privire la
cuvintele „peste puţin timp". Lumea se va
bucura penru că a reuşit să-L răstignească pe
Domnul Isus, dar ucenicii vor plânge şi se
vor tângui. Acest lucru nu va ţine însă decât
puţin timp. întristarea lor se va preface în
bucurie—cum s-a şi întâmplat, de fapt, mai
întâi la învierea Sa, şi apoi prin venirea
Duhului. După aceea, pentru toţi ucenicii din
toate veacurile, întristarea se va fi prefăcut în
bucurie, când Domnul va fi revenit.
16:21 Nimic nu este mai remarcabil
decât rapiditatea cu care o mamă uită dureri-
rile facerii, după ce i s-a născut copilul. Tot
aşa va fi şi cu ucenicii. Durerea legată de
absenţa Domnului avea să fie dată în curând
uitării, de îndată ce ei îl vor fi văzut iarăşi.
16:21 Din nou trebuie să recunoaştem că
nu ştim la ce perioadă de timp se referă

372

loan

cuvintele Domnului: „vă voi vedea iarăşi".
E vorba de învierea Sa, de trimiterea Duhu-
lui Sfânt la Rusalii sau de a Doua Sa Venire?
în toate trei cazurile, urmarea este aceeaşi: o
bucurie care nu poate fi răpită.
U. Rugaţi-vă Tatălui în Numele lui Isus
(16:23-28)
16:23 Până acum ucenicii veniseră Ja
Domnul cu toate întrebările şi cererile lor. în
ziua aceea (adică în era inaugurată de cobo-
rârea Duhului la Rusalii), El nu va mai fi
alături de ei cu trupul, prin urmare nu-I vor
mai pune întrebări. înseamnă oare asta că nu
vor mai avea la cine să se ducă? Nicidecum,
deoarece în ziua aceea vor avea privilegiul
de a-I cere Tatălui iar El le va acorda cere-
rile, din pricina lui Isus. Ni se va răspunde la
cereri nu pentru că noi suntem vrednici, ci
pentru că Domnul Isus este vrednic.
16:24 Până în acest punct ucenicii nu se
rugaseră lui Dumnezeu Tatăl în numele
Domnului. Acum ei sunt invitaţi că ceară şi,
prin răspunsurile primite la rugăciunile lor,
bucuria lor va fi deplină.
16:25 Sensul multora din învăţăturile
Domnului nu părea întotdeauna clar, la
prima vedere. El a recurs la parabole şi la
limbaj figurat. Chiar în capitolul acesta nu
putem fi întotdeauna siguri de sensul precis
al cuvintelor Sale. Odată cu venirea Duhului
Sfânt, învăţătura despre Tatăl a devenit mai
clară. în cartea Faptelor Apostolilor şi în
Epistole adevărul nu mai este dezvăluit prin
parabole, ci prin afirmaţii directe.
16:27 Tatăl i-a iubit pe ucenici pentru
că ei L-au primit pe Cristos, L-au iubit şi au
crezut în Dumnezeirea Lui. Acesta e motivul
pentru care Domnul nu a trebuit să stăruie pe
lângă Tatăl. După venirea Duhului Sfânt ei
aveau să beneficieze de o intimitate sporită
cu Tatăl, apropiindu-se de El cu încredere—
toate acestea datorându-se faptului că L-au
iubit pe Fiul Său.
16:28 Aici Domnul a repetat declaraţia
Sa de egalitate cu Dumnezeu Tatăl. El nu a
spus: „Eu am venit de la Dumnezeu", ca şi
când nu ar fi decât un Profet trimis de Dum-
nezeu, ci „Am ieşit de Ia Tatăl". Asta
înseamnă că El este Fiul etern al Tatălui
etern, egal cu Dumnezeu Tatăl. El a venit în
lume ca Unul care a trăit altundeva înainte
de Venirea Sa. La înălţarea Sa la cer, El a
părăsit lumea şi S-a întors la Tatăl. Aceasta
este o scurtă relatare biografică a Domnului
slavei.

V. Strâmtorare şi pace (16:29-33)
16:29, 30 Ucenicii lui Isus au crezut că
acum, în sfârşit, au ajuns să-L înţeleagă,
deoarece El nu mai vorbea în limbaj figurat
— au zis ei. Ei credeau că acum au pătruns
taina Persoanei Sale. Acum ei erau siguri că
El dispune de toată cunoştinţa şi că a ieşit de
la Dumnezeu. Dar El spusese că a venit de
la Tatăl. înţelegeau ei oare semnificaţia
acestei afirmaţii? îşi dădeau ei seama că Isus
era una din cele Trei Persoane ale Sfintei
Treimi?
16:31 Isus a sugerat prin această între-
bare că ei nu erau încă desăvârşiţi în credinţa
lor. El ştia că ei îl iubesc şi se încred în El,
dar înţelegeau ei că El este Dumnezeu întru-
pat?
16:32 Peste puţin timp El avea şă fie
arestat, judecat şi răstignit. Ucenicii îl vor
părăsi cu toţii, fugind fiecare la casa lui. Dar
El nu va fi părăsit, deoarece Tatăl va fi cu
El. Tocmai această unire cu Dumnezeu Tatăl
nu o înţelegeau ei. Acesta era lucrul care
avea să-I dea Lui sprijin când ei vor fi fugit
cu toţii, ca să-şi scape viaţa.
16:33 Scopul acestei conversaţii avută cu
ucenicii a fost ca ei să aibă pace. Când vor fi
prigoniţi, urmăriţi, acuzaţi pe nedrept şi urâţi,
ba chiar torturaţi, ei vor avea pace în El, căci
El a biruit lumea pe crucea Calvarului. în
pofida strâmtorărilor prin care vor trece, ei
se puteau odihni, pe deplin asiguraţi că,
împreună cu El, sunt biruitori.
De asemenea, odată cu venirea Duhului
Sfânt, ei vor dispune de putere sporită de a
răbda şi de mai mult curaj în faţa vrăjmaşu-
lui.
W.    Isus Se roagă pentru lucrarea Lui
(17:1-5)
Am ajuns în acest punct la ceea ce s-a
numit drept rugăciunea de Mare Preot a
Domnului Isus. în această rugăciune, El a
mijlocit pentru ai Săi. Este o imagine a
actualei Sale lucrări desfăşurată în cer, unde
Se roagă pentru ai Săi, aşa cum arată foarte
bine Marcus Rainsford:
întreaga rugăciune este un exemplu strălucit al
mijlocirii pe care o face binecuvântatul nostru
Domn la dreapta lui Dumnezeu, fără să rosteas-
că nici un cuvânt de acuzare la adresa oamenilor
Săi, fără să pomenească de nici una din scăderile
sau eşecurile lor.... Dimpotrivă, El vorbeşte
despre ei numai în postura în care s-ar găsi în
planul Tatălui, în asociere cu El şi ca beneficiari
ai plinătăţii pe care El S-a coborât din cer să o

loan

373

reverse asupra lor... Toate cererile făcute de
Domnul nostru cu privire la ai Săi au de a face
cu lucruri spirituale; toate se referă la binecu-
vântări cereşti. Domnul nu cere să li se dea
bogăţii, onoruri sau poziţii de influenţă în lumea
aceasta, sau privilegii speciale, ci se roagă cu
toată stăruinţa ca ei să fie păziţi de rău, să fie
despărţiţi de lume, să fie calificaţi pentru a-şi
face datoria şi să fie aduşi teferi în cer. Prosperi-
tatea sufletului este cea mai bună prosperitate;
este barometrul adevăratei prosperităţi.45
17:1 Ceasul sosise. De multe ori duşma-
nii Lui fuseseră împiedicaţi să-L prindă,
pentru că nu sosise ceasul Lui. Dar acum a
sosit în sfârşit momentul pentru ca Domnul
să fie dat la moarte. „Proslăveşte pe Fiul
Tău", S-a rugat Mântuitorul, contemplând
moartea Sa pe cruce. Dacă ar fi rămas în
mormânt, lumea ar fi ştiut că El nu e decât
un om ca toţi ceilalţi. Dar dacă Dumnezeu îl
va proslăvi, înviindu-L din morţi, asta va fi
o dovadă că El este Fiul lui Dumnezeu şi
Mântuitorul lumii. Dumnezeu a răspuns la
această cerere, înviindu-L pe Domnul Isus a
treia zi şi apoi ducându-L înapoi în cer şi
încununându-L cu slavă şi cinste.
„Pentru ca şi Fiul să te poată proslă-
vi," a continuat Domnul. Sensul acestor
cuvinte este explicat în următoarele două
versete. Isus îl proslăveşte pe Tatăl prin
faptul că dăruieşte viaţă veşnică celor care
cred în El. Dumnezeu este mult proslăvit
atunci când bărbaţi şi femei necredincioşi
sunt convertiţi, etalând viaţa Domnului Isus
pe acest pământ.
17:2 Ca urmare a lucrării Sale de răs-
cumpărare de la cruce, Dumnezeu I-a dat
Fiului Său autoritate peste întreaga ome-
nire. Această autoritate îl îndreptăţeşte să
dea viaţă veşnică celor pe care Tatăl I i-a
dat. Din nou ni se aminteşte că înainte de
întemeierea lumii, Dumnezeu i-a marcat pe
unii să fie ai lui Cristos. A nu se uita însă că
Dumnezeu oferă mântuirea tuturor celor care
îl primesc pe Isus Cristos. Nu există nici o
persoană care să nu poată fi mântuită prin
credinţa în Mântuitorul.
17:3 Iată o explicaţie concisă a modului
în care se poate obţine viaţa veşnică: prin
cunoaşterea lui Dumnezeu şi a lui Isus
Cristos. Singurul Dumnezeu adevărat
contrastează puternic cu idolii, care nici nu
sunt, de fapt, dumnezei adevăraţi. Versetul
acesta nu înseamnă că Isus Cristos nu este
adevăratul Dumnezeu. Faptul că Numele Lui
este menţionat împreună cu Dumnezeu Tatăl

ca fiind sursa comună de viaţă veşnică în-
seamnă că Ei sunt egali. Aici Domnul Se
numeşte pe Sine Isus Cristos. Cristos este
tot una cu Mesia. Versetul acesta infirmă
categoric teoria unora potrivit cărora Isus nu
S-ar fi numit niciodată pe sine drept Mesia.
17:4 Rostind aceste cuvinte, Domnul
vobea ca şi când ar fi murit,, ar fi fost îngro-
pat şi ar fi înviat deja. El II proslăvise pe
Tatăl prin viaţa Sa fără păcat, prin minunile
Sale, prin suferinţa şi moartea Sa şi prin
învierea Sa. El terminase lucrarea de mântui-
re pe care I-o încredinţase Tatăl s-o aducă la
îndeplinire, aşa cum arată Ryle:
Răstignirea I-a adus slavă Tatălui. A proslăvit
înţelepciunea, credincioşia, sfinţenia şi dragostea
Sa. A demonstrat cât de înţelept este, pentru
faptul că a asigurat un plan prin care El să poată
fi drept şi, în acelaşi timp, îndreptăţitorul celor
răi. — A demonstrat cât de credincios a fost El,
respectându-şi promisiunea, potrivit căreia
sămânţa femeii va zdrobi capul şarpelui. — A
demonstrat că El este sfânt, pentru că a cerut ca
pretenţiile legii Sale să fie satisfăcute, prin
lucrarea marelui nostru înlocuitor. — Şi a mai
demonstrat cât de mare este dragostea Tatălui,
prin faptul că ne-a asigurat un asemenea Media-
tor, un asemenea Răscumpărător şi un Prieten
atât de mare al omului păcătos în Persoana
Fiului Său co-etem.
Răstignirea a adus slavă Fiului. A proslăvit
compasiunea Sa, răbdarea Sa şi puterea Sa. A
demonstrat nemărginita Sa compasiune, pentru
faptul că a murit pentru noi, a suferit în locul
nostru, îngăduind să fie socotit păcat şi blestem
pentru noi, şi cumpărându-ne răscumpărarea cu
preţul propriului Său sânge vărsat pentru noi. —
A demonstrat nemărginita Lui răbdare, prin
faptul că nu a murit de moarte obişnuită, ca mai
toţi oamenii, ci S-a supus de bună voie unor
dureri şi agonii inimaginabil de cumplite, când,
printr-un singur cuvânt, ar fi putut cere ajutorul
îngerilor Tatălui Său, fiind imediat eliberat. —
A demonstrat atotputernicia Sa, prin faptul că a
purtat povara tuturor fărădelegilor lumii, biruin-
du-1 pe Satan şi deposedându-1 de prada sa.4fi
17:5 înainte de a veni în lume, Cristos a
locuit în cer cu Tatăl. Când îngerii au privit
la Domnul, ei au văzut toată slava Dumneze-
irii. Ochii aceştia desluşeau limpede că El
este Dumnezeu. Dar când S-a coborât între
oameni, gloria Dumnezeirii a fost acoperită
cu un văl. Deşi El era în continuare Dumne-
zeu, pentru cei mai mulţi din jurul Lui faptul
acesta nu era evident. Ei nu vedeau în El

374

loan

decât pe Fiul tâmplarului. Aici Mântuitorul
se roagă ca manifestarea vizibilă a gloriei
Sale din cer să fie restaurată. Cuvintele:
„Proslăveşte-Mă împreună cu Tine în-
suţi" înseamnă „proslăveşte-Mă în prezenţa
Ta, în cer. Lasă ca slava iniţială pe care o
împărtăşeam cu Tine înainte de întruparea
Mea să fie reluată." Acest verset vesteşte
fără echivoc pre-existenţa lui Cristos.
X. Isus Se roagă pentru ucenicii Lui
(17:6-19)
17:6 Isus le făcuse ucenicilor cunoscut
Numele Tatălui. Termenul „nume" înseam-
nă în Scriptură Persoana, atributele şi carac-
terul Său. Cristos revelase plenar natura
adevărată a Tatălui. Ucenicii Ii fuseseră daţi
Fiului din lume. Ei au fost separaţi de masa
necredincioasă a omenirii, fiind puşi deopar-
te, ca să fie ai lui Cristos. „Ei au fost ai
Tatălui prin alegere înainte de crearea lumii,
devenind ai lui Cristos prin harul Tatălui şi
prin cumpărarea lor cu sânge," a scris J. G.
Belle«.
„Ei au păzit cuvântul Tău," a spus
Domnul. în pofida tuturor scăderilor şi
eşecurilor lor, Domnul le acordă creditul de
a fi crezut şi ascultat de învăţăturile Sale.
„Nici un cuvânt nu rosteşte El împotriva alor
Săi", scrie Rainsford. „Nu face nici o aluzie
la ceea ce au săvârşit ei sau ce urmau să
săvârşească—respectiv faptul că aveau să-L
părăsească pe Domnul."
17:7, 8 Mântuitorul L-a reprezentat pe
Tatăl Său în mod desăvârşit. El le-a explicat
ucenicilor că nu vorbea şi nu acţiona din
proprie autoritate, ci numai după instrucţiu-
nile Tatălui. Şi astfel ei au crezut că Tatăl
L-a trimis pe Fiul.
Mai mult, nu Cristos a avut iniţiativa
propriei Sale misiuni, ci El a venit ca urmare
a faptului că S-a supus voii Tatălui. El a fost
Robul desăvârşit al lui Iehova.
17:9 Ca Mare Preot, El S-a rugat pentru
ucenici; El nu s-a rugat pentru lume. Asta
nu trebuie să însemne căCristos niciodată nu
S-a rugat pentru lume. In fond, pe cruce El
S-a rugat: „Tată, iartă-i că nu ştiu ce fac."
Dar aici El S-a rugat ca Unul care îi
reprezenta pe ucenici înaintea tronului lui
Dumnezeu şi, prin urmare, această rugăciune
nu poate să-i cuprindă decât pe ai Săi.
17:10 Perfecta unitate dintre Tatăl şi Fiul
este clar prezentată aici. Nici un om obişnuit
nu ar putea rosti aceste cuvinte. Noi am
putea să-I spunem lui Dumnezeu: „Tot ce
este al meu este al Tău", dar n-am putea

spune: „Tot ce este al Tău este al Meu".
Dar întrucât Fiul este egal cua Tatăl, El a
putut face această afirmaţie. în versetele
acestea (6-9), Isus înfăţişează sărmana şi
înapoiata Sa turmă şi apoi, înfaşurând fiecare
miel într-o haină multicolorată, El declară:
„Eu sunt preamărit în ei."
17:11 Din nou, Domnul Isus a anticipat
revenirea Sa în cer. El S-a rugat ca şi când
deja ar fi plecat din mijlocul lor. Observaţi
titlul: Sfinte Tată. Sfânt se referă la Cel
care este nespus de sus. Tată se referă la Cel
ce este nespus de aproape.
Rugăciunea lui Isus: „ca toţi să fie una"
se referă la unitatea caracterului creştin.
După cum Tatăl şi Fiul sunt Una în asemă-
nare morală, tot aşa credincioşii trebuie să
fie uniţi în această privinţă—că sunt aseme-
nea Domnului Isus.
17:12 Câtă vreme a fost cu ucenicii Săi,
Mântuitorul i-a păzit în numele Tatălui,
adică, prin puterea şi autoritatea Sa, i-a
păstrat credincioşi Lui. „Nici unul din ei n-a
pierit", a spus Isus, „afară de fiul pierză-
rii", adică Iuda. Dar asta nu înseamnă că
Iuda a fost unul dintre cei care I-au fost daţi
Fiului de către Tatăl sau că el a fost un
credincios adevărat. Mai degrabă, fraza
trebuie citită astfel: „Eu i-am păzit pe cei pe
care Mi I-ai dat Tu şi nici unul nu s-a pier-
dut, decât fiul pierzării, care este pierdut,
pentru ca să se împlinească Scriptura." Titlul
„fiul pierzării" înseamnă că Iuda a fost scris
pentru pierzare şi osândă veşnică. Iuda nu a
fost obligat să-L trădeze pe Cristos pentru a
împlini profeţia, ci a decis el însuşi să-L
trădeze pe Mântuitorul, şi prin această faptă
a sa, s-a împlinit Scriptura.
17:13 Domnul a explicat că El S-a rugat
în prezenţa ucenicilor Săi. Era ca şi când le-
ar fi spus: „Acestea sunt mijlociri pe care n-
am să încetez niciodată să le fac în cer înain-
tea lui Dumnezeu. Dar acum le fac în lume,
în auzul vostru, pentru ca voi să pricepeţi
mai bine cum mă voi angaja eu acolo în cer
în promovarea bunăstării voastre, pentru ca
voi să fiţi făcuţi, într-o mare măsură, părtaşi
ai bucuriei Mele."
17:14 Domnul le-a dat ucenicilor cuvân-
tul lui Dumnezeu iar ei l-au primit. Ca
urmare a acestui fapt, lumea s-a întors împo-
triva lor, urându-i. Ei purtau trăsăturile Dom-
nului Isus şi astfel lumea i-a dispreţuit, căci
nu erau în pas cu mersul lumii, nu corespun-
deau normelor ei.
17:15 Domnul nu S-a rugat ca Tatăl să-i
ia pe credincioşi acasă în cer, imediat. Mai

loan

375

întâi, ei trebuie să stea aici pe pământ, să
crească în har şi să-L mărturisească pe Cris-
tos. Dar Cristos S-a rugat ca ei să fie păziţi
de cel rău. Nu să scape, ci să fie păziţi sau
păstraţi teferi.
17:16 Creştinii nu sunt din lume, după
cum Cristos nu este din lume. Să nu uităm
acest lucru, atunci când suntem ispitiţi să ne
lăsăm antrenaţi în vreo distracţie a lumii sau
să încheiem prietenii cu persoane din cercuri
în care numele lui Isus nu este onorat.
17:17 A sfinţi înseamnă a pune deoparte.
Cuvântul lui Dumnezeu are un efect sfinţitor
asupra credincioşilor. Pe măsură ce îl citesc
şi i se supun, ei sunt puşi deoparte ca vase
vrednice pentru uzul Stăpânului. Tocmai
pentru asta Se roagă Domnul Isus aici. El a
dorit să aibă un popor al Său, pus deoparte
pentru Dumnezeu, despărţit de lume şi sfin-
ţit, pentru a putea fi folosit doar de Dumne-
zeu. „Cuvântul Tău este adevărul", a spus
Isus. El nu a spus, cum spun atâţia astăzi:
„Cuvântul Tău conţine adevăr", ci „Cuvân-
tul Tău ESTE adevărul."
17:18 Tatăl L-a trimis pe Domnul Isus
în lume ca să le arate oamenilor caracterul
lui Dumnezeu. Rugându-Se, Domnul Şi-a
dat seama că în curând Se va întoarce în cer.
Dar generaţiile viitoare încă aveau trebuinţă
de mărturia privitoare la Dumnezeu. Or,
această lucrare trebuia înfăptuită de credin-
cioşi, prin puterea Duhului Sfânt. Desigur,
creştinii nu vor putea niciodată să-L repre-
zinte pe Dumnezeu atât de desăvârşit cum L-
a reprezentat Cristos, pentru că ei nu vor
putea niciodată să fie egali cu Dumnezeu.
Dar credincioşilor li se spune aici că au
totuşi datoria de a-L reprezenta pe Dumne-
zeu în faţa lumii. Tocmai cu acest scop i-a
trimis Isus în lume.
17:19 A sfinţi nu înseamnă neapărat a
face sfânt. El este sfânt în ce priveşte carac-
terul Său. Gândul care se desprinde de aici
este că Domnul S-a pus pe Sine deoparte
pentru lucrarea pe care L-a trimis Tatăl s-o
îndeplinească, adică să moară, jertfindu-se
pentru noi. Ar mai putea însemna că El S-a
pus pe Sine deoparte, ocupând un loc în
afara lumii şi intrând în slava Sa. „Sfinţirea
Sä este tiparul şi modelul sfinţirii noastre",
spune Vine. Noi trebuie să fim puşi deopar-
te, delimitaţi net de lume, luându-ne partea
împreună cu El.
Y. Isus Se roagă pentru toţi credincioşii
(17:20-26)
17:20 Acum Marele Preot îşi extinde

rugăciunea dincolo de ucenicii Săi, rugându-
Se pentru generaţiile care vor veni. De fapt,
fiecare credincios care citeşte acest verset
poate să spună: „Isus S-a rugat pentru mine,
în urmă cu peste 1 900 de ani."
17:21 Rugăciunea a avut în vedere unita-
tea între credincioşi, dar de data aceasta este
avută în vedere şi mântuirea păcătoşilor.
Unitatea pentru care S-a rugat Cristos nu s-a
referit doar la unirea bisericii exterioare. Mai
degrabă, a fost o unitate bazată pe identitatea
morală. El S-a rugat ca credincioşii să fie
una în manifestarea caracterului lui Dumne-
zeu şi al lui Cristos. Asta va determina
lumea să creadă că Dumnezeu L-a trimis.
Aceasta este unitatea care o face pe lume să
spună: „îl văd pe Cristos în creştinii aceştia,
după cum Tatăl putea fi văzut în Cristos."
17:22 în versetul 11, Domnul S-a rugat
pentru unitate în părtăşie. în versetul 21, este
unitatea în mărturie. Acum am ajuns la
unitatea în slavă, fiind o referire la acea
perioadă de timp în care sfinţii vor primi
trupurile lor proslăvite. „Slava pe care Mi-
ai dat-o Tu Mie" este slava învierii şi înăl-
ţării la cer.
Noi nu avem încă această slavă. Ea ne-a
fost deja acordată, în planul lui Dumnezeu,
dar o vom primi în mod concret abia atunci
când se va întoarce Mântuitorul să ne ducă
în cer. Ea va fi înfăţişată lumii atunci când se
va întoarce Cristos, ca să-Şi întemeieze
împărăţia pe pământ. Arunci lumea va rea-
liza unitatea vitală care există între Tatăl şi
Fiul, şi între Fiul şi poporul Său, şi va crede,
dar va fi prea târziu, că Isus a fost au adevă-
rat Trimisul lui Dumnezeu.
17:23 Nu numai că lumea îşi va da
seama că Isus a fost Dumnezeu Fiul, ci va şti
şi faptul că toţi credincioşii au fost iubiţi de
Dumnezeu exact aşa cum Cristos a fost iubit
de Dumnezeu. Pare incredibil ca noi să fim
iubiţi în aceeaşi măsură, dar este totuşi ade-
vărat!
17:24 Fiul doreşte să-i aibă cu Sine în
glorie pe ai Săi. De fiecare dată când moare
un credincios, rugăciunea aceasta îşi primeş-
te, într-o privinţă, răspunsul. Dacă am înţele-
ge mai bine adevărul acesta, poate am fi mai
mângâiaţi atunci când trecem prin întristarea
pierderii cuiva drag nouă. A muri înseamnă
a trece la Domnul, a fi cu Cristos şi a privi
slava Sa. Slava aceasta nu este doar slava
Dumnezeirii, pe care o avea El la Dumnezeu
înainte de facerea lumii, ci este şi slava pe
care a dobândit-o ca Mântuitor şi Răscumpă-
rător. Slava aceasta este dovada că Dumne-

376

loan

zeu L-a iubit pe Cristos înainte de întemeie-
rea lumii.
17:25 Lumea nu a fost în stare să-L
vadă pe Cristos descoperit în Isus. Dar câţiva
ucenici au văzut acest lucru şi au crezut că
Dumnezeu L-a trimis pe Isus. în ajunul
răstignirii Sale, nu mai rămăseseră decât
vreo câteva inimi credincioase — şi până şi
acelea aveau să-L părăsească!
17:26 Domnul Isus le făcuse cunoscut
ucenicilor Săi Numele Tatălui, cât timp a stat
cu ei — adică li L-a revelat pe Tatăl. Cuvin-
tele şi lucrările Sale au fost cuvintele şi
lucrările Tatălui. Isus a continuat să facă
cunoscut Numele Tatălui prin lucrarea Du-
hului Sfânt. în toată perioada scursă de la
Rusalii încoace, Duhul i-a învăţat pe credin-
cioşi despre Dumnezeu Tatăl. îl putem
cunoaşte mai îndeaproape pe Dumnezeu mai
cu seamă prin Cuvântul Său. Când oamenii
îl acceptă pe Tatăl aşa cum este El revelat de
DomnuHsus, ei devin ţinta specială a iubirii
Tatălui. întrucât Domnul Isus sălăşluieşte în
toţi credincioşii, Tatăl îi poate privi şi trata
aşa cum îl priveşte şi-L tratează pe Singurul
Său Fiu. Iată ce spune Reuss în această
privinţă:
Dragostea lui Dumnezeu, care, înainte de crea-
rea lumii fizice, era, pe bună dreptate, îndreptată
asupra Fiului (v. 24), este îndreptată acum, după
crearea noii lumi spirituale, asupra tuturor celor
care sunt uniţi cu Fiul.47
Şi Godet adaugă următoarele:
Ceea ce a urmărit Dumnezeu prin trimiterea
Fiului Său aici pe pământ a fost, nici mai mult,
nici mai puţin, decât să-Şi formeze în mijlocul
omenirii o familie de copii ca Domnul Isus.47
Tocmai pentru că Domnul Isus se află în
credincios Dumnezeu îl poate iubi aşa cum
îl iubeşte pe Cristos.
Atît de drag îi sunt lui Dumnezeu încât
Mai drag nici n-aş putea să-I fiu.
Căci mă iubeşte şi pe Mine cu aceeaşi
dragoste ce I-o acordă Fiului!
— Catesby Paget
Cererile făcute de Cristos în folosul alor
Săi, după cum remarcă Rainsford,
...se referă la lucruri spirituale, la binecuvântări
cereşti. Nu la bogăţii sau onoare sau influenţă
pământească, ci la izbăvirea de ce este rău şi de

cel rău, la despărţirea de lume, la înzestrarea
noastră cu tot ce avem nevoie pentru a ne putea
face datoria, şi, în final, la sosirea noastră teferi
în cer.48
VIII PATIMILE FIULUI LUI
DUMNEZEU ŞI MOARTEA SA
(Cap. 18,19)
A. Iuda îl trădează pe Domnul (18:1-11).
18:1 Cuvintele din capitolele 13-17 au
fost rostite la Ierusalim. Acum Isus părăseşte
oraşul, îndreptându-Se spre Muntele
Măslinilor. în cursul acestei deplasări El a
traversat pârâul Chedron, ajungând în
Grădina Ghetsimane, care se afla pe panta de
vest a Muntelui Măslinilor.
18:2, 3 Iuda ştia că Domnul avea
obiceiul să petreacă mult timp în rugăciune
în această grădină. El ştia că locul cel mai
probabil în care putea fi găsit Domnul era
acela al rugăciunii.
Ceata ostaşilor era formată probabil din
soldaţi romani, în vreme ce slujitorii erau
oficialităţi iudaice, reprezentându-i pe
preoţii cei mai de seamă şi pe farisei.
Aceştia au venit cu felinare, cu făclii şi cu
arme. „Ei au venit să vadă Lumina lumii cu
felinarele lor!"
18:5 Ei L-au căutat pe Isus din Nazaret,
fără să-şi dea seama că El este Creatorul şi
Susţinătorul lor — Prietenul cel mai bun pe
care îl aveau. Isus a spus „Eu sunt"
(Pronumele Eu nu se găseşte în original, dar
este necesar pentru complinire în textul
englez.) Prin asta El a declarat că este nu
numai Isus din Nazaret, ci şi Iehova. Cum
am arătat deja, EU SUNT constituie unul din
Numele lui Iehova în Vechiul Testament. L-
a făcut această declaraţie pe Iuda să
reconsidere fapta sa, în timp ce stătea acolo
în mijlocul mulţimii?
18:6 Pentru o clipă, Domnul Isus S-a
descoperit pe Sine drept Cel ce este: EU
SUNT, Dumnezeul Atotputernic. Revelaţia
a fost atât de copleşitoare încât ei s-au dat
înapoi şi au căzut Ia pământ.
18:7 Din nou Domnul i-a întrebat pe cine
caută. Şi din nou răspunsul a fost acelaşi —
în pofida efectului pe care l-au avut cele
două cuvinte rostite de Cristos asupra lor.
18:8, 9 Din nou Isus a răspuns că El
este Acela şi că este Iehova: „V-am spus că
EU SUNT." întrucât pe El îl căutau, El le-a
spus să-i lase pe ucenici să plece. Ce
minunat este să observăm din nou altruismul
cu care urmăreşte Domnul interesele altora,

loan

377

chiar în aceste momente când însăşi viaţa
Lui era în pericol. Astfel şi cuvintele de la
loan 17:22 s-au împlinit.
18:10 Simon Petru a crezut că a venit
momentul să recurgă la violenţă, pentru a-L
salva pe Stăpânul său din mâinile mulţimii.
Acţionând fără să fi primit atari instrucţiuni
din partea Domnului, el şi-a scos sabia şi 1-a
lovit pe robul marelui preot. Negreşit
intenţiona să-1 omoare, dar sabia a fost de-
viată de o Mână Nevăzută, aşa încât nu a
provocat moartea robului, ci doar i-a tăiat
acestuia urechea dreaptă.
18:11 Isus 1-a mustrat pe Petru, ucenicul
plin de râvnă, dar greşit canalizată. Paharul
suferinţei şi al morţii I-a fost încredinţat de
Tatăl şi Domnul era hotărât să-L bea! Fiind
medic, Luca consemnează faptul că Domnul
s-a atins de urechea lui Malhus şi i-a
vindecat-o (22:51).
B. Isus este arestat şi legat (18:12-14)
18:12, 13 Acum este prima oară când
oamenii răi au reuşit să pună mâna pe Isus şi
să-I lege braţele.
Ana mai fusese mare preot. Nu se poate
şti cu precizie de ce a fost adus Isus mai întâi
la el, şi nu la ginerele său, Caiafa, care era
mare preot în vremea aceea. Ceea ce
trebuie neapărat observat aici este faptul că
Isus a fost judecat mai întâi înaintea iudeilor,
în încercarea de a-L găsi vinovat de blasfe-
mie şi erezie, în cadrul a ceea ce am putea
numi un proces religios. Abia apoi a fost dus
la judecată înaintea autorităţilor romane,
unde s-a încercat să se demonstreze că ar fi
fost un duşman al Cezarului. Acesta a fost
procesul civil. întrucât iudeii se aflau sub
stăpânire romană, ei trebuiau să funcţioneze
în cadrul sistemului juridic al romanilor, în
tribunalele lor. Asfel, de pildă, ei nu puteau
executa pedeapsa cu moartea asupra cuiva
— aceasta fiind o prerogativă rezervată lui
Pilat.
18:4 loan arată că marele preot era ace-
laşi Caiafa care profeţise că era mai bine să
moară un singur om pentru popor (vezi
loan 11:50). Iar acum chiar el însuşi urma să
ia parte la împlinirea acestei profeţii, după
cum arată Stewart:
Omul acesta era cel căruia i se încredinţase sar-
cina de a veghea la bunăstarea sufletului naţiu-
nii. El fusese pus deoparte ca să îndeplinească
funcţia de interpret şi reprezentant al Celui Prea
înalt. Lui i se încredinţase privilegiul slăvit de a
intra o dată pe an în sfânta sfintelor. Şi totuşi,

omul acesta îl condamnă pe Fiul lui Dumnezeu!
Istoria nu cunoaşte un alt exemplu mai elocvent
al adevărului potrivit căruia nici cele mai mari
avantaje pe care le poate avea cineva pe plan
religios, nici mediul cel mai ambiant nu vor fi în
stare să-i garanteze mântuirea. Aceste elemente
în sine nu vor putea înnobila sufletul său. „A-
tunci am văzut," spune John Bunyan, în cuvinte-
le cu care se încheie monumentala sa lucrare:
„Călătoria Creştinului", „că se poate ajunge în
iad chiar de la porţile raiului."49
C.	Petru se leapădă de Domnul său
(18:15-18)
18:15 Majoritatea cercetătorilor Bibliei
cred că celălalt ucenic din acest verset a fost
loan, care, din modestie, nu-şi divulgă
numele, mai ales având în vedere eşecul
jalnic al lui Petru. Nu ni se spune cum a
ajuns loan să fie atât de bine cunoscut de
marele preot, dar fapt este că i s-a permis să
intre în curtea marelui preot.
18:16,17 Petru nu a putut să intre decât
atunci când loan a ieşit şi a vorbit cu
portăreasa. Privind în urmă, ne întrebăm
dacă a fost un gest de bunătate din partea lui
loan faptul că a uzat astfel de influenţa sa. E
semnificativ faptul că prima lepădare a lui
Petru de Domnul nu a avut loc în faţa unui
ostaş puternic şi terifiant, ci în faţa unei
simple slujnice, care păzea poarta. El a
negat că ar fi un ucenic al lui Isus.
18:18 Petru s-a amestecat acum printre
duşmanii Domnului, încercând să-şi ascundă
identitatea. Asemenea multor alţi ucenici, el
s-a încălzit la focul lumii acesteia.
D.	Isus înaintea marelui Preot
(18:19-24)
18:19 Nu se poate stabili cu precizie
dacă marele preot din acest verset este Ana
sau Caiafa. Dacă a fost Ana (cazul cel mai
probabil), atunci titlul de mare preot i-a fost
acordat din complezenţă, ca o referire la
titlul pe care 1-a purtat cândva. Marele preot
L-a întrebat atunci pe Isus despre ucenicii
Lui şi despre învăţătura Lui, ca şi când
aceasta ar fi constituit o ameninţare la Legea
lui Moise şi a guvernului roman. E cât se
poate de limpede că oamenii aceştia nu
dispuneau de nici un temei legal de a-L
acuza pe Domnul, ceea ce i-a determinat să
născocească unu.
18:20 Isus i-a răspuns că lucrarea Lui a
fost săvârşită pe faţă. El nu avea nimic de
ascuns. El îi învăţase pe oameni în prezenţa
iudeilor, atât în sinagogi, cât şi în templu.

378

loan

Nimic nu fusese făcut în secret.
18:21 Aici Domnul îi provoacă să-i
aducă pe unii dintre iudeii care L-au ascultat
vorbind, pentru ca aceştia să-L acuze dacă
pot. Dacă a spus sau a făcut ceva greşit, să
fie aduşi martorii acestora.
18:22 Evident, provocarea aceasta i-a
iritat pe iudei, căci i-a încuiat. Şi atunci, în
absenţa unor temeiuri juridice, au recurs la
abuzuri. Unul dintre slujitorii care stăteau
acolo L-a pălmuit pe Isus pentru că i-a vorbit
astfel marelui preot.
18:23 Păstrându-Şi calmul şi dând dova-
dă de o logică imbatabilă, Mântuitorul a de-
mascat nedreptatea punctului lor de vedere.
Ei n-au putut să-L acuze că ar fi spus vreun
lucru rău, şi totuşi L-au lovit pentru că a
spus adevărul.
18:24 Versetele precedente descriu
interogarea Sa înaintea lui Ana. loan nu
consemnează procesul înaintea lui Caiafa,
dar acesta a avut loc între 18:24 şi 18:28.
E.	A doua şi a treia lepădare a lui Petru
(18:25-27)
18:25 Firul naraţiunii se ocupă din nou
de Simon Petru. în răcoarea dimineţii, el se
încălzea la foc. Negreşit ţinuta sa vestimen-
tară şi accentul lui îl trădau, indicând că este
un pescar galileean. Cel care stătea cu el a
întrebat dacă Petru este ucenic al acestui
Isus. Dar el s-a lepădat, zicând „Nu sunt".
18:26 După aceea o rudă a lui Malhus i
s-a adresat lui Petru. Acesta îl văzuse pe
Petru tăindu-i urechea rudei sale. „Nu te-am
văzut eu cu EI în grădină?" a întrebat el.
18:27 Petru s-a lepădat pentru a treia
oară de Domnul. îndată a auzit cântatul
cocoşului şi şi-a adus aminte de cuvintele
Domnului: „Nu va cânta cocoşul până când
te vei lepăda de Mine de trei ori." Din alte
evanghelii ştim că Petru a ieşit în acest punct
afară şi a plâns cu amar.
F.	Isus înaintea lui Pilat (18:28-40)
18:28 Procesul religios s-a încheiat şi
acum urma să înceapă procesul civil, a cărui
scenă s-a petrecut în sala de judecată sau în
palatul guvernatorului. Iudeii nu au voit să
intre în palatul unui neevreu, căci au consi-
derat că se vor întina şi astfel nu vor mai
putea mânca Pastele. Dar faptul că puneau la
cale moartea Fiului lui Dumnezeu nu părea
să-i tulbure deloc. Pentru ei ar fi fost o trage-
die să intre în casa unui neevreu, în schimb
comiterea unei crime era un fleac pentru ei,

după cum remarcă Augustin:
O, ce orbi erau aceşti oameni neevlavioşi, de se
considerau întinaţi de o locuinţă care nu le
aparţinea, dar nu şi de o crimă care le aparţinea
cu totul! Ei se temeau să nu se întineze de preto-
riumul unui judecător străin, dar nu se temeau să
se întineze de sângele unui frate nevinovat.50
Hali comentează şi el:
Vai vouă, preoţi, cărturari, bătrâni şi ipocriţi!
Poate exista vreun acoperiş atât de necurat ca
pieptul vostru? Nu pereţii lui Pilat, ci inimile
voastre sunt necurate. Când uciderea este ţelul
vostru arzător, vă mai poticniţi de o infecţie
locală? Dumnezeu vă va lovi, pereţi văruiţi!
Tânjiţi să fiţi pătaţi de sânge — de sângele lui
Dumnezeu? Şi vă temeţi că veţi fi întinaţi dacă
vă atingeţi de caldarâmul lui Pilat? Vă stă în gât
un ţânţar atât de mic, în timp ce înghiţiţi o
cămilă de răutate fără egal? Ieşiţi din Ierusalim,
necredincioşilor şi falşilor, dacă nu doriţi să vă
întinaţi! Pilat este cel care trebuie să se teamă,
că pereţii lui se vor întina de prezenţa unor
inegalabili monştri ai fărădelegii.51
Poole face şi el următoarea observaţie:
„Nimic nu este mai comun decât situaţia în
care cei ce sunt prea plini de râvnă pentru
împlinirea meticuloasă a unor ritualuri ajung
să neglijeze însă respectarea normelor mo-
rale." Expresia: „să poată mânca Pastele"
înseamnă probabil ospăţul care urma Paşte-
lui. Pastele propriu-zis se încheiase în seara
precedentă.
18:29 Pilat, guvernatorul roman, a cedat
scrupulelor religioase ale iudeilor, ducându-
se unde se aflau aceştia. El a început proce-
sul cerându-le să formuleze acuzaţia împotri-
va Deţinutului.
18:30 Răspunsul lor a fost obraznic şi
dur. Ei au afirmat, de fapt, că deja au judecat
cazul ei înşişi şi că L-au găsit vinovat pe
Domnul. Singurul lucru de care mai aveau
nevoie era ca Pilat să pronunţe sentinţa.
18:31 Pilat a încercat să se eschiveze de
răspundere, pasând-o iudeilor. Dacă ei L-au
judecat deja pe Isus şi L-au găsit vinovat,
atunci de ce nu L-au condamnat potrivit legii
lor? E semnificativ răspunsul dat de iudei,
care s-au exprimat cam aşa: „Noi nu suntem
o naţiune independentă. Noi am fost ocupaţi
de puterea romană. Guvernul civil a fost luat
din mâna noastră, noi nemaiavând autorita-
tea de a executa pe nimeni." Răspunsul lor a
demonstrat robia şi supunerea lor în faţa unei

loan

379

puteri neevreieşti. Mai mult, ei au dorit să
aşeze asupra lui Pilat grozăvia omorârii lui
Cristos.
18:32 Versetul 32 poate avea două inter-
pretări: (1) La Matei 20:19 Isus prezisese că
va fi dat în mâna Neamurilor ca să fie omo-
rât. Aici iudeii sunt cei care Ii fac exact acest
lucru. (2) în multe locuri, Domnul a spus că
va fi „înălţat" (loan 3:14; 8:28; 12:32, 34),
aceasta fiind o referire la moartea Sa prin
răstignire. Iudeii recurgeau la metoda omorâ-
rii cu pietre în cazurile de pedeapsă capitală,
răstignirea fiind o metodă romană de execu-
ţie. Astfel, prin refuzul lor de a duce la
îndeplinire pedeapsa cu moartea, iudeii au
împlinit, fără să-şi dea seama, cele două
profeţii privitoare la Mesia (vezi şi Psalmul
22:16).
18:33 Pilat L-a dus apoi pe Isus în pre-
toriu, ca sâ-L chestioneze în particular.
Acolo L-a întrebat pe faţă: „Eşti Tu Regele
Iudeilor?"
18:34 Isus i-a răspuns cam aşa: „Ca
guvernator, ai auzit de vreo încercare a Mea
de a răsturna puterea romană? Ţi s-a adus
vreodată la cunoştinţă că M-aş fi proclamat
Rege, încercând să subminez imperiul Ceza-
rului? Este aceasta o acuzaţie pe care o aduci
din experienţă personală, sau se întemeiază
doar pe ceea ce i-ai auzit pe iudei zicând?"
18:35 Cuvintele lui Pilat: „Sunt eu
iudeu?" au fost încărcate de dispreţ. Cu alte
cuvinte, el era o persoană mult prea impor-
tantă pentru ca să se implice într-o problemă
atât de locală, care îi privea doar pe iudei.
Dar răspunsul lui a constituit, în acelaşi timp,
şi recunoaşterea faptului că nu găsise nici o
vină reală la Isus, nici un capăt de acuzare
temeinic nu putea fi formulat împotriva Lui,
întrucât Pilat nu ştia decât ceea ce auzise de
la iudei.
18:36 Domnul a mărturisit apoi că într-
adevăr este Rege. Dar nu acel tip de rege de
care îl acuzau iudeii că este. Şi, în orice caz,
nu un rege care ar putea fi o ameninţare la
adresa Romei. împărăţia lui Cristos nu
propăşeşte prin forţa armelor omeneşti. Căci
dacă ar fi aşa, ucenicii Lui ar fi luptat, încer-
când să-i împiedice pe iudei să-L aresteze.
împărăţia lui Cristos nu este de aici, adică,
nu e din lumea aceasta. Ea nu-şi derivă
puterea sau autoritatea din lume; ţelurile şi
obiectivele ei nu sunt fireşti sau carnale.
18:37 Când Pilat L-a întrebat dacă este
rege... Isus a răspuns: „Bine spui tu că
sunt rege." Dar împărăţia Sa are de a face
cu adevărul, nu cu săbii şi scuturi. Ea trebu-

ia să mărturisească despre adevăr. Adevă-
rul înseamnă aici adevărul despre Dumne-
zeu, despre Cristos însuşi, despre Duhul
Sfânt, despre om, păcat, mântuire şi toate
celelalte doctrine mari ale creştinismului.
Oricine iubeşte adevărul aude glasul Lui
şi aşa se dezvoltă imperiul Său.
18:38 Este greu de precizat ce anume a
vrut să spună Pilat când L-a întrebat: „Ce
este adevărul?" Exprimau aceste cuvinte
mirarea sa, sarcasmul sau interesul său real?
Tot ce ştim este că Adevărul întrupat stătea
înaintea lui iar el nu L-a recunoscut. Pilat s-a
dus apoi în grabă la iudei, recunoscând că nu
a găsit nici o vină în Isus.
18:39 Iudeii aveau obiceiul să ceară de
Paşte eliberarea unui deţinut iudeu de la
autorităţile romane. Pilat s-a agăţat disperat
de această tradiţie, în efortul de a le face pe
plac iudeilor şi, în acelaşi timp, de a-L elibe-
ra pe Isus.
18:40 Dar planul lui a eşuat. Iudeii nu-L
voiau pe Isus, ci, mai degrabă, pe Baraba,
care era un tâlhar. Inima rea a omului a
preferat un bandit, în locul Creatorului.
G. Verdictul lui Pilat: nevinovat dar
condamnat (19:1-16)
19:1 Pilat a comis o nedreptate cumplită
când a pus să fie biciuită o Persoană nevino-
vată. Poate spera că pedeapsa aceasta îi va
satisface pe iudei şi că aceştia nu vor mai
cere moartea lui Isus. Biciurea era o formă
romană de pedepsire. Deţinutul era bătut cu
un bici sau cu o nuia. Biciul era format din
fâşii prevăzute cu bucăţi de metal sau de os,
care provocau răni adânci în carnea biciuitu-
lui.
19:2, 3 Ostaşii şi-au bătut joc de Isus,
prefacându-se că-L recunosc de rege, şi i-au
pregătit o cunună, dar o cunună de spini.
Aceasta trebuie să-I fi cauzat o durere cum-
plită lui Isus, deoarece i-a fost înfiptă cu
forţa pe cap. Spinii sunt simbolul blestemu-
lui pe care l-a adus păcatul omenirii. Aici
avem imaginea Domnului Isus purtând
blestemul păcatelor noastre, pentru ca noi să
putem purta o cunună de slavă. Haina de
purpură a fost şi ea oferită în batjocură.
Purpura era culoarea regalităţii. Dar iarăşi
ea ne aminteşte de modul în care păcatele
noastre au fost aşezate asupra lui Isus, pentru
ca noi să putem fi îmbrăcaţi cu haina nepri-
hănirii lui Dumnezeu.
Ce cutremurător este, dacă stăm să ne
gândim, că Fiul lui Dumnezeu a fost pălmuit
de mâinile creaturilor Sale! Gurile pe care

380

loan

El le-a creat au rostit acum batjocuri la
adresa Lui!
19:4 Pilat a ieşit iarăşi afară la gloată,
anunţând că li-L va aduce afară pe Isus, ca
să ştie că este nevinovat. Astfel Pilat s-a
condamanat prin propriile Sale cuvinte. El n-
a găsit nici o vină la Cristos, şi totuşi nu I-a
dat drumul.
19:5 Când a ieşit Isus afară, purtând
cununa de spini şi haina de purpură, Pilat a
anunţat că El este „Omul". E greu de preci-
zat dacă a spus aceste cuvinte în batjocură,
cu compasiune sau fără nici o emoţie anumi-
tă.
19:6 Preoţii cei mai de seamă au sesizat
şovăiala lui Pilat şi astfel au strigat cu glas
tare, cerând ca Isus să fie răstignit. Tocmai
oamenii religioşi s-au aflat în fruntea celor
care au cerut moartea Mântuitorului! De
atâtea ori, de-a lungul veacurilor, feţele
bisericeşti au fost acelea care i-au prigonit
cel mai aprig pe credincioşii adevăraţi! Se
pare că în acest punct Pilat s-a dezgustat de
ei şi de ura fără noimă ce I-o purtau lui Isus.
El a spus, în fapt: „Dacă aşa gândiţi, atunci
de ce nu-L luaţi şi nu-L răstigniţi voi? în ce
mă priveşte, El este nevinovat." Dar Pilat
ştia că iudeii nu aveau voie să-L execute,
aceasta fiind prerogativa exclusivă a romani-
lor pe vremea aceea.
19:7 Când au văzut ei că nu au reuşit să
demonstreze că Isus constituie o ameninţare
la adresa guvernului lui Cezar, I-au adus o
acuzaţie religioasă. Cristos a pretins că este
egal cu Dumnezeu, spunând că este Fiul lui
Dumnezeu. Pentru iudei, aceasta constituia
blasfemie şi reclama pedeapsa cu moartea.
19:8,9 Posibilitatea ca Isus să fi fost Fiul
lui Dumnezeu 1-a tulburat pe Pilat. Toată
afacerea îi crease deja o stare de nelinişte,
dar asta 1-a făcut să se teamă şi mai mult.
Pilat L-a dus deci pe Isus în pretoriu sau
sala de judecată şi L-a întrebat de unde vine.
Ce tablou jalnic ne prezintă Pilat, în toate
aceste situaţii! El a mărturisit cu buzele lui
că Isus nu a făcut nimic rău. Cu toate aces-
tea, el nu a avut curajul moral de a-L elibera
pe Isus, deoarece se temea de iudei. De ce
nu a oferit Isus nici un răspuns? Probabil
pentru că ştia că Pilat nu este dispus să
acţioneze în conformitate cu lumina pe care
0	avea. Pilat a pierdut prin păcat prilejul ce
1	s-a oferit şi astfel nu avea să i se mai dea
altă lumină, pentru că nu a răspuns la lumina
pe care o primise deja.
19:10 Pilat a încercat să-L forţeze pe
Domnul să răspundă, ameninţându-L. Astfel

I-a amintit lui Isus că, în calitate de guverna-
tor roman, avea puterea sau autoritatea de
a-L elibera sau de a-L răstigni.
19:11 Ce remarcabilă este stăpânirea de
sine a Domnului Isus! El era mai calm decât
Pilat. El a răspuns calm că orice putere de
care dispunea Pilat îi fusese dată de către
Dumnezeu. Toate guvernele sunt rânduite de
Dumnezeu şi orice autoritate, fie civilă, fie
spirituală, provine de la Dumnezeu.
„Cine M-a dat în mâinile tale" se
referă probabil fie la: (1) marele preot, Caia-
fa, fie (2) la Iuda, trădătorul, fie (3) la popo-
rul iudeu în general. Ideea care se desprinde
de aici este că s-ar fi cuvenit ca iudeii să ştie,
căci aveau Scriptura, care a prezis venirea lui
Mesia. Ei ar fi trebuit să-L recunoască atunci
când a venit. Dar ei L-au respins şi, chiar în
acele clipe, strigau că trebuie omorât. Verse-
tul acesta ne învaţă că există mai multe
grade de vinovăţie. Pilat era vinovat, dar
Caiafa şi Iuda, şi toţi iudeii răi erau şi mai
vinovaţi.
19:12 Tocmai pe când Pilat se hotărâse
şi mai tare să-L elibereze pe Isus, iudeii au
recurs la ultimul şi cel mai puternic argu-
ment. "Dacă-L eliberezi pe Omul acesta,
nu eşti prieten al Cezarului," Cezar fiind,
desigur, titlul oficial al împăratului roman.
Au spus asta ca şi când lor le-ar fi păsat de
Cezar, pe care, în realitate, îl urau şi îi do-
reau moartea, pentru a fi eliberaţi de sub
stăpânirea lui. Iată-i însă aici erijându-se în
apărători ai imperiului lui Cezar în faţa peri-
colului acestui Isus care pretindea că este
rege! Ei au plătit cu vârf şi îndesat făţărnicia
aceasta, când trupele romane au pătruns în
Ierusalim în anul 70 d.Cr., distrugând cu
desăvârşire oraşul şi ucigându-i locuitorii.
19:13 Pilat nu-şi putea permite să se lase
acuzat de iudei că ar fi neloial Cezarului şi
astfel a cedat în faţa gloatei. Prin urmare L-a
adus pe Isus în zona publică, numită Pardo-
seala, unde se rezolvau adesea aceste proble-
me.
19:14 în realitate, ospăţul de Paşte se
ţinuse cu o seară înainte. Pregătirea Zilei
Paştelui înseamnă pregătirea pentru ospăţul
care urma. „Cam pe la ceasul al şaselea"
însemna probabil ora 6 dimineaţa, deşi
problema stabilirii timpului în Noul Testa-
ment nu poate fi lesne rezolvată. „Iată
Regele vostru!" E aproape sigur că Pilat a
făcut această afirmaţie pentru a-i irita şi
provoca pe iudei. Negreşit el îi blama pentru
că l-au făcut să cadă în cursă, condamnându-
L pe Isus.

loan

381

19:15 Iudeii au cerut cu insistenţă ca Isus
să fie răstignit. Pilat i-a întrebat în zeflemea:
„Cum se face că vreţi să-L răstigniţi pe
Regele vostru?" în acest moment, iudeii s-au
pretat la o afirmaţie foarte josnică, spunând:
„Nu avem alt rege decât pe Cezar!" Ce
neam necredincios! Să refuze ei pe Dumne-
zeul lor, preferând un monarh păgân!
19:16 Pilat a vrut să facă pe placul iudei-
lor, şi astfel L-a dat pe Isus în mâinile ostaşi-
lor să fie răstignit. El a iubit lauda oameni-
lor mai mult decât lauda lui Dumnezeu.
H. Răstignirea (19:17-24)
19:17 Termenul tradus prin cruce se
referă probabil la o bucată verticală sau
poate că avea şi bara transversală. în orice
caz, putea fi dusă în mod normal de un om.
Isus Şi-a purtat crucea până la un punct.
Apoi, aflăm din celelalte evanghelii, un om
pe nume Simon din Cirena a fost forţat s-o
ducă. Locul Căpăţânii (sau Craniului) a
primit această poreclă din două motive
posibile: (1) Terenul avea conformaţia unui
craniu, în special dacă era un deal, cu peşteri
pe versantul lateral. Există un asemenea loc
în ziua de azi, în Israel: aşa-numitul „Gor-
don's Calvary", sau Calvarul lui Gordon. (2)
Acesta era, probabil, locul de execuţie a
criminalilor, conţinând, pesemne, cranii şi
oase, deşi, potrivit Legii lui Moise privitor la
prevederile îngropării morţilor, nu ar fi
normal să găsim aceste rămăşiţe pământeşti.
19:18 Domnul Isus a fost aşezat pe
cruce, fiindu-I ţintuite mâinile şi picioarele
cu cuie. Crucea a fost apoi ridicată şi aşezată
într-o groapă săpată în acest scop. Şi astfel,
singurul Om desăvârşit care a trăit vreodată
este supus de creaturile Sale acestui trata-
ment cumplit de barbar, şi încă din partea
alor Săi! Dacă nu ţi-ai pus până acum încre-
derea în El, ca Domn şi Mântuitor al tău,
acum e momentul s-o faci. Te invit să nu
mai amâni. Crede în El, în timp ce citeşti
această relatare simplă a modului în care a
murit El pentru tine. Doi hoţi au fost răstig-
niţi împreună cu El, unul de o parte şi altul
de alta. Asta a împlinit profeţia de la Isaia
53:12: „El a fost pus în numărul celor fără-
delege."
19:19 Era obiceiul să se aşeze o inscrip-
ţie deasupra celor răstigniţi, indicând delictul
comis. Pilat a ordonat să se aşeze titlul ISUS
DIN NAZARET, REGELE IUDEILOR
pe crucea din mijloc.
19:20 Alexander exprimă foarte elocvent
acest lucru:

în ebraică, limba sacră a patriarhilor şi a profeţi-
lor, în greacă, limba de aur, muzicală prin
excelenţă, care conferea suflet obiectelor palpa-
bile şi expresie conceptelor abstracte ale filoso-
fiei. în latină, limba unui popor ce fusese la
început cel mai puternic dintre toţi fiii oameni-
lor. Cele trei limbi reprezintă trei rase şi ideile
ce le caracterizează: revelaţie, artă, literatură;
progres, război şi jurisprudenţă. Ori de câte ori
există aceste trei năzuinţe ale rasei umane,
oriunde se poate face o rostire în limba oameni-
lor, oriunde există o inimă care poate păcătui, o
limbă care poate vorbi şi un ochi ce poate citi,
Crucea are un mesaj.53
Locul... era aproape de cetate. Domnul
Isus a fost răstignit în afara hotarelor oraşu-
lui, dar nu se cunoaşte locul exact unde a
avut loc răstignirea.
19:21 Preoţii cei mai de seamă au
obiectat faţă de formularea ce urma să fie
pusă deasupra lui Isus. Ei doreau să se scrie
că doar Isus a făcut această afirmaţie, ea
nefiind, după ei, o realitate (deşi inscripţia
exprima adevărul).
19:22 Pilat nu a permis însă nici o
schimbare în formularea inscripţiei. Destule
necazuri i-au pricinuit evreii, aşa că nu mai
era dispus să cedeze în faţa lor. Dar el trebu-
ia să fi dat dovadă de această hotărâre cu
mult mai înainte!
19:23 în cazul unor asemenea execuţii,
ostaşilor li se permitea să-şi însuşească
lucrurile personale ale celor care mureau.
Aici îi găsim împărţind hainele lui Cristos
între ei. Se pare că au fost cinci articole
vestimentare. Le-au împărţit pe primele patru
şi a mai rămas cămaşa (sau tunica), ce nu
avea nici o cusătură, ci era dintr-o ţesătură
de sus până jos. Deci, dacă ar fi fost tăiată,
nu ar mai fi avut nici o valoare.
19:24 Ei au tras atunci la sorţi pentru
cămaşă şi aceasta a fost dată persoanei ano-
nime care a ieşit câştigătoare. Procedând
astfel, ei nu ştiau deloc că împlinesc o profe-
ţie remarcabilă făcută cu o mie de ani înainte
(Ps. 22:18)! Aceste profeţii împlinite ne
amintesc din nou că această Carte este Cu-
vântul inspirat al lui Dumnezeu şi că Isus
Cristos este, într-adevăr, Mesia cel Făgăduit.
J.  Isus o încredinţează pe mama Sa
în grija Iui loan (19:25-27)
19:25 Mulţi cercetători ai Bibliei cred că
în acest verset sunt pomenite patru femei,
după cum urmează: (1) Maria, mama lui
Isus; (2) sora Manei, Salomeea, mama lui

382

loan

loan; (3) Maria, soţia Iui Clopa; şi (4)
Maria Magdalena.
19:26, 27 în pofida propriilor Sale sufe-
rinţe, Domnul S-a îngrijit cu toată delicateţea
de alţii. Vâzând-o pe mama Sa, şi pe loan,
ucenicul, El i 1-a prezentat pe loan ca cel
care va ocupa de acum încolo locul de fiu al
ei. Numind-o pe mama Lui „femeie", Dom-
nul nu a dat dovadă de lipsă de respect.
Totuşi nu poate să ne scape faptul că nu a
numit-o „Mamă"! Să fie aceasta o lecţie
pentru cei care sunt ispitiţi s-o preamărească
pe Maria, făcând din ea obiectul adoraţiei
lor? Isus 1-a instruit aici pe loan să aibă grijă
de Maria ca şi când ar fi mama lui. loan s-a
conformat şi a luat-o pe Maria acasă la el.
J.  Lucrarea lui Cristos s-a încheiat
(19:28-30)
19:28 între versetele 27 şi 28, avem,
desigur, cele trei ore de întuneric — de la
amiază până la ora 3 după-amiază. Tocmai
în acest interval de timp a fost Isus părăsit de
Dumnezeu, în timp ce El a suferit pedeapsa
pentru păcatele noastre. Strigătul Său: „Mi-e
sete!" a indicat o sete reală, fizică, intensifi-
cată enorm prin faptul că era răstignit. Dar
ne aminteşte, în acelaşi timp, că mult mai
puternică decât setea Sa fizică era setea Lui
spirituală pentru mântuirea sufletelor oame-
nilor.
19:29 Ostaşii I-au dat oţet să bea. Proba-
bil au legat un burete cu oţet, punând isop în
jurul lui, şi I l-au adus la buze. (Isopul este
o plantă folosită, de asemenea, la Paşte (Ex.
12:22). A nu se confunda cu oţetul amestecat
cu fiere amară, ce I-a fost oferit mai înainte
(Mat. 27:34), pe care nu 1-a băut, deoarece ar
fi acţionat ca tranchilizant, uşurându-I dure-
rile. El trebuia să poarte păcatele noastre
într-o stare de totală conştientă.
19:30 „S-a sfârşit!" Lucrarea pe care I-o
încredinţase Tatăl s-o înfăptuiască! Turnarea
sufletului Său ca jertfa pentru păcat! Lucra-
rea de răscumpărare şi de ispăşire! Este
adevărat că încă nu murise, dar moartea Sa,
îngroparea Sa şi înălţarea Sa la cer erau
absolut sigure, de parcă s-ar fi şi întâmplat.
De aceea, Domnul Isus a putut anunţa că era
de acum asigurată o cale prin care păcătoşii
să poată fi mântuiţi. Mulţumiţi-I astăzi lui
Dumnezeu pentru lucrarea terminată a Dom-
nului Isus de pe crucea Calvarului!
Unii învăţaţi ai Bibliei ne spun că faptul
că Şi-a plecat capul ar putea însemna că a
lăsat capul pe spate. Vine spune: „Nu e

vorba aici de o plecare neputincioasă a capu-
lui, după ce a survenit decesul, ci aşezarea
deliberată a capului Său în poziţia de odih-
nă."
Faptul că se spune că Şi-a dat duhul
subliniază că moartea Sa a fost de bună voie,
voluntară. El este Cel care a stabilit timpul
morţii Sale. Fiind stăpân absolut pe facultă-
ţile Sale mentale, El şi-a eliberat duhul —
act pe care nu-1 putea săvârşi nici o persoană
obişnuită.
K. Străpungerea coastei Mântuitorului
(19:31-37)
19:31 Din nou vedem cu câtă minuţiozi-
tate se ocupă aceşti iudei religioşi până şi de
cele mai mici amănunte, când, în realitate, ei
comiteau, cu sânge rece, o crimă oribilă. Ei
„strecurau astfel ţânţarul şi înghiţeau că-
mila." Ei au considerat că nu se cuvine să
lase trupurile neînsufleţite ale celor răstigniţi
pe cruce în ziua de sabat (sâmbăta), căci în
cetate urma să aibă loc o sărbătoare religioa-
să. Deci i-au cerut lui Pilat voie să pună să
fie zdrobite picioarele celor trei, pentru a le
grăbi moartea.
19:32 Scriptura nu descrie cum au fost
zdrobite picioarele. Dar ele trebuiau să fie
lovite de multe ori, pentru a provoca moartea
răstigniţilor.
19:33 Ostaşii aceştia erau versaţi în
asemenea operaţii. Ei ştiau că Isus era deja
mort. Cu alte cuvinte, nu a existat posibilita-
tea ca El doar să fi leşinat. Prin urmare, ei
nu I-au zdrobit fluierele picioarelor.
19:34 Nu ni se spune de ce unul dintre
ostaşi I-a străpuns coasta. Poate că a avut
un ultim acces de răutate în inima lui. „A
fost ultima lovitură plină de duşmănie, a
unui duşman înfrânt, după bătălie, expri-
mând ura adânc înrădăcinată din inima
omului faţă de Dumnezeu şi Cristosul Lui."
Nu există un consens asupra termenilor
sânge şi apă. Unii îi interpretează ca un
indiciu al faptului că Isus a murit datorită
unei perforaţii a inimii — numai că deja am
citit că moartea Sa a survenit ca act voluntar
al Său. Alţii cred că se referă la botez şi la
Cina Domnului, dar aceasta ni se pare a fi o
interpretare forţată. Sângele semnifică cură-
ţirea de vinovăţia păcatului, în timp ce apa
simbolizează curăţirea de întinarea păcatului,
curăţire efectuată prin Cuvântul lui Dumne-
zeu, aşa cum reiese şi din următoarele ver-
suri:
Lasă apa şi sângele
Ce din coasta-Ţi străpunsă au curs,

loan

383

De păcat să mă vindece,
Să mă salveze de vina şi puterea lui.
—Augustus Toplady
19:35 Versetul 35 se referă probabil la
faptul că fluierele picioarelor lui Isus nu au
fost zdrobite, sau se referă la străpungerea
coastei lui Isus sau la întreaga scenă a răs-
tignirii. Cel ce a văzut se referă, fără îndoia-
lă, la loan, cel care a redactat evanghelia de
faţă.
19:36 Versetul acesta ne trimite înapoi,
la versetul 33, ca împlinire a textului de la
Exod 12:46: „...şi să nu zdrobiţi nici un os."
Versetul acela se referea la mielul pascal.
Dumnezeu decretase că oasele nu-I vor fi
frânte. Cristos este adevăratul Miel Pascal,
care împlineşte tipul cu extraordinară minu-
ţiozitate.
19:37 Versetul 37 ne trimite înapoi la
versetul 34. Deşi ostaşul nu şi-a dat seama,
acţiunea lui a constituit o altă împlinire
minunată a Scripturii (Zah. 12:10). „Omul
are răutatea lui, dar Dumnezeu are căile
Lui." Profeţia lui Zaharia se referă la ziua
când iudeii credincioşi îl vor vedea pe Dom-
nul revenind pe pământ. „Ei îşi vor întoarce
privirile spre Mine, pe care L-au străpuns. îl
vor plânge cum plânge cineva pe singurul lui
fiu."
L. îngroparea în mormântul lui Iosif
(19:38-42)
19:38 Cu aceasta începe relatarea îngro-
pării lui Isus. Până acum Iosif din Arima-
teea fusese un credincios secret. Frica de
iudei 1-a împiedicat să-L mărturisească
deschis pe Cristos. Acum El păşeşte în faţă
fără teamă, cerând trupul lui Isus, ca să-L
îngroape. Făcând aşa, s-a expus pericolului
excomunicării, prigoanelor şi unor acte de
violenţă. Regretabil este doar faptul că nu a
fost dispus să se situeze pe faţă de partea
Stăpânului câtă vreme Isus era încă în viaţă,
slujind masele de oameni.
19:39, 40 Cititorilor evangheliei după
loan le este deja cunoscută persoana lui
Nicodim, pe care l-au întâlnit anterior, când
acesta a venit Ia Isus noaptea (în capitolul
3) şi cu prilejul pledoariei sale ca lui Isus să
i se audieze cazul cu dreptate în sinedriu
(loan 7:50, 51). Acum el se alătură lui Iosif,
aducând cu el un amestec de aproape o
sută de litri de smirnă şi aloe. Aceste
miresme erau probabil sub formă de pudră şi
cu ele a fost acoperit probabil trupul. Apoi a
fost legat cu fâşii de in.

19:41 Aproape fiecare detaliu din acest
pasaj constituie o împlinire a profeţiei. Isaia
prezisese că oamenii vor plănui să-L îngroa-
pe pe Mesia la un loc cu cei răi, dar că El va
fi împreună cu cei bogaţi, la moartea Sa (Isa.
53:9). Un mormânt nou într-o grădină
aparţinea, negreşit, unui om bogat. De la
Matei aflăm că era de fapt al lui Iosif din
Arimateea.
19:42 Trupul lui Isus a fost aşezat în
mormânt. Iudeii erau nerăbdători să fie
îndepărtat trupul lui Isus cât mai curând,
deoarece praznicul lor începea la asfinţitul
soarelui. Dar toate s-au întâmplat după
planul lui Dumnezeu, ca trupul să fie depus
în inima pământului timp de trei zile şi trei
nopţi. în legătură cu aceasta, trebuie remar-
cat că în modul iudaic de calculare a timpu-
lui, orice fracţiune dintr-o zi era considerată
o zi întreagă. Astfel, faptul că Domnul S-a
aflat în mormânt doar o parte din cele trei
zile a constituit totuşi o împlinire a prezicerii
Sale de la Matei 12:40.
IX. TRIUMFUL FIULUI LUI
DUMNEZEU (Cap. 20)
A. Mormântul gol (20:1-10)
20:1 Prima zi a săptămânii era dumi-
nica. Maria Magdalena s-a dus la mor-
mânt înainte de zorii zilei. Probabil mor-
mântul era o mică încăpere săpată în stâncă,
pe versantul unui deal. Piatra avea negreşit
forma unei monede, fiind rotundă şi plană.
Ea glisa pe un canal de-a lungul intrării în
mormânt, ca o uşă ce se închidea şi se des-
chidea. Când a ajuns Maria acolo, piatra
fusese înlăturată deja. Aşa cum aflăm de la
Matei 28, lucrul acesta se petrecuse după
învierea lui Cristos.
20:2 Imediat Maria a alergat la Petru şi
loan, anunţând cu răsuflarea întretăiată că
cineva a luat trupul Domnului din mormânt.
Ea nu a spus cine a făcut asta, deoarece nu
ştia. Sunt demne de remarcat credincioşia şi
devotamentul femeilor la răstignirea şi învie-
rea Domnului nostru. Ucenicii îl dăduseră
uitării pe Domnul şi fugiseră. Dar femeile au
rămas, fără să ţină seama de pericolul la care
se expuneau. Sunt gesturi încărcate de sens.
20:3, 4 Este greu să ne imaginăm ce
credeau Petru şi loan, când au ieşit în grabă
din cetate, îndreptându-se spre grădina de
lângă Calvar. loan era probabil mai tânăr
decât Petru şi astfel a ajuns primul la mor-
mânt.
20:5 E probabil că mormântul avea o

384

loan

intrare situată în partea de jos, pentru care
trebuia să te apleci ca să intri în el sau să
priveşti înăuntru. loan a văzut fâşiile de
pânză jos. Erau ele desfăcute de pe trup, sau
se găseau în aceeaşi poziţie în care fuseseră
înfăşurate în jurul trupului? Suntem de pă-
rere că varianta din urmă este cea valabilă.
Dar n-a intrat în mormânt.
20:6, 7 între timp a sosit şi Petru şi a
intrat în mormânt, fără nici o ezitare. Există
ceva în impulsivitatea lui Petru care ne face
să ne identificăm cu el. Şi el a văzut fâşiile
de in, lăsate jos, dar trupul Mântuitorului nu
se afla acolo.
Amănuntul despre ştergar a fost adăugat
pentru a arăta că plecarea Domnului s-a
făcut în ordine şi fără grabă. Dacă cineva ar
fi furat trupul, nu s-ar fi oprit să împătureas-
că ştergarul!
20:8 loan a intrat în mormânt şi a văzut
fâşiile şi ştergarul frumos împăturite. Dar
când se spune că a văzut şi a crezut asta
înseamnă mai mult decât vederea fizică,
înseamnă că a înţeles. înaintea lui erau
dovezile învierii lui Cristos, care exprimau
ceea ce s-a întâmplat. Şi astfel el a crezut.
20:9 Până acum, ucenicii nu au înţeles
Scripturile din Vechiul Testament, care
spuneau că Mesia trebuie să învie din morţi.
Domnul Isus însuşi le-a spus de repetate ori,
dar ei tot n-au priceput. loan a fost primul
care a înţeles.
20:10 Atunci ucenicii s-au întors în casa
în care stăteau — probabil în Ierusalim.
Negreşit ei au conchis că nu mai are nici un
rost să aştepte la mormânt, ci mai bine ar fi
să se ducă la ceilalţi ucenici şi să le spună ce
au aflat.
B. Isus Se arată Măriei Magdalena
(20:11-18)
20:11 Primele două cuvinte sunt izbitoa-
re: Dar Maria. Ceilalţi ucenici s-au dus
acasă, dar Maria... Asistăm iar la dragostea
şi devotamentul unei femei. Ei i se iertase
mult. Prin urmare, iubea mult. Ea a stat de
veghe singură, afară din mormânt, plângând,
pentru că credea că cineva furase trupul —
probabil duşmanii Domnului.
20:12 De data aceasta, când a privit
înăuntru, a văzut doi îngeri, stând în locul
unde fusese aşezat trupul lui Isus. Este re-
marcabil modul calm, lipsit de emoţie în
care sunt redate aceste fapte extraordinare.
20:13 Maria nu a părut să fie cuprinsă de
frică sau de mirare. Ea a răspuns la întreba-
rea lor ca şi când ar fi fost o experienţă ca

oricare altele. Reiese clar din răspunsul ei că
încă nu-şi dădea seama că Isus înviase, că
este din nou viu.
20:14 în acest punct, ceva o face să
privească în spatele ei. Era chiar Isus însuşi,
dar ea nu L-a recunoscut. Era încă devreme
şi poate că nu mijiseră zorile. în plus, plân-
sese încontinuu şi poate că ochii îi erau plini
de lacrimi. Mai mult, e posibil ca Dumnezeu
s-o fi împiedicat să-L recunoască pe Domnul
până la sosirea clipei nimerite.
20:15 Domnul cunoştea răspunsurile la
aceste întrebări; dar El a dorit să le audă din
gura ei. Ea a presupus că El este grădina-
rul. E posibil ca Mântuitorul lumii să fie
foarte aproape de oameni, şi totuşi ei să nu-L
recunoască. De obicei El se prezintă într-o
postură neimpozantă, şi nu ca unul din mai
marii acestei lumi. în răspunsul dat, Maria
nu L-a numit Domn. De trei ori ea s-a referit
la Isus cu termenul de El. Pe ea o interesa
doar o singură Persoană şi, deci, nu avea
nevoie să adauge alte cuvinte pentru a identi-
fica acea Persoană.
11:16 Maria a auzit în acest moment o
voce cunoscută, care a chemat-o pe nume.
Nu mai încăpea nici o îndoială: era chiar
Isus! Ea L-a numit Rabuni, care înseamnă
Mare învăţător." De fapt, ea îl considera în
continuare drept Marele învăţător pe care-L
cunoscuse în trecut, nerealizând că El era
acum mult mai mult decât un învăţător—El
era Domnul şi Mântuitorul ei. Şi astfel Dom-
nul S-a pregătit să-i explice noua şi mult mai
profunda modalitate în care avea să-L cu-
noască de acum încolo.
20:17 Maria îl cunoscuse pe Isus person-
al ca Om. Ea văzuse minunile ce avuseseră
loc când El era prezent cu trupul. Şi astfel a
conchis că dacă nu era cu ea în chip vizibil,
atunci nu putea avea nici o nădejde de a fi
binecuvântată. Domnul a fost nevoit să
îndrepte gândirea ei. El a spus: „Nu Mă
atinge" pur şj simplu ca şi când aş fi un Om
din carne. „încă nu M-am suit Ia Tatăl
Meu. Când Mă voi întoarce în cer, Duhul
Sfânt va fi trimis pe pământ. Când va veni
El, Mă va revela inimii tale într-un mod în
care nu M-ai cunoscut niciodată până atunci.
Voi fi mai aproape de tine şi mai scump
pentru tine decât ar fi fost posibil în timpul
vieţii Mele aici pe pământ."
Apoi i-a spus să se ducă la fraţii Lui să le
spună despre noua ordine care a fost inaugu-
rată. Pentru prima oară, Domnul S-a referit
la ucenici cu denumirea de „fraţii Mei." Ei
aveau să cunoască acum faptul că Tatăl Lui

loan

385

era Tatăl lor şi că Dumnezeul Lui era Dum-
nezeul lor. Până acum credincioşii nu fuse-
seră numiţi „fii" şi „moştenitori ai lui Dum-
nezeu".
Domnul Isus nu a spus: „Tatăl nostru", ci
„Tatăl Meu şi Tatăl vostru". Explicaţia o
găsim în faptul că Dumnezeu este Tatăl Său
în alt sens decât este El Tatăl nostru. Dum-
nezeu este Tatăl Domnului nostru Isus din
veşniciile veşniciilor. Cristos este Fiul prin
generaţie eternă. Fiul este egal cu Tatăl. Noi
suntem fii ai lui Dumnezeu prin adopţiune.
Este o relaţie care începe atunci când suntem
mântuiţi şi nu se va sfârşi niciodată. Ca fii ai
lui Dumnezeu, noi nu suntem şi nu vom fi
niciodată egali cu Dumnezeu.
20:18 Maria Magdalena s-a conformat
misiunii încredinţate şi a devenit ceea ce s-a
numit „apostolul apostolilor". Mai încape
oare îndoială că acest privilegiu măreţ i-a
fost acordat ca răsplată pentru devotamentul
ei faţă de Cristos?
C. Isus Se arată ucenicilor Săi (20:19-23)
20:19 între timp se făcuse duminică
seara. Ucenicii erau adunaţi laolaltă, poate în
odaia de sus unde se întâlniseră cu trei seri în
urmă. Uşile erau încuiate de frica iudeilor.
Deodată L-au văzut pe Isus stând în mijlocul
lor şi L-au auzit spunând: „Pace". Reiese
clar de aici că Domnul a intrat în încăpere
tară să fi deschis uşile. A fost un miracol. A
nu se uita că trupul Său de după înviere era
un trup adevărat, din carne şi oase. Totuşi
avea puterea de a trece prin bariere şi de a
acţiona independent de legile naturii. Cuvin-
tele „Pace vouă!" au acum un sens nou,
deoarece Cristos a făcut pace prin sângele
Său vărsat la cruce. Cei care sunt îndreptăţiţi
prin credinţă au pace cu Dumnezeu.
20:20 După ce le-a urat pace, Ie-a arătat
semnele patimilor Sale, prin care fusese
dobândită pacea aceea. Ei au văzut urmele
lăsate de cuie şi rana cauzată de suliţă. Ini-
mile le-au fost apoi invadate de bucurie,
când şi-au dat seama că era cu adevărat
Domnul. El a procedat exact aşa cum spu-
sese că va proceda. El a înviat din morţi.
Domnul înviat este izvorul bucuriei creştinu-
lui.
20:21 Versetul 21 e de o rară frumuseţe.
Credincioşii nu trebuie să ţină pacea Lui
pentru ei, ci trebuie s-o împartă cu alţii. Şi
astfel, Domnul îi trimite în lume, aşa cum
L-a trimis Tatăl pe El:
Cristos a venit în lume ca un om sărac.
El a venit ca Slujitor.

El S-a golit de Sine.
El Şi-a găsit toată plăcerea în a face voia
Tatălui Său.
El S-a identificat cu omul.
Pretutindeni unde mergea El făcea bine.
Toate lucrurile El le-a făcut prin puterea
Duhului Sfânt.
Ţelul Său a fost crucea.
Şi acum, El le spune ucenicilor Săi: „Aşa
vă trimit şi Eu pe voi."
20:22 Acesta este unul din cele mai
dificile versete din întreaga evanghelie după
loan. Citim că Isus a suflat peste ucenici,
spunând: „Primiţi Duhul Sfânt". Dificulta-
tea constă în faptul că Duhul Sfânt nu a fost
dat decât mai târziu, la Rusalii. Dar atunci
cum a fost posibil ca Domnul Isus să ros-
tească aceste cuvinte, fără ca evenimentul să
aibă loc imediat?
S-au propus următoarele soluţii: (1) Unii
consideră că Domnul a făcut aici o făgăduin-
ţă referitoare la primirea Duhului Sfânt de la
Rusalii. Dar explicaţia aceasta nu stă în
picioare. (2) Alţii arată că versetul trebuie
tradus prin: „Primiţi Duh Sfânt" (vezi tradu-
cerea Azimioară şi Cornilescu, n.tr.), iar nu
„Primiţi Duhul Sfânt", deci nearticulat.
Concluzia lor este că ucenicii nu ar fi primit
Duhul Sfânt în toată plinătatea Lui, în verse-
tul de faţă, ci doar o lucrare a Duhului Sfanţ,
cum ar fi capacitatea de a cunoaşte adevărul,
puterea şi călăuzirea de care aveau nevoie în
misiunea lor. Astfel, susţin adepţii acestei
teorii, ucenicii au primit o garanţie sau o
arvună a Duhului Sfânt. (3) Cercetătorii din
a treia categorie susţin că a avut loc o turnare
deplină a Duhului Sfânt peste ucenici în
versetul acesta. Dar acest lucru pare impro-
babil, având în vedere afirmaţiile de la Luca
24:29 şi Fapte 1:4, 5, 8, unde venirea Duhu-
lui Sfânt este descrisă la timpul viitor. Din
loan 7:39 rezultă limpede că Duhul nu putea
veni în toată plinătatea Sa decât după ce va
fi fost proslăvit Isus, adică după ce Se va fi
întors în cer.
20:23 Avem aici încă un verset dificil,
care a fost ţinta unor intense dezbateri. (1)
Potrivit unei categorii de interpreţi, Isus
realmente le-ar fi dat apostolilor Săi (şi
presupuşilor lor succesori) puterea de a ierta
sau de a nu ierta păcatele. Dar această opinie
intră în contradicţie directă cu învăţăturile
Bibliei, potrivit cărora numai Dumnezeu
poate ierta păcatele (Luca 5:21). (2) Gaebe-
lein citează o a doua opinie asupra acestui
verset: „Puterea făgăduită aici şi autoritatea
acordată sunt în legătură cu propovăduirea

386

loan

Evangheliei, vestindu-se condiţiile în care se
vor ierta păcatele. în cazul neîndeplinirii
condiţiilor precizate, păcatele vor rămâne
neiertate." (3) A treia interpretare, la care
subscriem şi noi, este similară cu interpreta-
rea a doua şi susţine că ucenicilor li s-a dat
dreptul de a declara păcatele iertate.
Să explicăm în ce constă această inter-
pretare: Ucenicii se duc în lume, vestind
Evanghelia. Unii oameni se pocăiesc de
păcatele lor şi îl primesc pe Domnul Isus.
Ucenicii sunt autorizaţi să le spună acestora
că păcatele lor au fost iertate. Alţi oameni
refuză însă să se pocăiască şi să creadă în
Cristos. Acestora ucenicii le spun că păcatele
lor continuă să apese asupra lor şi că dacă
vor muri în această stare, vor merge în pier-
zare veşnică.
Pe lângă această explicaţie, trebuie să
subliniem că Domnul le-a dat ucenicilor şi
autoritatea specială de a se ocupa de o cate-
gorie aparte de păcate. De pildă, la Fapte
5:1-11, Petru uzează de această putere,
urmarea fiind moartea lui Anania şi Safîra.
De asemenea vedem cum Pavel reţine păca-
tul unui răufăcător de la 1 Corinteni 5:3-5,
12, 13, pe când la 2 Corinteni 2:4-8 îl elibe-
rează pe acest om de păcat. în aceste cazuri
iertarea se referă la scutirea de pedeapsa
pentru aceste păcate în viaţa actuală.
D. De la îndoială Ia credinţă (20:24-29)
20:24 E bine să nu tragem concluzia
pripită că Toma este condamnabil pentru
faptul că lipsea din mijlocul ucenicilor, căci
nu se precizează motivul absenţei sale.
20:25 Toma trebuie totuşi cenzurat
pentru atitudinea sa necredincioasă, pentru
faptul că a dorit să aibă neapărat o dovadă
vizibilă, tangibilă a învierii Domnului, înain-
te de a putea crede. Este exact atitudinea pe
care o au mulţi din vremea noastră, fără ca
aceasta să poată fi justificată. Chiar oamenii
de ştiinţă cred într-o sumedenie de lucruri pe
care nici nu le văd, nici nu le pot atinge.
20:26 După o săptămână Domnul S-a
arătat din nou ucenicilor Săi. De data aceas-
ta, Toma era cu ei. Din nou, Domnul a
pătruns în încăpere în chip miraculos, salu-
tându-i cu cuvintele: „Pace vouă!"
20:27 Cu câtă gingăşie şi răbdare se
ocupă Domnul de ucenicul Său lipsit de
credinţă! îl îndeamnă să demonstreze realita-
tea învierii Sale, punând mâna în coasta
străpunsă de suliţă a Domnului.
20:28 Toma este în sfârşit convins. Nu
ştim dacă realmente a pus mâna în coasta

Domnului, dar cert e că în fine şi-a dat
seama că Isus a înviat şi că este Domn şi
Dumnezeu. John Boys explică foarte frumos
acest lucru: „El a recunoscut divinitatea pe
care n-o vedea prin rănile pe care le vedea."
20:29 Ceea ce trebuie neapărat să obser-
văm aici este faptul că Isus a acceptat ca
ucenicii să I se închine ca lui Dumnezeu.
Dacă ar fi fost doar un om, ar fi avut datoria
să refuze această închinare. Dar credinţa lui
Toma nu era de genul aceleia care îi face cea
mai mare plăcere Domnului, întrucât era o
credinţă bazată pe vedere. Mai binecuvân-
taţi sunt cei ce n-au văzut şi totuşi au
crezut.
Cea mai sigură dovadă este Cuvântul lui
Dumnezeu. Dacă Dumnezeu spune un lucru,
noi îi aducem cinste când credem acel lucru,
în schimb, îl necinstim când cerem să ni se
aducă dovezi suplimentare. Ar trebui să
credem doar pentru că El a spus şi pentru că
El nu poate minţi şi nu poate greşi.
E. Scopul evangheliei după loan
(20:30,31)
Nu toate minunile săvârşite de Isus au
fost consemnate în evanghelia după loan.
Duhul Sfânt a selectat doar acele semne care
vor împlini cel mai adecvat planurile Sale.
Găsim consemnat aici obiectivul urmărit
de loan în redactarea acestei cărţi: anume ca
cititorii săi să creadă că Isus este adevăratul
Mesia şi Fiul lui Dumnezeu. Şi crezând, ei
vor avea viaţă veşnică în numele Lui.
Tu ai crezut?
X. EPILOG: FIUL ÎNVIAT CU AI SĂI
(Cap. 21)
A. Cristos Se arată ucenicilor Săi în Gali-
leea (21:1-14)
21:1 Scena se mută acum în Galileea, la
Marea Tiberiadei. Ucenicii se deplasaseră
în ţinutul de nord, unde locuiau. Domnul
Isus se întâlneşte cu ei aici. Prin cuvintele:
Iată cum S-a arătat, loan se pregăteşte să
ne arate cum s-a petrecut acest lucru.
21:2 Şapte dintre ucenici se aflau la un
loc, cu această ocazie: Petru, Toma, Nata-
nael, Iacov şi loan (fiii Iui Zebedei), şi alţi
doi ale căror nume nu le cunoaştem.
21:3 Simon Petru s-a hotărât să iasă la
pescuit pe lac iar ceilalţi au convenit să
meargă cu el. Pare să fi fost o decizie cât se
poate de naturală, deşi unii cercetători ai
Bibliei consideră că nu a fost după voia lui
Dumnezeu să iasă la pescuit şi că, oricum,

loan

387

au ieşit fără să se roage mai întâi. în noap-
tea aceea n-au prins nimic. N-au fost nici
primii, nici ultimii pescari ce au petrecut o
noapte întreagă fără să fi prins nimic! Este o
ilustraţie elocventă a zădărniciei eforturilor
omeneşti, când sunt lipsite de ajutorul divin,
în special în privinţa pescuirii de suflete
pentru împărăţia Cerurilor.
21:4 Isus îi aştepta pe ţărm, în timp ce ei
vâsleau spre El, fără să-L recunoască însă.
Poate că era încă întuneric ori probabil au
fost împiedicaţi de Dumnezeu să-L recu-
noască.
21:5 E ca şi când Domnul i-ar fi între-
bat: „Tinerilor, aveţi ceva de mâncare?", la
care ei I-au răspuns dezamăgiţi: „Nu".
21:6 Ei credeau că este doar un străin
care se afla pe plajă la ora aceea. Cu toate
acestea, ei au dat curs sfatului Lui, aruncând
plasa în partea dreaptă a bărcii. Şi deodată
plasa s-a umplut de peşti, până într-acolo
încât n-au mai putut s-o tragă afară din apă.
Desigur asta demonstrează din nou cunoş-
tinţa perfectă a Domnului Isus, care ştia
locul exact unde se găsesc cei mai mulţi
peşti în lac. De asemenea, versetul ne învaţă
că atunci când Domnul ne călăuzeşte în
lucrarea noastră, nu vom mai avea plase
goale. El ştie unde se află sufletele coapte
pentru mântuire şi ne va conduce la ele —
cu condiţia să-L lăsăm.
21:7 loan a fost primul care L-a recunos-
cut pe Domnul şi imediat i-a spus lui Petru.
Acesta şi-a scos imediat haina şi s-a dus la
ţărm. Nu ni se spune dacă a înotat, a mers
prin apă sau, cum au sugerat unii, a umblat
pe apă.
21:8 Ceilalţi ucenici s-au mutat din
barca mare de pescuit într-una mai mică, cu
vâsle, trăgând la ţărm plasa cu peşte.
21:8 Mântuitorul deja le pregătise micul
dejun: peşte şi pâine. Nu ştim dacă Domnul
a prins aceşti peşti sau dacă i-a procurat în
chip miraculos. Ştim însă că El nu depinde
de sărmanele noastre eforturi. Negreşit când
vom ajunge în cer, vom constata că, deşi
mulţi oameni au fost mântuiţi prin propovă-
duirea şi mărturia personală a unora din
slujitorii Lui, vor exista mulţi alţi oameni
care au fost mântuiţi chiar de Domnul Isus
însuşi, fără nici un ajutor omenesc.
21:10 Acum El le spune să tragă plasa cu
peşti — nu pentru a-i găti, ci pentru a-i
număra. Procedând astfel, ei au prilejul să
înveţe că „secretul succesului constă în a
lucra la porunca Lui şi a acţiona cu ascultare
implicită de Cuvântul Său."

21:11 Biblia ne oferă cifra exactă a
peştilor din plasă: o sută cincizeci şi trei.
Multe explicaţii interesante s-au oferit în
legătură cu semnificaţia acestui număr. Iată
trei dintre ele: (1) Numărul limbilor aflate în
circulaţie pe vremea aceea. (2) Numărul
raselor sau triburilor existente în lume, spre
care avea să se răspândească Evanghelia. (3)
Numărul speciilor de peşti din Marea Gali-
leii sau din lumea întreagă. Negreşit numărul
se referă la marea diversitate a celor care
aveau să fie mântuiţi prin vestirea Evanghe-
liei — câte unii din fiecare trib, seminţie şi
neam. Pescarii şi-au dat seama că nu întâm-
plător plasa nu s-a rupt, deşi era atât de
încărcată de peşte. Iată o dovadă în plus a
faptului că „atunci când suntem angajaţi în
lucrarea lui Dumnezeu, lucrând după princi-
piile Lui, nu vom duce lipsă de resursele
Sale." El va avea grijă ca plasa să nu se rupă.
21:12 Ucenicii au receptat chemarea
Domnului de a veni la masă şi astfel se
strâng în jurul focului de cărbuni, pentru a se
împărtăşi din bucatele puse la dispoziţie de
Domnul. Petru va fi fost absorbit de propriile
şale gânduri, la vederea focului de cărbuni,
îşi va fi adus el oare aminte de focul la care
se încălzise atunci când s-a lepădat de Dom-
nul? Ucenicii au fost cuprinşi de un tainic
fior, în prezenţa Domnului, care Se afla
acolo în trupul Său înviat. Multe întrebări ar
fi dorit să-I pună ei, dar n-au îndrăznit, căci
ştiau că este Domnul — chiar dacă simţeau
că Persoana Lui e învăluită într-un anumit
mister.
21:13 Isus le serveşte acum micul dejun
iar ucenicii îşi aduc probabil aminte de
ocazia similară când El a hrănit cinci mii cu
numai câteva pâini şi câţiva peştişori.
21:14 Este a treia oară când loan amin-
teşte că Isus S-a arătat ucenicilor Săi. Faptul
că au existat şi alte arătări ale Sale reiese clar
din celelalte Evanghelii. în această evanghe-
lie, El S-a arătat ucenicilor Săi în seara zilei
învierii, apoi la o săptămână după aceea şi cu
ocazia acestui dejun de pe malul lacului
Galileea.
B. Redresarea Iui Petru (21:15-17)
21:15 Domnul S-a ocupat mai întâi de
nevoile lor fizice. Apoi, după ce s-au încălzit
şi s-au săturat, El Se îndreaptă spre Petru şi
Se ocupă de chestiunile spirituale. Petru se
lepădase de Domnul în public de trei ori.
între timp, el s-a pocăit de aceasta şi a fost
repus în părtăşie cu Domnul. în versetele
acestea, refacerea lui Petru, redresarea lui

388

loan

este confirmată public de Domnul.
S-a subliniat de multe ori că în aceste
versete verbul „a iubi" este reprezentat în
textul original de doi termeni diferiţi. Am
putea parafraza versetul 15 astfel: „Simon,
fiul Iui Iona,54 Mă iubeşti tu mai mult
decât Mă iubesc aceşti ucenici (adică cei-
lalţi)?" El I-a zis: „Da, Doamne, Tu ştii că
îmi eşti drag. " Cu alte cuvinte, Petru nu se
mai laudă că nu se va mai depărta de Dom-
nul, chiar dacă toţi ceilalţi ucenici s-ar lepă-
da de El. De-acum el şi-a învăţat lecţia.
„Paşte mieluşeii Mei," spune Isus. Un
mod foarte practic de a demonstra dragostea
lui Cristos este de a-i hrăni pe cei mai tineri
din turma Domnului. E interesant să obser-
văm trecerea care se face acum de la pescuit
la păstorit. Pescuitul se referă la lucrarea de
evanghelizare, pe când păstoritul are de a
face cu grija pentru cei deja mântuiţi, învăţa-
rea acestora din Cuvânt.
21:16 Pentru a doua oară Domnul îl
întreabă pe Petru dacă îl iubeşte. Petru răs-
punde a doua oară, cu vădită neîncredere în
sine. „Tu ştii că îmi eşti drag." La care
Domnul îi răspunde: „Paşte oiţele Mele." în
turma lui Cristos sunt şi miei, şi oi. Şi unii,
şi alţii au iievoie de grija plină de iubire a
celui care îl iubeşte pe Păstor.
21:17 Petru s-a lepădat de Domnul de
trei ori şi astfel i se dau trei prilejuri de a-L
mărturisi acum.
De data aceasta, Petru face apel la faptul
că Isus este Dumnezeu şi, prin urmare,
cunoaşte toate lucrurile. El spune a treia
oară: „Tu ştii că îmi eşti drag." Şi pentru
ultima oară i se spune că poate demonstra
acest lucru hrănind oile lui Cristos. Lecţia
care se desprinde din acest pasaj este că
dragostea pentru Cristos este singura motiva-
ţie acceptabilă de a-L sluji pe El.
C. Isus prezice moartea lui Petru
(21:18-23)
21:18 Când Petru era mai tânăr, avea
mare libertate de mişcare, ducându-se unde
voia. Dar Domnul îi spune aici că la sfârşitul
vieţii sale, va fi arestat, legat şi dus la execu-
ţie.
21:19 Aici găsim explicaţia versetului
18. Petru îl va proslăvi pe Dumnezeu
printr-o moarte de martir. Cel care se lepăda-
se de Domnul avea să primească acum
curajul de a-şi da viaţa pentru El. Versetul ne
aminteşte că îl putem slăvi pe Dumnezeu
atât prin moarte, cât şi prin viaţă. Apoi Isus
a exclamat: „Vino după Mine!" Şi de înda-

tă ce a spus aceste cuvinte, probabil Isus S-a
urnit din loc.
21:20 Se pare că Petru a început să
meargă după Domnul, dar apoi, întorcându-
se, 1-a văzut venind şi pe loan. Aici loan se
opreşte pentru a se identifica drept cel ce-L
iubea pe Isus şi se rezemase pe pieptul lui
Isus la Cina pascală şi întrebase cine îl va
trăda pe Domnul.
21:21 Văzându-1 pe loan, Petru se va fi
întrebat: „Dar cu loan ce se va întâmpla? Va
muri şi el moarte de martir? Sau va rămâne
în viaţă până va reveni Domnul?" Aşadar L-
a întrebat pe Domnul cu privire la viitorul lui
loan.
21:22 Domnul i-a răspuns că nu trebuie
să se preocupe de ce se va întîmpla cu loan
la sfârşitul vieţii sale. Chiar dacă ar fi să
rămână în viaţă până la a Doua Venire a lui
Cristos, asta nu ar trebui să-1 influenţeze cu
nimic pe Petru. Multe eşecuri în slujirea
creştinilor izvorăsc din faptul că ucenicii se
ocupă mai mult unii de alţii, decât de Dom-
nul.
21:23 Cuvintele Domnului au fost citate
greşit de mulţi. Domnul nu a spus că loan
va rămâne în viaţă până va reveni El. El a
spus doar că şi dacă aşa s-ar întâmpla, asta
n-ar trebui să-1 afecteze pe Petru. Mulţi
consideră semnificativ faptul că Isus îl pune
aici pe loan în legătură cu a Doua Sa Venire
şi că loan este cel căruia i s-a acordat privile-
giul de a redacta cartea Apocalipsei (sau
Revelaţiei) lui Isus Cristos, în care sunt
descrise amănunţit vremurile de pe urmă.
D. Mărturia de încheiere pe care o aduce
loan cu privire la Isus (21:24, 25)
21:24 loan adaugă câteva cuvinte de
mărturie personală cu privire la acurateţea
lucrurilor consemnate de el. Alţii interpre-
tează acest verset ca o atestare a bătrânilor
bisericii din Efes cu privire la evanghelia
după loan.
21:25 Nu ne temem deloc să luăm verse-
tul 25 la modul propriu! Isus este Dumnezeu
şi prin urmare este nemărginit! Nu există
nici o limită asupra cuvintelor sau numărului
lucrărilor Sale. Câtă vreme S-a aflat aici pe
pământ, El a continuat să fie Susţinătorul
tuturor lucrurilor — al soarelui, lunii şi
stelelor. Cine s-ar putea încumeta să încerce
să descrie forţa, complexitatea şi nespusa
înţelepciune implicată în menţinerea în
perfectă stare de funcţionare a universului?
Chiar şi în cadrul minunilor săvârşite de El
pe pământ, ni se oferă doar o explicaţie

loan

389

sumară. într-un simplu act al vindecării,
gândiţi-vă la toţi nervii, muşchii, vasele de
sânge şi alte componente ale trupului ce se
aflau sub controlul Său direct! Gândiţi-vă la
controlul exercitat de El asupra microbilor,
peştilor şi întregului regn animal. Gândiţi-vă
la controlul Său absolut asupra structurii
atomice a celui mai mic fragment al materiei
universului. Ar putea oare cuprinde lumea
însăşi cărţile în care să se descrie infinitatea
aceasta de detalii? Răspunsul este un cate-
goric „Nu".
Şi astfel am ajuns la sfârşitul comentariu-
lui asupra evangheliei după loan. Poate că
suntem acum mai în măsură să ne dăm
seama de ce este una dintre cele mai îndrăgi-
te părţi din toată Biblia. Nu poţi s-o citeşti
sau s-o reciteşti, cu meditaţie şi rugăciune,
fără să nu te îndrăgosteşti din nou de binecu-
vântata Persoană pe care o înfăţişează.
NOTE FINALE
'(1:18) Textul critic (NU în notele margi-
nale din ediţia NKJV) conţin cuvintele:
singurul Dumnezeu născut".
X1:29) J. Cynddylan Jones, Studies in the
Gospel According to St. John, pg. 103.
j(l:45) James S. Stewart, The Life and
Teaching of Jesus Christ, pg. 66, 67.
4(1:51) Numai loan redă aşa-numitul
„dublu amin" (în româneşte: „adevărat
adevărat"). Celelalte evanghelii, dintr-o
dorinţă aparentă de a comprima expresia
folosită de Domnul, reţin doar un singur
„amin".
5(2:4) George Williams, 77ie Student's
Commentary on the Holy Scriptures, pg 194.
6(2:11) Jones, Studies, pg. 148.
7(3:1) Termenul grec de poate însemna
şi, acum, dar, etc. Majoritatea versiunilor
moderne ale Bibliei în limba engleză omit
acest termen. Ediţia King James îl redă, de
obicei, cu excepţia acestui verset, unde îl
omite. Traducerea New King James urmează
modelul versiunii KJV, omiţându-1, de ase-
menea.
8(3:5) O altă interpretare valabilă care
corespunde contextului de contrastare a
naşterii spirituale cu cea fizică, este că apa se
referă la naşterea fizică, în timp ce Duhul se
referă la Duhul Sfânt. Rabinii foloseau „apa"
cu sensul de sămânţă bărbătească. Dar apa ar
putea fi şi o referire la spargerea sacului de
lichid ce are loc la naşterea unui copil.
9(3:16) F. W. Boreham, documentaţie
suplimentară inexistentă.

l0(4:41, 42) Textul critic (NU) omite
Cristosul.
"(4:48) în textul grec original se folo-
seşte persoana a doua plural aici.
12(5:2) Textul critic redă cuvântul sub
forma Bethzatha, dar arheologia a confirmat
numele tradiţional folosit de majoritatea
manuscriselor, precum şi de tradiţia Bibliei
KJV.
l3(5:3) James Gifford Bellett, The Evan-
gelists, p. 50.
14(5:18) J. Sidlow Baxter, Explore the
Book, pg. 50.
15(5:24) Există şi alte versete din care
rezultă clar că credinciosul va sta într-o zi
înaintea Scaunului de judecată al lui Cristos
(Rom. 14:10; 2 Cor. 5:10). Dar la această
judecată nu se va pune problema păcatelor
sale în vederea nici unei pedepse, întrucât
această problemă a fost rezolvată la Calvar.
Mai degrabă, la Scaunul de judecată al lui
Cristos se va face o trecere în revistă a vieţii
şi slujirii credinciosului, în urma căreia el va
primi fie o răsplată, fie va suferi o pierdere.
Nu se va pune însă problema mântuirii
sufletului său, ci doar a rodniciei vieţii sale.
I6(5:29) Dacă acesta ar fi singurul loc din
Biblie în care se vorbeşte de înviere, am fi
justificaţi să conchidem că toţi morţii vor
învia în acelaşi timp. Dar ştim din alte ver-
sete ale Scripturii, mai cu seamă de la Apo-
calipsa 20, că cele două învieri sunt despăr-
ţite de un interval de o mie de ani. Prima
înviere este învierea celor care au fost mân-
tuiţi prin credinţa în Cristos. A doua înviere
îi va cuprinde pe toţi cei ce au murit ca
necredincioşi.
17(5:39) Din textul grec nu reiese dacă
avem de a face cu un imperativ sau cu un
indicativ. Contextul justifică însă folosirea
verbului la modul imperativ, cum şi este
redat în versiunea NKJV: „Cercetaţi!" (ca de
altfel şi în majoritatea versiunilor româneşti,
n.tr.).
l8(5:47) Guy King, To My Son, pg. 104.
l9(6:ll) W. H. Griffith Thomas, The
Apostle John: His Life and Writings, pg.
173,74.
20(6:15) Frederick Brotherton Meyer,
Tried By Fire, pg. 152.
21(6:31) Mana era un aliment miraculos,
de culoare albă, sub formă de granule mici,
rotunde, pe care Dumnezeu a pus-o la dispo-
ziţia israeliţilor în peregrinările lor prin
pustiu. Israeliţii trebuiau să culeagă mană în
fiecare dimineaţă, în primele şase zile ale
săptămânii.

390

loan

22(6:55) Textul critic (NU): „adevărata
hrană... adevărata băutură" dar sensul este
identic cu cel din alte versiuni: „cu adevărat
hrană...".
23(6:59) Sinagoga era un lăcaş de întru-
nire local, dar nu trebuie confundată cu
templul din Ierusalim — singurul loc unde
puteau fi aduse jertfe.
24(6:69) Textul critic (NU) sună astfel:
„Tu eşti Sfântul lui Dumnezeu".
25(7:1) Poate că e bine să precizăm înţele-
surile termenului Ioudaios din originalul
grec: (1) Iudeu spre a se deosebi de un gali-
leean, de pildă; (2) iudeu cu sens general,
cuprinzându-i pe toţi evreii, inclusiv pe cei
ce-L acceptă pe Cristos; (3) iudeu cu sensul
de oponent al creştinismului, în special un
lider religios. loan foloseşte termenul „iu-
deu" în special în această a treia accepţiune,
deşi el însuşi era iudeu din categoria a doua.
26(7:7) Meyer, Tried, pg. 129.
27(7:8) Textul critic (NU) omite, din
păcate, cuvântul „încă", ce apare în textul
original. Fără el, s-ar putea înţelege că Dom-
nul ar fi spus un neadevăr. (Versiunea ro-
mână redă corect textul original: „Eu încă nu
Mă sui...", sublinierea şi nota traducătorului).
28(8:5) J.N. Darby, alte documente nu
29(8:11) Versetele 7:53 până la 8:11 nu
sunt redate de majoritatea manuscriselor
vechi ale evangheliei după loan, dar apar în
peste 900 de manuscrise în limba greacă (în
marea lor majoritate). S-a ridicat întrebarea
dacă aceste versete constituie parte integran-
tă din textul original. Noi credem că ele
trebuie acceptate ca parte din textul inspirat,
întreaga lor învăţătură este în deplin acord
cu restul Bibliei. Augustin afirmă că unii au
omis acest pasaj din Biblie de teama că ar
putea promova o anumită relaxare a norme-
lor morale.
30(8:45) R.C.H. Lenski, The Interpreta-
tion of Colossians, Thessaîonians, Timothy,
Titus, Philemon, pg. 701, 702.
3 '(9:35) Textul critic (NU) conţine cuvin-
tele „Fiul Omului", care nu corespund atât
de bine contextului de închinăciune. „Fiul lui
Dumnezeu" pare a fi soluţia cea mai adecva-
tă, aşa cum îl redau majoritatea versiunilor
Bibliei.
32( 10:28) Textul grec conţine negaţia
dublă, pentru subliniere, (ca în versiunea
română: „nimeni nu le va smulge ", n.tr.).
"(10:36) Samuel Green, „Scripture
Testimony to the Deity of Christ," pg. 7.
34(ll:'t) Arthur W. Pink, Exposition of

the Gospel of John, III: 12.
35( 11:25) Burkitt, alte documente nu
există.
36(11:35) Cel mai scurt verset din versiu-
nea greacă a Noului Testament se află la
polul opus al spectrului emotiv: „Bucuraţi-vă
întotdeauna" {Pantote chairete, 1 Tes. 5:16).
37(11:47) J.C. Ryle, Expository Thoughts
on the Gospels, St. John, 11:295.
38( 11:48) Meyer, Tried, pg. 112.
39(12:5) Ryle, John, 11:309, 310.
40(12:7) Cuvintele „ca ea să-1 poată
păstra" ce apar în textul critic, în loc de „ea
1-a păstrat..." par să contrazică atât contextul,
cât şi absenţa Măriei de la mormânt în ziua
învierii. Versiunea NIV rezolvă problema,
recurgând la parafrazare.
4I(12:24) T. G. Ragland, alte documente
nu există.
42(13.i3, 14) Desigur, există situaţii, mai
ales în ţările din Orient, în care cineva îi va
spăla picioarele altei persoane, dar exemplul
de faţă subliniază necesitatea de a sluji cu
smerenie.
43( 13:32) Potrivit gramaticii eline (con-
diţie de clasa întâi, plus ei la indicativ) avem
aici o afirmaţie a unei realităţi, mai degrabă
decât o întrebare.
^ 14:20) Alte ilustraţii binecunosute:
pasărea încojurată de aer, având aer în ea sau
peştele în apă dar şi apa din peşte.
45(17:1) Marcus Rainsford, Our Lord
Prays for His Own, pg. 173.
46(17:4) Ryle, John, 111:40, 41.
47( 17:26) F.L. Godet, Commentary on the
Gospel of John, 11:345.
48( 17:26) Rainsford, Out Lord Prays, pg.
173.
49(18:14) Stewart, Life and Teaching, pg.
157.
50( 18:28) Augustin, citat de Ryle, John,
111:248.
5I( 18:28) Bishop Hall, Ibid.
52( 18:28) Poole, Ibid.
53( 19:20) Alexander, singura documenta-
ţie disponibilă.
54(21:15) în textul critic (NU) tatăl lui
Petru se numeşte loan, şi nu Iona (la fel în
versetele 16 şi 17).
BIBLIOGRAFIE
Godet, F.L. Commentary on the Gospel of
John. Grand Rapids: Zondervan Publish-
ing House, 1969 (Retipărire a ediţiei în
două volume din 1893, într-un singur
volum).

loan

391

Hole, F.B. The Gospel of John Briefly
Expounded. Londra: The Central Bible
Truth Depot, n.d.
Ironside, H.A. Addresses on the Gospel of
John. New York: Loizeaux Bros., 1956.
Jones, J. Cynddylan. Studies in the Gospel
according to St. John. Toronto: William
Briggs, 1885.
Kelly, William. An Exposition of the Gospel
of John. Londra: CA. Hammond Trust
Bible Depot, 1966.
Lenski, R.C.H. Interpretation of St. John's
Gospel. Minneapolis: Augsburg Publish-
ing House, 1942.
Macaulay, J. C. Obedience Unto Death:
Devotional Studies in John's Gospel.
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans Pub-
lishing Co., 1942.
Pink, Arthur W. Exposition of the Gospel of
John. Vol. III. Swengel, Pennsylvania:

Bible Truth Depot, 1945.
Rainsford, Marcus. Out Lord Prays for His
Own. Chicago: Moody Press, 1955.
Ryle, J.C. Expository Thoughts on the
Gospels: St. John. Londra: James Clarke
and Co., Ltd., 1957.
Tenney, Merrill C. JOHN: The Gospel of
Belief. Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Company, 1848.
Thomas, W. H. Griffith. The Apostle John:
Studies in His Life and Writings. Grand
Rapids: Wm. B. Eerdmans Publishing
Company, 1968.
Van Ryn, A. Meditations in John. Chicago:
Moody Press, 1949.
Vine, W. E. John, His Record of Christ.
Londra: Oliphants, 1957.
Westcott, B.F. The Gospel According to St.
John. Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Co., 1954.

FAPTELE APOSTOLILOR
Introducere
„ Cristos este tema, biserica este mijlocul iar Duhul este puterea."
— W. Graham Scroggie

I.	Locul unic în Canon
Faptele Apostolilor este singura istorie
inspirată a bisericii şi singura istorie a biseri-
cii primare, care parcurge începuturile cre-
dinţei. Toate celelalte istorii se mulţumesc să
se inspire din această lucrare a doctorului
Luca, adăugând elemente personale şi multe
speculaţii. Fără această carte pierderea noas-
tră ar fi iremediabilă. Ar fi însemnat să
facem un salt extraordinar de la Evanghelii
la Epistole. Căror adunări de credincioşi li se
adresează această carte şi cum s-au constituit
ele? Fapte răspunde la aceste întrebări şi la
multe altele, constituind o punte de legătură
nu numai între viaţa lui Cristos şi viaţa
cristo-centrică propovăduită de Epistole, ci şi
o verigă de legătură între iudaism şi creşti-
nism, între Lege şi Har. Or, tocmai aici
rezidă una din dificultăţile de căpetenie în
interpretarea cărţii Faptelor Apostolilor,
anume în lărgirea treptată a orizontului, de la
mica mişcare iudaică concentrată în jurul
Ierusalimului la credinţa de proporţii mon-
diale care a pătruns în însăşi inima capitalei
imperiului roman.
II.	Autorul
Autorul evengheliei după Luca şi al
Faptelor Apostolilor este unul şi acelaşi,
doctorul Luca, fapt recunoscut aproape
unanim de cercetători. Dacă a treia evanghe-
lie a fost redactată de Luca, atunci şi Fapte a
fost redactată tot de el, şi vice versa (vezi
introducerea de la cartea Luca).
Dovezile externe potrivit cărora Luca a
scris cartea Fapte sunt de dată timpurie,
temeinice şi larg răspândite. Prologul anti-
Marcionit la Luca (circa 160-180 d.Cr.),
Canonul Muratorian (cea 170-200) precum
şi scrierile părinţilor bisericii primare Irineu,
Clement din Alexandria, Tertullian şi Origen
sunt cu toate de acord asupra faptului că
Luca este autorul cărţii Faptelor Apostolilor
— părere împărtăşită şi de alte personalităţi

de mai târziu ale istoriei bisericii, cum ar fi
Eusebiu şi Ieronim.
Dovezile interne ale paternităţii lui Luca,
găsite în însuşi cuprinsul cărţii Fapte, sunt
numeroase, putând fi împărţite în trei catego-
rii. La începutul cărţii Fapte autorul se referă
concret la o lucrare anterioară, dedicată de
asemenea lui Teofil. Luca 1:1-4 arată că a
treia evanghelie este relatarea avută în vede-
re. Stilul, redarea plină de compasiune a
faptelor, vocabularul, sublinierile apologetice
şi multe alte detalii vin să întărească faptul
că cele două lucrări sunt intrinsec legate. De
altfel, dacă nu s-ar fi inclus evanghelia după
Luca la un loc cu celelalte evanghelii, pentru
a forma un bloc comun, ea ar fi apărut ală-
turi de Fapte, într-o singură carte în două
capitole principale, asemenea lui 1 şi 2 Co-
rinteni.
în al doilea rând, din textul cărţii Fapte
rezultă clar că autorul a fost un companion
de drum al lui Pavel, aşa cum reiese din
pasajele 16:10-17; 20:5-21:18; 27:1-28:16),
redate la persoana întâi plural, la ale căror
evenimente autorul a fost prezent ca martor
ocular. încercările scepticilor de a le trece pe
acestea în categoria „ficţiune" nu sunt con-
vingătoare. Dacă ar fi să dăm crezare acestor
critici, acceptând că au fost adăugate doar
pentru a spori autenticitatea cărţii, atunci de
ce apar aceste fragmente atât de rar şi de ce
sunt introduse într-un mod atât de subtil,
nemenţionându-se nici un nume pentru
subiect (inclus în persoana întâi plural din
aceste fragmente)?
în fine, după ce îi vom fi eliminat pe toţi
ceilalţi însoţitori de drum ai lui Pavel care
sunt menţionaţi de autor la persoana a treia,
precum şi pe ceilalţi companioni despre care
ştim sigur că nu au fost împreună cu Pavel în
pasajele de mai sus, redate la persoana întîi
plural, singura concluzie logică care ne mai
rămâne este că personajul prezent lângă
Pavel în aceste pasaje este Luca.

393

394

Faptele Apostolilor

III. Data
Dacă în cazul altor cărţi ale Scripturii
data nu contează prea mult, în cazul Faptelor
Apostolilor ea are mare importanţă, întrucât
avem de a face cu o istorie a bisericii — de
altfel, cu prima sa istorie.
S-au propus trei date diferite pentru
momentul apariţiei cărţii Fapte, două aparţi-
nând unor cercetători care acceptă paternita-
tea lui Luca, una provenind de la unii care o
contestă:
1. Presupusa ei apariţie în secolul al
doilea după Cristos ar anula, desigur, pater-
nitatea lui Luca asupra ei, întrucât nu e pro-
babil ca el să mai fi fost în viaţă după anul 80
sau, cel mai târziu, 85 după Cristos. Deşi unii
cercetători de orientare liberală susţin că
autorul Faptelor s-ar fi inspirat din Antichită-
ţile lui Josephus (cea. 93 d.Cr.), paralela pe
care încearcă s-o stabilească aceştia între
scrierile lui Josephus şi Fapte 5:36, unde se
vorbeşte despre Teuda, nu stă în picioare,
orice asemănări fiind neconcludente.
2.0 altă opinie larg răspândită e că Luca
şi-ar fi redactat lucrarea: Luca-Fapte între
anii 70 şi 80 după Cristos. Asta înseamnă că
Luca se putea folosi de textul lui Marcu în
evanghelia sa (probabil din anii 60).
3. Se poate susţine cu foarte mult temei
că Luca îşi încheie lucrarea intitulată Faptele
Apostolilor într-un punct cronologic situat la
foarte scurt timp după derularea ultimelor
evenimente din cronica sa—adică în timpul
întemniţării lui Pavel la Roma.
E posibil ca Luca să fi avut în plan ela-
borarea unui al treilea volum (care se pare că
nu a fost după voia lui Dumnezeu), aceasta
fiind explicaţia pentru care Luca nu pome-
neşte nimic despre devastatoarele evenimente
petrecute cu creştinii între anul 63 şi 70. Dar
următoarele omisiuni sugerează o dată mai
timpurie: cumplita prigoană dezlănţuită de
Nero împotriva creştinilor în Italia, după
incendierea Romei (anul 64); războiul iudaic
cu Roma (66-70); martiriul lui Petru şi al lui
Pavel (către sfârşitul anilor 60); şi, eveni-
mentul cel mai groaznic pentru iudeii şi
pentru creştinii evrei: distrugerea Ierusalimu-
lui. Prin urmare, este cât se poate de probabil
că Luca a scris cartea Faptele Apostolilor în

timp ce Pavel era în temniţă la Roma, adică
prin anul 62 sau 63 după Cristos.
IV. Fondul cărţii şi temele principale
Faptele Apostolilor e o carte plină de di-
namism, în care predomină acţiunea. în ea îl
vedem pe Duhul Sfânt la lucru, formând
biserica, umplând-o de putere şi lărgindu-i
aria de acţiune. Este relatarea minunată a
Suveranului Duh, Care se foloseşte de instru-
mete foarte neverosimile, învingând obstaco-
le formidabile, folosind metode foarte necon-
venţionale, pentru a obţine rezultate cu totul
neaşteptate.
Fapte continuă firul naraţiunii din punctul
unde se termină Evangheliile, purtându-ne
apoi de-a lungul dramaticei perioade a zbu-
ciumaţilor ani de la începutul existenţei bise-
ricii. Este cronica unei perioade de mare
tranziţie când biserica Noului Testament s-a
eliberat de fâşiile mortuare ale iudaismului,
etalându-şi caracterul distinctiv al noii părta-
şii în cadrul căreia şi Neamurile, şi iudeii
sunt una în Cristos. Din această cauză Fapte
a fost numită, pe bună dreptate, istoria „în-
ţărcării lui Isaac."
Parcurgându-i antrenantele pagini, sun-
tem cuprinşi parcă de un fior sfânt de pro-
fundă spiritualitate, prezent ori de câte ori îl
întâlnim pe Dumnezeu la lucru. în acelaşi
timp, sesizăm şi tensiunile care se manifestă
când păcatul şi Satan caută să se opună
lucrării lui Dumnezeu, încercând s-o zădărni-
cească.
în primele douăsprezece capitole aposto-
lul Petru ocupă un rol central, reliefând pro-
povăduirea sa neînfricată către naţiunea
Israel. De la capitolul 13 întâietatea este
preluată de apostolul Pavel, neobositul,
inspiratul şi binecuvântatul apostol al Nea-
murilor.
Cartea Fapte parcurge o perioadă de
aproximativ treizeci şi trei de ani. J. G. Phil-
lips a remarcat faptul că în nici o altă perioa-
dă a istoriei omenirii „nu a zdruncinat un
mănunchi de oameni obişnuiţi lumea atât de
mult, încât să-i determine pe duşmanii lor să
spună cu lacrimi de ciudă în ochi că oamenii
aceştia «au întors lumea pe dos!»"1

Faptele Apostolilor

395

SCHIŢA CĂRŢII
I. BISERICA LA IERUSALIM (capitolele 1-7)
A.	Domnul făgăduieşte Duhul (1:1-5)
B.	Mandatul dat de Domnul apostolilor, la înălţarea Sa la cer (1:1-5)
C.	Ucenicii aşteaptă la Ierusalim, în rugăciune (1:12-26)
D.	Ziua Cincizecimii şi naşterea Bisericii (2:1-47)
E.	Vindecarea ologului şi cuvântarea lui Petru către poporul Israel (3:1-26)
F.	începutul prigoanelor şi dezvoltarea Bisericii (4:1-7:60)
II. BISERICA ÎN IUDEEA ŞI SAMARIA (8:1-9:31)
A.	Misiunea lui Filip în Samaria (8:1-25)
B.	Filip şi eunucul etiopean (8:26-40)
C.	Convertirea lui Saul din Tars (9:1-31)
III. BISERICA PÂNĂ LA MARGINILE PĂMÂNTULUI (9:32-28:31)
A.	Petru propovăduieşte Evanghelia la Neamuri. (9:32-11:18)
B.	Sădirea bisericii din Antiohia (11:19-30)
C.	Prigoana dezlănţuită de Irod şi moartea acestuia (12:1-23)
D.	Prima călătorie misionară a lui Pavel: Galatia (12:24-14:28)
E.	Conciliul de la Ierusalim (15:1-35)
F.	A doua călătorie misionară a lui Pavel: Asia Mică şi Grecia (15:36-18:22)
G.	A treia călătorie misionară a lui Pavel: Asia Mică şi Grecia (18:23-21:26)
H.	Arestarea lui Pavel şi procesele sale (21:27-26:32)
I.      Călătoria lui Pavel la Roma şi naufragiul (27:1-28:16)
J.      Arestul la domiciliu al lui Pavel şi mărturia dată iudeilor din Roma
(28:17-31)
Comentariu

I.   BISERICA LA IERUSALIM
(Cap. 1-7)
A. Domnul înviat făgăduieşte Duhul
(1:1-5)
1:1 Cartea Fapte începe cu o rememora-
re. Preaiubitul medic Luca îi mai adresase
lui Teofil o lucrare, cunoscută astăzi sub
denumirea de Evanghelia după Luca (vezi
Lu. 1:1-4). în ultimele versete din acea
evanghelie, Luca îi spusese lui Teofil că la
scurt timp înainte de înălţarea Domnului
Isus la cer, El le făgăduise ucenicilor Săi că
vor fi botezaţi cu Duhul Sfânt (Lu. 24:48-
53).
Acum Luca îşi propune să continue firul
naraţiunii, drept care recurge la această
înălţătoare făgăduinţă ca punct de plecare—
fapt cât se poate de nimerit, întrucât în acea
făgăduinţă a Duhului se află în faţă toate
biruinţele spirituale desfăşurate în cartea
Faptelor Apostolilor. Luca îşi numeşte
evanghelia drept cea dintâi carte a mea
(sau „relatare"). în ea el consemnase tot ee
a început Isus să facă şi să înveţe pe
oameni. în Fapte el continuă consemnarea

lucrurilor pe care a continuat Isus să le facă
şi să-i înveţe pe oameni prin Duhul Sfânt,
după înălţarea Sa la cer.
Observaţi că lucrarea Domnului a cu-
prins ambele aspecte: „să facă şi să înveţe".
Cu alte cuvinte, nu se rezuma la chestiuni
de doctrină, lipsite de elemente practice, nici
nu sublinia crezul, în dauna conduitei. Mân-
tuitorul a fost întruchiparea tuturor învăţătu-
rilor Sale, trăind în practică tot ce propovă-
duia.
1:2 Teofil îşi va fi amintit că prima
carte a lui Luca s-a încheiat cu relatarea
înălţării la Cer a Mântuitorului. De aseme-
nea el îşi va fi amintit duioasele îndemnuri
şi îndrumări pe care le-a dat Domnul apos-
tolilor Săi înainte de a pleca din mijlocul
lor.
1:3 Timp de patruzeci de zile câte s-au
scurs între învierea Sa şi înălţarea la Cer,
Domnul S-a arătat ucenicilor Săi, oferindu-
le dovezi de netăgăduit că El a înviat cu
trupul (vezi loan 20:19, 26; 21:1, 14).
în tot acest timp, El a discutat cu ei
despre împărăţia lui Dumnezeu. Principala
Lui preocupare nu era în legătură cu lumea

396

Faptele Apostolilor

aceasta, ci cu domeniul sau sfera în care
Dumnezeu este recunoscut ca Rege.
împărăţia nu trebuie confundată cu
biserica. Domnul Isus S-a oferit pe Sine
naţiunii Israel ca Rege, dar a fost respins
(Mat. 23:37). Prin urmare, împărăţia Sa
literală pe pământ a fost amânată până când
Israel se va pocăi şi-L va primi ca Mesia
(Fapte 3:19-21).
In perioada actuală, Regele este absent.
Dar El este reprezentat aici prin împărăţia
Sa invizibilă de pe pământ (Col. 1:13),
împărăţie alcătuită din toţi cei ce mărturisesc
loialitate şi supunere faţă de El (Mat. 25:1-
12). într-o privinţă, împărăţia se compune
din toţi cei ce se numesc creştini, acesta
fiind aspectul ei exterior (Mat. 13:1-52). Dar
în ce priveşte realitatea ei lăuntrică, împără-
ţia îi cuprinde pe toţi cei care s-au născut
din nou (loan 3:3, 5). împărăţia în starea
ei actuală este descrisă în parabolele de la
Matei 13.
Biserica este însă un concept cu totul
nou. Ea nu a făcut obiectul profeţiilor Ve-
chiului Testament (Ef. 3:5). Biserica este
alcătuită din toţi credincioşii de la Rusalii
până la Răpire. Ca mireasă a lui Cristos,
biserica va domni împreună cu El în Mile-
niu şi va împărtăşi pe veci slava Lui. Cris-
tos Se va întoarce ca Rege la sfârşitul Marii
Strâmtorări; îşi va nimici duşmanii şi-şi va
întemeia domnia Sa neprihănită peste tot
pământul (Ps. 72:8).
Deşi domnia Sa cu sediul la Ierusalim
va dura doar o mie de ani (Apo. 20:4),
împărăţia este eternă în sensul că toţi
duşmanii lui Dumnezeu vor fi fost nimiciţi
iar El va domni în veci, în rai, fără nici o
opoziţie sau interferenţă (2 Pet. 1:11).
1:4 Luca descrie apoi întâlnirea Domnu-
lui cu ucenicii Săi, adunaţi într-o încăpere
din Ierusalim. Răscumpărătorul înviat le-a
poruncit să rămână în Ierusalim. Dar oare
de ce tocmai în Ierusalim — în acest oraş
detestat, plină de ură, violenţă şi prigoană?
în Ierusalim, pentru că acolo se va îm-
plini făgăduinţa Tatălui. Duhul Sfânt va veni
chiar în oraşul în care a fost răstignit Mân-
tuitorul. Prezenţa Duhului avea să aducă
mărturie privitoare la respingerea de către
om a Fiului lui Dumnezeu. Duhul adevăru-
lui avea să găsească vinovată lumea cu
privire la păcat, neprihănire şi judecată —
şi toate acestea aveau să se petreacă în
Ierusalim. Iar ucenicii aveau să primească
Duhul Sfânt în oraşul în care ei înşişi L-au
părăsit pe Domnul, fugind pentru a-şi salva

viaţa. Ei aveau să fie întăriţi acum şi împu-
terniciţi chiar în locul în care dăduseră
dovadă de atâta slăbiciune şi laşitate.
Ucenicii mai auziseră din gura Mântui-
torului despre Făgăduinţa Tatălui. în tot
timpul lucrării Sale pământeşti, dar mai ales
în Discursul din Camera de Sus, Domnul le
spusese despre Mângâietorul, care avea să
vină (vezi Luca 24:49; loan 14:16, 26;
15:26; 16:7, 13).
1:5 Acum, la ultima Sa întîlnire cu ei,
Domnul reia Promisiunea. Unii, dar nu toţi,
fuseseră deja botezaţi cu apă de către loan.
Dar botezul lui loan fusese extern şi fizic în
caracter. Nu după multe zile2 ei vor fi bote-
zaţi cu Duhul Sfânt. Acest botez va fi lăun-
tric şi spiritual. Primul botez i-a identificat
în exterior cu acea părticică a poporului
Israel care s-a pocăit. Al doilea botez avea
să-i introducă în sânul bisericii, care este
Trupul lui Cristos, împuternicindu-i în ve-
derea slujirii.
Isus a promis că ei vor fi botezaţi cu
Duhul nu după multe zile de la întâlnirea Sa
cu ei, dar nu se pomeneşte nimic despre
botezul în foc (Mat. 3:11, 12; Luca 3:16,
17). Acesta este un botez al judecăţii, desti-
nat în exclusivitate necredincioşilor, ce
urmează să aibă loc în viitor.
B. Mandatul încredinţat de Domnul
apostolilor, înainte de a Se sui la Cer
(1:6-11)
1:6 Poate că incidentul relatat aici a avut
loc pe Muntele Măslinilor, în direcţia Beta-
niei. Nu a fost însă locul de pe care S-a suit
Domnul la Cer (Luca 24:50, 51).
Ucenicii se gândiseră la venirea Duhului.
Ei şi-au adus aminte că profetul Ioel vorbise
despre revărsarea Duhului în legătură cu
slăvită domnie a lui Mesia (Ioel 2:28) Prin
urmare ei au conchis că Domnul îşi va
întemeia împărăţia degrabă, întrucât spuse-
se la început că Duhul va veni „nu după
multe zile". întrebarea lor denotă că ei tot
mai credeau că Cristos îşi va întemeia o
împărăţie literală, pe pământ, în viitorul
apropiat.
1:7 Domnul nu i-a corectat pentru faptul
că se aşteptau ca El să domnească în chip
fizic, literal pe pământ, căci o atare nădejde
era justificată. El le-a spus doar că nu pot
cunoaşte când anume va veni împărăţia Sa.
Data acesteia fusese fixată exclusiv de
autoritatea Tatălui iar El nu voia ca ea să
fie cunoscută. Era o informaţie ce-I aparţi-
nea Lui în exclusivitate.

Faptele Apostolilor

397

Sintagma „vremuri sau soroace" se
referă în înţelesul biblic la diversele eveni-
mente prezise de Dumnezeu ce urmează să
se întâmple în legătură cu poporul Israel.
Provenind din fond iudaic, ucenicii înţele-
geau cu uşurinţă această formă de exprima-
re, dându-şi seama că se referă la zilele de
importanţă crucială dinaintea şi de după
întemeierea domniei de o mie de ani a lui
Cristos pe pământ.
1:8 După ce le-a suprimat curiozitatea
cu privire la data când va începe această
împărăţie, Domnul Isus le-a îndreptat atenţia
spre un lucru de o valabilitate mult mai
apropiată: natura şi aria de răspândire a
misiunii lor. Cât priveşte natura acesteia:
ucenicii urmau să fie martori; cât priveşte
aria ei de răspândire: ucenicii aveau să fie
martori în Ierusalim şi în toată Iudeea şi
Samaria, şi până la marginile pământului.
Dar mai întâi ei trebuiau să primească
putere — adică puterea Duhului Sfânt.
Această putere este elementul indispensabil,
care însoţeşte mărturia creştină. Oricât de
talentat şi de educat ar fi cineva, oricâtă
experienţă ar fi dobândit, dacă nu are aceas-
tă putere spirituală, lucrarea sa nu are
eficacitate. Pe de altă parte, s-ar putea ca
cineva să nu fi reuşit să frecventeze şcoli
înalte; s-ar putea să nu fie o persoană atră-
gătoare, să nu posede rafinament, având în
schimb puterea Duhului Sfânt. Lumea va
observa negreşit o asemenea persoană, care
se mistuie pentru Domnul, slujindu-L cu
scumpătate. Ucenicii timoraţi aveau nevoie
să primească puterea de a mărturisi; trebu-
iau să fie înzestraţi cu îndrăzneala de a vesti
Evanghelia. Această putere aveau s-o pri-
mească cu ocazia pogorârii Duhului Sfânt
peste ei.
Mărturia lor trebuia să înceapă la Ieru-
salim, acesta fiind locul prestabilit de harul
lui Dumnezeu. Chiar oraşul în care Domnul
nostru a fost răstignit urma să aibă parte
primul de chemarea la pocăinţă şi credinţă
în Domnul Isus Cristos.
Apoi venea rândul Iudeii, respectiv
regiunii din partea de sud a Palestinei, unde
era concentrată majoritatea iudeilor, având
ca centru oraşul Ierusalim.
Apoi urma Samaria, regiunea din cen-
trul Palestinei, locuită de acea populaţie
detestată, de descendenţă mixtă, cu care
iudeii nu aveau nici un fel de relaţii.
Şi, la urmă, venea lumea — în hotarele
ei cunoscute la ora aceea, respectiv ţările
Neamurilor, care până atunci fuseseră exclu-

se de la privilegiul religios. în acest tipar de
cercuri concentrice tot mai cuprinzătoare se
desfăşoară întreaga istorie descrisă de Fap-
tele Apostolilor, după cum urmează:
1.	Mărturia la Ierusalim (cap. 1-7)
2.	Mărturia în Iudeea şi Samaria (8:1-
9:31)
3.	Mărturia până la marginile pământului
(9:32-28:31)
1:9 De îndată ce Mântuitorul le-a dat
ucenicilor Săi împuternicirea divină, El a
fost luat la cer. Asta e tot ce spune Scriptu-
ra, că El a fost luat la cer şi un nor L-a
ascuns din ochii lor. Cu câtă simplitate şi
reţinere descrie Biblia un eveniment atât de
spectaculos! Or, tocmai tonul acesta reţinut
cu care relatează autorii umani ai Scripturii
evenimente extraordinare atestă inspiraţia
Cuvântului lui Dumnezeu. în mod obişnuit,
oamenii nu dau dovadă de asemenea reţine-
re când au de a face cu evenimente atât de
cutremurătoare.
1:10 Din nou, fără nici o expresie de
uimire sau şocare, Luca descrie apariţia
celor doi bărbaţi îmbrăcaţi în alb, care,
evident, erau fiinţe îngereşti, cărora li s-a
îngăduit să apară pe pământ în chip de
oameni. Poate că au fost aceiaşi îngeri ce au
apărut la mormânt, după învierea Domnului
(Luca 24:4).
1:11 Mai întâi îngerii li se adresează
ucenicilor cu salutul: bărbaţi galileeni. Din
câte ştim, cu excepţia lui Iuda Iscarioteanul,
toţi ucenicii proveneau dintr-un ţinut situat
la vest de Marea Galileii.
Apoi îngerii i-au trezit din visarea lor,
căci ucenicii rămăseseră cu privirile aţintite
spre cer. De ce aveau privirile aţintite spre
cer? Datorită îndurerării din inima lor, dintr-
un gest de închinăciune sau uimire? Negre-
şit toate trei elementele erau prezente, dar
mai cu seamă îndurerarea, fapt pentru care
li se aduce un cuvânt de mângâiere. Cristos
cel înălţat la cer va veni din nou!
Găsim aici promisiunea clară a venirii a
doua a Domnului, pentru a-Şi întemeia îm-
părăţia pe pământ. Nu răpirea este avută a-
ici în vedere, ci venirea Sa pentru a domni.
1 .El va reveni pe
Muntele Măslinilor
(Zah. 14:4)
2. El va reveni
personal
(Mal. 3:1)
1.	El S-a suit la cer
de pe Muntele
(v. 12)
2.	El S-a suit personal
1.	
398

Faptele Apostolilor

3.	El va re-
veni în mod vi-
zibil (Mat. 24:30)
4.	El va veni pe
norii cerului
(Mat. 24:30)
5.	El va reveni cu
mare putere şi
slavă (Mat. 24:30).

3.	El S-a suit în mod
vizibil.
4.	El a fost acoperit
de un nor (v. 9)
5.	El S-a suit în slavă.
C. Ucenicii aşteaptă la Ierusalim,
în rugăciune (1:12-26)
1:12 La Luca 24:52 ucenicii s-au întors
la Ierusalim cu mare bucurie. „Lumina des-
prinsă din dragostea lui Dumnezeu a aprins
inimile acestor oameni, făcând să străluească
feţele lor, în pofida valului de necazuri ce-i
înconjura."
Ei au parcurs un drum nu prea lung, de
vreun kilometru şi ceva, de la muntele
numit al Măslinilor, trecând valea Chedron
şi pătrunzând în oraş. Era distanţa maximă
pe care o puteau străbate iudeii într-o zi de
Sabat, în perioada Noului Testament.
1:13 Odată ajunşi în oraş, s-au suit în
odaia de sus, unde stăteau de obicei.
Duhul lui Dumnezeu redă aici numele
ucenicilor pentru a patra şi ultima oară
(Mat. 10:2-4; Marcu 3:16-19; Luca 6:14-
16), cu o importantă omisiune: numele lui
Iuda Iscarioteanul lipseşte de pe listă, întru-
cât trădătorul se dusese între timp la meri-
tata-i pierzare.
1:14 Ucenicii s-au strâns laolaltă într-un
cuget. Sintagma aceasta, ce apare de un-
sprezece ori în cartea Fapte, este una din
cheile ce dezleagă secretul binecuvântării.
Acolo unde fraţii trăiesc în unitate, Dumne-
zeu îşi revarsă binecuvântarea — acolo este
viaţă îmbelşugată, pe veci (Ps. 133).
Găsim a doua cheie în cuvintele: stăru-
iau... în rugăciune. Şi astăzi, ca pe vremea
aceea, Dumnezeu lucrează atunci când
oamenii Lui se roagă. De obicei însă nouă
ne place să facem orice numai să nu ne
rugăm. Dar numai atunci când aşteptăm
înaintea lui Dumnezeu, stăruind în rugăciu-
ne fierbinte, plină de încredere, rostită fără
grabă, în unire cu alţi credincioşi, puterea şi
energia extraordinară a Duhului lui Dumne-
zeu se revarsă peste noi.
Nu se poate sublinia îndeajuns că unita-
tea şi rugăciunea au fost elementele care au
precedat Rusaliile.
împreună cu ucenicii erau câteva femei
ale căror nume nu sunt menţionate (probabil
cele care îl urmaseră pe Isus); de asemenea

şi Maria mama Iui Isus şi... fraţii Lui.
Câteva elemente de mare interes se degajă
din acest verset:
1.	Aici este menţionată pentru ultima oară
Maria în Noul Testament — constitu-
ind, negreşit, „o formă tăcută de protest
împotriva Mariolatriei". Ucenicii nu i se
rugau ei, ci cu ea. Ea aştepta împreună
cu ei să primească darul Duhului Sfânt.
2.	Maria este numită mama lui Isus, dar
nu „mama lui Dumnezeu". Isus este
numele Domnului nostru în ipostaza Sa
umană. întrucât, ca om, El s-a născut
din Maria, e normal ca ea să se nu-
mească mama Iui Isus. Dar nicăieri în
Biblie nu vom găsi expresia „mama lui
Dumnezeu". Deşi Isus Cristos este cu
adevărat  Dumnezeu,   este   inexact  şi
absurd, din punct de vedere doctrinar, să
ne referim la Dumnezeu ca şi cum ar
avea o mamă umană. Ca Dumnezeu, El
există din toată veşnicia.
3.	Faptul că sunt pomeniţi fraţii lui Isus,
după ce este menţionată Maria, face
probabil ca aceştia să fi fost chiar fiii
Măriei şi fraţii vitregi ai lui Isus. Pe
lângă acest verset mai sunt şi altele care
infirmă ideea susţinută de unii potrivit
căreia Maria ar fi rămas de-a pururea
fecioară, nemainăscând nici un copil
după naşterea lui Isus (vezi, de pildă:
Mat. 12:46; Marcu 6:3; loan 7:3, 5; 1
Cor. 9:5; Gal. 1:19. Vezi şi Ps. 69:8).
1:15 într-o zi, pe când erau adunaţi circa
o sută douăzeci de ucenici, Petru a fost
călăuzit de Duhul Sfânt să le aducă aminte
de Scripturile din Vechiul Testament care se
ocupă de cel ce îl va trăda pe Mesia.
1:16,17 De la început, Petru menţionea-
ză că o anumită profeţie scrisă de David cu
privire Ia Iuda... trebuia să se împlinească.
Dar înainte de a cita această Scriptură, el
le aminteşte că deşi Iuda fusese unul dintre
cei doisprezece şi luase parte la misiunea lor
apostolică, el a servit de călăuză celor care
L-au arestat pe Isus. Observaţi tonul ponde-
rat cu care descrie Petru acest act nespus de
mârşav. Iuda a devenit trădător din propria
sa opţiune, pentru că aşa a decis el să facă,
împlinind astfel profeţiile privitoare la cel
care avea să-L vândă pe Domnul în mâna
vrăjmaşilor Săi.
1:18,19 Aceste două versete sunt tratate
ca o paranteză inserată de Luca, nefacând
parte din mesajul lui Petru. Ele completează
tabloul istoric cu faptele privitoare la Iuda

Faptele Apostolilor

399

până în momentul morţii sale, pregătind
astfel terenul pentru numirea succesorului
său.
Nu există nici o contradicţie între modul
în care se arată aici că a murit Iuda şi cel
consemnat la Matei 27:3-10. Matei spune că
după ce a returnat cei treizeci de arginţi
preoţilor celor mai de seamă şi bătrânilor, a
ieşit afară şi s-a spânzurat. Preoţii cei mai
de seamă au cumpărat apoi un loc de îngro-
pare pentru străini cu aceşti bani.
Aici la Fapte Luca spune că Iuda a
cumpărat un ogor cu banii respectivi şi că
a căzut cu capul înainte... şi i s-au vărsat
măruntaiele.
Prin comasarea celor două relatări,
constatăm că tranzacţia cumpărării terenului
a fost aranjată de preoţii cei mai de seamă.
Dar Iuda a cumpărat ogorul în sensul că
plata s-a făcut cu banii lui iar preoţii au fost
doar agenţii lui imobiliari. El s-a spânzurat
de un pom din cimitir, dar probabil ştrean-
gul s-a rupt, proiectând trupul său cu capul
în jos, provocându-i despicarea.
După ce a ajuns să fie cunoscut acest
incident în Ierusalim, Ogorul Olarului a
căpătat denumirea de Akel Dama, adică
„Ogorul Sângelui" în limba aramaică.
1:20 în acest verset este reluat mesajul
lui Petru, după explicaţia gen paranteză dată
de Luca în versetele 18 şi 19. Mai întâi
Petru arată că David s-a referit la trădătorul
lui Isus în versetul 25 din Psalmul 69:
„Locuinţa lui să rămână pustie şi nimeni
să nu locuiască în ea."3
Apoi el ajunge la profeţia ce urma să se
împlinească acum: „Slujba să i-o ia altul"
(Ps. 109:8). Apostolul Pavel a înţeles prin
aceasta că după trădarea lui Iuda, ei trebuiau
să-1 numească pe altul care să-i preia slujba.
Ce îmbărbătare e să constatăm grija lui
Petru de a asculta de cuvântul lui Dum-
nezeu!
1:21, 22 Indiferent cine era ales, el
trebuia să întrunească două condiţii:
1.	Trebuia să fie unul care i-a însoţit pe
ucenici în cei trei ani de lucrare publică
ai lui Cristos — de la botezul Său efec-
tuat de către loan şi până la înălţarea la
cer a Domnului.
2.	Trebuia să poată aduce mărturie res-
ponsabilă despre învierea Domnului.
1:23-26 Au fost propuse numele a doi
bărbaţi care întruneau cerinţele specificate
mai sus: Iosif... numit şi Iust şi Marias.
Care dintre ei trebuia ales? Apostolii au
încredinţat problema în mâna Domnului,

cerându-I Lui să le descopere pe care trebu-
ie să-1 aleagă. Apoi au tras Ia sorţi şi
Matias a fost indicat drept succesorul nime-
rit al lui Iuda, care se dusese unde îi era
locul, adică în pierzare veşnică.
Două întrebări se ridică în mod inevita-
bil în acest punct:
1.	Au procedat ucenicii corect când l-au
numit pe Matias? Trebuia ei oare să fi
aşteptat până când Dumnezeu avea să-1
ridice pe apostolul Pavel să completeze
postul de apostol rămas vacant?
2.	A fost oare corect ca ei să tragă la sorţi
pentru a discerne voia lui Dumnezeu?
Cât priveşte prima întrebare: nu se consem-
nează nimic din care să reiasă că ucenicii ar
fi procedat greşit. Ei stăruiseră multă vreme
în rugăciune; căutaseră să asculte de Cu-
vântul lui Dumnezeu, Scriptura; şi se pare
că erau uniţi într-un singur cuget cu privire
la alegerea unui succesor pentru Iuda. Mai
mult, misiunea lui Pavel a avut un caracter
cu totul aparte faţă de cea a celor doispreze-
ce şi nu se face nici o sugestie că el ar fi
încercat să-1 înlocuiască pe Iuda. Cei doi-
sprezece fuseseră împuterniciţi de Isus pe
pământ să predice către poporul Israel, în
timp ce Pavel a fost chemat să slujească
Neamurile, la care a fost trimis de Cristos,
pe când Domnul Se afla deja în glorie.
Cât priveşte tragerea la sorţi, metoda
aceasta de aflare a voii divine era recunos-
cută de Vechiul Testament: „Se aruncă
sorţul în poala hainei, dar orice hotărâre
vine de la Domnul" (Prov. 16:33).
Se pare că alegerea lui Matias prin
tragere la sorţi a fost aprobată de Domnul,
deoarece apostolii au fost numiţi după aceea
cu cuvintele: „cei doisprezece" (vezi Fapte
6:2).
RUGĂCIUNEA ÎN CARTEA
FAPTELOR APOSTOLILOR
Cartea Fapte constituie un studiu al
rugăciunii eficace. Deja în capitolul 1 i-am
văzut pe ucenici rugându-se în două ocazii
diferite. Apoi rugăciunea rostită în odaia de
sus, după înălţarea la cer a Domnului, îşi
primeşte răspunsul la Rusalii. Rugăciunea
îor pentru călăuzire în alegerea unui succe-
sor al lui Iuda a primit răspuns atunci când
sorţul a căzut asupra lui Matias. Şi tiparul
continuă în toată cartea Fapte.
Cei care au fost convertiţi în ziua de
Rusalii au stăruit în rugăciune (2:42). Ver-
setele următoare (43-47) descriu condiţiile
ideale care au guvernat în această părtăşie

400

Faptele Apostolilor

marcată de rugăciune.
După eliberarea lui Petru şi a lui loan
din închisoare, credincioşii s-au rugat cu
îndrăzneală (4:29). Urmarea a fost că locul
respectiv s-a cutremurat, iar ei au fost um-
pluţi cu toţii cu Duhul Sfânt şi au vestit
cuvântul lui Dumnezeu cu îndrăzneală
(4:31).
Cei doisprezece au propus să se aleagă
şapte bărbaţi care să se ocupe de problemele
de ordin financiar, pentru ca ei înşişi să se
poată consacra mai mult rugăciunii şi vesti-
rii Cuvântului (6:3, 4). Apoi apostolii s-au
rugat şi şi-au pus mâinile peste cei şapte
(6:6). Versetele care urmează arată minuna-
tele biruinţe pe care le-au repurtat pentru
cauza Evangheliei (6:7, 8).
Ştefan s-a rugat când era pe punctul de
a fi martirizat (7:60). Capitolul 9 consem-
nează răspunsul la rugăciunea aceea, res-
pectiv convertirea unuia dintre cei ce asista-
seră la martirajul său, Saul din Tars.
Petru şi loan s-au rugat pentru samarite-
nii care au crezut, urmarea fiind că aceştia
au primit Duhul Sfânt (8:15-17).
Petru s-a rugat la Iopa şi Dorea a înviat
(9:40). Urmarea a fost că mulţi au crezut în
Domnul (9:42).
Sutaşul neevreu Corneliu s-a rugat (10:2)
iar rugăciunile lui s-au suit ca o aducere
aminte înaintea lui Dumnezeu (10:4). Un
înger i-a apărut într-o vedenie, instruindu-1
să trimită după un om pe nume Simon Petru
(10:5). A doua zi Petru s-a rugat (10:9) şi
rugăciunea lui a fost ascultată, prin vedenia
cerească ce 1-a pregătit să deschidă uşile
împărăţiei pentru Corneliu şi ceilalţi neevrei
(10:10-48).
Când Petru a fost întemniţat, creştinii s-
au rugat stăruitor pentru el (12:5) şi Dum-
nezeu le-a dăruit un răspuns miraculos la
rugăciunea lor, eliberându-1 din închisoare
— spre uimirea celor care s-au rugat pentru
eliberarea lui (12:6-17).
Profeţii şi învăţătorii din Antiohia au
postit şi s-au rugat (13:3), lansând astfel
prima călătorie misionară a lui Pavel şi Bar-
naba. S-a afirmat că „aceasta a fost cea mai
mare campanie de rugăciune care a existat
vreodată, deoarece efectele ei s-au resimţit
până la marginile pământului, ajungând
până la noi, prin misionarii Pavel şi Barna-
ba."
La întoarcere, poposind în Listra, Iconi-
um şi Antiohia, Pavel şi Barnaba s-au rugat
pentru cei care au crezut (14:23). Unul
dintre aceştia era Timotei, care, probabil, ca

răspuns la aceste rugăciuni, s-a alăturat lui
Pavel şi Sila în a doua lor călătorie misio-
nară.
în închisoarea din Filipi, rugăciunile
rostite de Pavel şi Sila la miezul nopţii au
primit răspuns, producându-se un cutremur
de pământ, urmarea fiind convertirea temni-
cerului şi a familiei acestuia (16:25-34).
Pavel s-a rugat împreună cu bătrânii
bisericii din Efes la Milet (20:36), prilejuind
acea mişcătoare manifestaţie de afecţiune
pentru el, îmbinată cu întristarea pentru
faptul că nu aveau să-1 mai vadă în viaţa
aceasta.
Creştinii din Tir s-au rugat cu Pavel pe
malul mării (21:5) şi aceste rugăciuni ne-
greşit l-au însoţit pe Pavel în drumul său la
Roma, unde a fost executat.
Anterior naufragiului corăbiei la bordul
căreia a călătorit, Pavel s-a rugat în public,
mulţumind lui Dumnezeu pentru masă —
fapt care a înviorat echipajul şi pasagerii
corăbiei (27:35, 36).
Pe insula Malta, Pavel s-a rugat pentru
tatăl bolnav al guvernatorului, urmarea fiind
vindecarea miraculoasă a pacientului (28:8).
Aşadar, reiese limpede că rugăciunea a
fost atmosfera în care a vieţuit biserica
primară. Şi atunci când creştinii s-au rugat,
Dumnezeu a lucrat!ţ
D. Ziua de Rusalii şi naşterea Bisericii
(2:1-47)
2:1 Sărbătoarea Rusaliilor, întruchipând
turnarea Duhului Sfânt, a avut loc la cinci-
zeci de zile după Sărbătoarea Primelor
Roade, care simboliza învierea lui Cristos.
Cu ocazia acestor Rusalii, ucenicii erau cu
toţii într-un singur cuget, în acelaşi loc.
Unul dintre subiectele pe care l-au discutat
ei, probabil, a fost pe marginea unui text din
Vechiul Testament care se ocupă de Sărbă-
toarea Cincizecimii (vezi Lev. 23:15, 16 de
pildă). Sau poate că au cântat Psalmul 133,
„Ce bine este să locuiască fraţii împreună,
în unitate!"4
2:2 Venirea Duhului a presupus trei
elemente: sunet, aspect vizibil şi experimen-
tarea unei minuni. Sunetul venit din cer a
umplut întreaga casă, fiind ca vâjâitul unui
vânt puternic. Vântul este unul din cele
câteva tipuri fluide ce se referă la Duhul
Sfânt (untdelemntul, focul şi apa), relevând
suveranitatea Sa, modul Său imprevizibil de
a se mişca.
2:3 Elementul vizibil a constat din
limbile despicate, ca de foc, ce s-au odihnit

Faptele Apostolilor

401

peste fiecare dintre ucenici. Nu se spune că
au fost limbi de foc, ci „ca de foc".
Fenomenul acesta nu trebuie confundat
cu botezul focului. Deşi botezul Duhului şi
botezul focului sunt menţionate în acelaşi
enunţ (Mat. 3:11, 12; Luca 3:16, 17), ele
constituie două evenimente separate şi
distincte. Primul este un botez al binecu-
vântării, al doilea al judecăţii. Primul i-a
afectat pe credincioşi, al doilea îi va afecta
pe necredincioşi. Prin intermediul primului,
credincioşii au fost umpluţi şi împuterniciţi,
înflinţându-se Biserica, pe când al doilea va
fi instrumentul prin care vor fi nimiciţi
necredincioşii.
Când loan Botezătorul s-a adresat unui
grup mixt de oameni, alcătuit şi din credin-
cioşi, şi din necredincioşi (vezi Mat. 3:6, 7),
el a spus că Cristos îi va boteza cu Duhul
Sfânt şi cu foc (Mat. 3:11). în schimb, când
s-a adresat doar celor care s-au pocăit cu
adevărat (Marcu 1:5), el a spus că Cristos
îi va boteza cu Duhul Sfânt (Marcu 1:8).
Care să fie atunci sensul limbilor despi-
cate, ca de foc, de la Fapte 2:3? Limbile se
referă negreşit la vorbire şi probabil la darul
miraculos al capacităţii de a vorbi în alte
limbi, pe care apostolii urmau să-1 primeas-
că la timpul potrivit. Iar focul ar putea fi o
referire la Duhul Sfânt, ca sursă a acestui
dar, descriind, în acelaşi timp, şi propovă-
duirea plină de râvnă şi foc sfânt ce avea să
urmeze.
Gândul unei rostiri pline de entuziasm
pare foarte nimerit, deoarece entuziasmul
este condiţia normală a unei vieţi pline de
Duhul, urmarea ei inevitabilă fiind mărturi-
sirea lui Cristos.
2:4 Cât priveşte elementul al treilea,
miracolul ce l-au trăit ucenicii la Rusalii,
acesta a constat în umplerea pe care adus-o
Duhul Sfânt, urmată de vorbirea în alte
limbi.
Până în acest moment, Duhul lui Dum-
nezeu fusese cu ucenicii, dar de acum înco-
lo El avea să locuiască în ei (loan 14:17).
Astfel versetul marchează un important
punct de cotitură în relaţiile Duhului cu
oamenii. în Vechiul Testament Duhul a
venit peste oameni, dar nu ca o prezenţă
necurmată, nu ca să locuiască în ei (Ps.
51:11). începând însă cu ziua de Rusalii,
Duhul lui Dumnezeu a locuit permanent în
oamenii lui Dumnezeu — cu alte cuvinte,
El a venit ca să rămână (loan 14:16).
în ziua de Rusalii credincioşii nu numai
că au avut prezenţa Duhului, care a început

să locuiască în ei, ci au şi fost umpluţi cu
El. Duhul lui Dumnezeu vine să locuiască
în noi în clipa în care suntem mântuiţi, dar
pentru a fi umpluţi cu Duhul, trebuie să
studiem Cuvântul, să petrecem timp în
rugăciune şi meditaţie şi să trăim în asculta-
re de Domnul.5 Dacă umplerea Duhului ar
fi garantată automat în vremea noastră,
atunci nu ni s-ar mai fi dat îndemnul: „Fiţi
umpluţi cu Duhul!" (Ef. 5:18).
Venirea Duhului Sfânt în ziua de Rusalii
i-a constituit de asemenea pe ucenici în
Biserică, Trupul lui Cristos.
Căci prin Duhul am fost botezaţi cu
toţii, într-un singur trup — fie iudei, fie
greci, fie sclavi, fie oameni liberi — şi am
fost făcuţi să bem din acelaşi Duh (1 Cor.
12:13). Prin urmare, evreii şi neevreii cre-
dincioşi deveneau un singur om în Cristos
Isus şi mădulare ale aceluiaşi Trup (Ef.
2:11-22).
Ucenicii au fost de asemenea umpluţi cu
Duhul Sfânt, începând să vorbească în alte
limbi, după cum le dădea Duhul rostire. Din
versetele care urmează, rezultă clar că ei au
primit puterea miraculoasă de a vorbi în
limbi străine autentice, pe care nu le-au
învăţat niciodată. Nu a fost o rostire de
cuvinte fără noimă sau cuprinsă de extaz, ci
vorbirea în limbi existente, cunoscute şi
vorbite în alte părţi ale lumii. Darul limbi-
lor a fost unul din seninele sau minunile de
care S-a folosit Dumnezeu pentru a aduce
mărturie adevărului rostit de apostoli în
mesajul propovăduit de ei (Ev. 2:3, 4). în
acelaşi timp, trebuie să avem în vedere
faptul că Noul Testament nu exista sub
formă scrisă la acea dată. Dar, întrucât în
vremea noastră avem la dispoziţie, sub
formă scrisă, toată revelaţia lui Dumnezeu,
cuprinsă în Biblie, Cuvântul Său, nevoia
darului limbilor a trecut, în mare măsură
(deşi, se subînţelege că Duhul suveran al lui
Dumnezeu încă se poate folosi de acest dar
al limbilor, dacă găseşte de cuviinţă).
Apariţia limbilor în ziua de Rusalii nu
trebuie să constituie o dovadă că limbile
trebuie neapărat să însoţească darul Duhului.
Dacă aşa ar sta lucrurile, de ce nu se pome-
neşte de limbi în legătură cu:
1.	Convertirea celor trei mii de la Fapte
2:41?
2.	Convertirea celor cinci mii (Fapte 4:4)?
3.	Primirea Duhului Sfânt de către samari-
teni (Fapte 8:17)?
în realitate, singurele cazuri de vorbiri în
limbi pe care le mai întâlnim în cartea

402

Faptele Apostolilor

Fapte sunt următoarele:
1.	Cu prilejul convertirii unor neevrei în
casa lui Corneliu (Fapte 10:46).
2.	Cu prilejul rebotezătorii ucenicilor lui
loan la Efes (Fapte 19:6).
înainte de a părăsi versetul 4, trebuie să
precizăm că există serioase deosebiri de
vederi în rîndurile cercetătorilor Bibliei cu
privire la întregul subiect al botezului Du-
hului Sfânt, atât în ce priveşte stabilirea
numărului de câte ori a avut acesta loc, cât
şi cu privire la rezultatele care decurg din
el.
Cât priveşte frecvenţa acestui botez, unii
sunt de părere că:
1.	A avut loc numai o singură dată — la
Rusalii, când s-a constituit Trupul lui
Cristos, Biserica. Prin urmare, toţi cre-
dincioşii au fost cuprinşi în efectele
acestui botez.
2.	După alţii, ar fi avut loc în trei sau patru
etape — la Rusalii (cap. 2); în Samaria
(cap. 8); în casa lui Corneliu (cap. 10);
la Efes (cap. 19).
3.	Alţii susţin că acest botez are loc ori de
câte ori este mântuit cineva.
Cât priveşte efectele sale în viaţa per-
soanelor individuale, unii susţin că botezul
Duhului Sfânt ar fi ceea ce ei au numit
drept „a doua lucrare a harului", ce ar avea
loc după convertire şi ar duce la o sfinţire
mai mult sau mai puţin completă. După cum
s-a arătat deja, botezul Duhului Sfânt este
acea operaţie prin care credincioşii au fost:
1.	încorporaţi în biserică (1 Cor. 12:13).
2.	înzestraţi cu putere (Fapte 1:8).
2:5-13 Iudei, bărbaţi evlavioşi se adu-
naseră în Ierusalim din toate colţurile lumii
cunoscute până la acea dată, pentru a parti-
cipa la sărbătoarea Cincizecimii (numită în
româneşte şi Rusaliile, n.tr.). Când au auzit
aceştia zvonul privitor la cele întâmplate, s-
au adunat la casa unde se aflau apostolii. Se
constată că atunci, ca şi în vremea noastră,
oamenii erau atraşi oriunde Duhul lui Dum-
nezeu era la lucru.
Până când a ajuns mulţimea la casa
respectivă, apostolii au început deja să
vorbească în limbi. Spre uimirea lor, vizita-
torii i-au auzit pe aceşti ucenici galileeni
vorbind într-o diversitate de limbi străine.
Miracolul s-a manifestat asupra vorbitorilor,
nu a ascultătorilor. Aceştia, fie că erau iudei
din naştere, fie prozeliţi, care s-au convertit
la iudaism, fie că veneau din est, fie din
vest, din nord sau din sud, fiecare auzea
descrise lucrările măreţe ale lui Dumnezeu

în limba sa proprie. Cuvântul limbă este
traducerea termenului dialektos din textul
grec, care a ajuns la noi sub forma de „dia-
lect" (cu înţelesul de „grai" sau ramificaţie
teritorială a aceleiaşi limbi, n.tr.).
Este foarte răspândită opinia potrivit
căreia darul limbilor la Rusalii a avut drept
scop vestirea simultană a Evangheliei către
reprezentanţi ai mai multor Neamuri. Unul
din susţinătorii acestei păreri se exprimă
astfel: „Dumnezeu a dat legea Sa într-o
singură limbă, unui singur neam, dar evan-
ghelia Sa a dat-o în toate limbile, tuturor
neamurilor."
Totuşi textul biblic propriu-zis nu spriji-
nă această opinie. Cei care au vorbit în
limbi au vestit minunatele lucrări ale lui
Dumnezeu (2:11). Acesta a fost un semn
destinat poporului Israel (1 Cor. 14:21, 22),
având menirea de a stârni uimire şi minuna-
re, în schimb, Petru a predicat Evanghelia
într-o limbă pe care, dacă nu chiar toţi,
atunci cei mai mulţi dintre ascultătorii săi o
înţelegeau.
Răspunsul ascultătorilor la auzul acestor
limbi a fost divers. Unii păreau profund
interesaţi de ceea ce auzeau, pe când alţii i-
au învinuit pe apostoli că sunt plini de vin
nou. Ucenicii se aflau într-adevăr sub o
influenţa din afară, independentă de puterea
lor, care era însă înrâurirea Duhului Sfânt,
şi nu tăria vinului!
Constatăm că oamenii nenăscuţi din nou
întotdeauna găsesc explicaţii naturale feno-
menelor spirituale (pe care nu le înţeleg,
n.tr.). Cu alt prilej, când s-a auzit din cer
glasul lui Dumnezeu, unii au spus că a tunat
(loan 12:28,29). Acum necredincioşii iau în
râs fenomenul vorbirii în limbi, descriind
starea înălţătoare creată de venirea Duhului
Sfânt cu cuvintele: vin nou („must" sau
„vin dulce" în unele versiuni româneşti).
„Lumii," spunea Schiller, "îi face plăcere să
umbrească tot ce străluceşte şi să-i târască
în ţărână pe cei înălţaţi."
2:14 Ucenicul care se lepădase de Dom-
nul cu jurăminte şi blesteme se înfăţişează
acum neînfricat în faţa mulţimii. Vorbitorul
nu mai este timidul şi şovăitorul adept de
altădată, ci un vajnic vestitor al Evangheliei,
înzestrat cu calităţi de leu — toate acestea
fiind urmarea fenomenului de la Rusalii.
Petru este acum umplut cu Duhul Sfânt.
La Cezarea Filipi Domnul promisese că-
i va da lui Petru cheile împărăţiei cerurilor
(Mat. 16:19). Aici la Fapte 2 îl vedem
folosindu-se de aceste chei pentru a le

Faptele Apostolilor

403

deschide iudeilor uşa (v. 14) iar în capitolul
10, o va deschide şi Neamurilor.
2:15 Mai întâi, apostolul explică ascul-
tătorilor că evenimentele ieşite din comun
la care au asistat în cursul zilei nu se dato-
rează influenţei vinului nou. în fond, nu era
decât ora 9 dimineaţa. Aproape nimeni nu
se îmbăta la o oră atât de timpurie. în plus,
iudeii angajaţi în ceremoniile de la sinagogă,
prilejuite de această sărbătoare, se abţineau
de la hrană şi băutură până la ora 10 dimi-
neaţa sau chiar până la amiază, în funcţie de
ora la care se aducea jertfa.
2:16-19 Adevărata explicaţie consta în
faptul că Duhul lui Dumnezeu fusese turnat,
aşa aim spusese profetul Ioel (Ioel 2:28).
în realitate, evenimentele de la Rusalii
nu au constituit împlinirea integrală a profe-
ţiei lui Ioel. Majoritatea fenomenelor descri-
se în versetele 17-20 nu au avut loc cu acest
prilej. Dar ceea ce s-a întîmplat la Rusalii a
fost o avanpremieră a ceea ce va urma în
zilele de pe urmă... înainte de a veni ziua
arătării măreţe şi strălucite a Domnului.
Dacă Rusaliile au împlinit profeţia lui Ioel,
cum se explică faptul că mai jos, în versetul
19 din capitolul 3, se face promisiunea
potrivit căreia dacă va avea loc o pocăinţă
la scară naţională şi Israelul îl va primi pe
cel care L-a răstignit, El va reveni şi va
inaugura ziua Domnului?
Citatul din Ioel este un un exemplu
elocvent al „legii dublei referiri", conform
căreia o profeţie din Biblie are parte de o
împlinire parţială la o dată anumită, urmând
ca împlinirea ei integrală să aibă loc la o
dată ulterioară.
Duhul lui Dumnezeu a fost turnat la
Rusalii, dar nu a fost turnat literalmente
peste orice făptură. împlinirea finală a
profeţiei va avea loc la sfârşitul Marii
Strâmtorări. Slăvită revenire a lui Cristos va
fi precedată de minuni în ceruri şi semne
pe pământ (Mat. 24:29, 30). Domnul Isus
Cristos se va arăta apoi pe pământ, venind
să-Şi nimicească duşmanii şi să-Şi înteme-
ieze împărăţia. La începutul domniei Sale de
o mie de ani, Duhul lui Dumnezeu va fi
turnat peste orice făptură, atât peste Nea-
muri, cât şi peste iudei, şi această condiţie
va prevala, în mare, pe parcursul întregului
Mileniu. Vor fi date diverse manifestări ale
Duhului, fără deosebire de sex, vârstă sau
statut social. Vor fi vedenii şi visuri, care
sugerează receptarea cunoştinţelor; de ase-
menea, profeţii, care denotă transmiterea
acestora către alţii. Astfel, darurile revelaţiei

şi comunicării îşi vor face simţite prezenţa
deplină. Toate acestea se vor întâmpla în
perioada de timp descrisă de Ioel drept
zilele de pe urmă (v. 17), referindu-se,
evident, la ultimele zile ale Israelului, nu ale
bisericii.
2:20 Se arată clar că semnele supranatu-
rale din cer vor avea loc înainte de a veni
ziua... Domnului. în acest context, ziua
Domnului se referă la revenirea Sa perso-
nală pe pământ, pentru a-Şi nimici vrăjmaşii
şi a domni cu mare putere şi slavă.
2:21 Petru încheie citatul din Ioel cu
promisiunea că oricine va chema numele
Domnului va fi mântuit. Este vestea bună
valabilă pentru toate veacurile, că mântuirea
este oferită în dar tuturor oamenilor, pe baza
principiului credinţei în Domnul. Numele
Domnului este sintagma prin care se
defineşte tot ceea ce este Domnul. Astfel, a
chema numele Lui înseamnă a-L chema pe
El însuşi ca obiect al credinţei adevărate şi
ca singurul mod prin care poate fi mântuit
cineva.
2:22-24 Dar cine este Domnul? Petru îşi
continuă discursul, făcând uluitorul anunţ
potrivit căruia acest Isus pe care ei L-au
răstignit este atât Domnul, cât şi Cristosul.
Petru realizează acest lucru, referindu-se mai
întâi la viaţa lui Isus, apoi la moartea, învie-
rea şi înăţarea Sa şi, în final, la glorificarea
Sa la dreapta lui Dumnezeu Tatăl. în
eventualitatea că în minţile lor mai stăruia
iluzia că Isus s-ar mai afla într-un mormânt,
în Iudeea, Petru se grăbeşte să le spulbere
această iluzie, spunându-le apăsat că Cel pe
care L-au asasinat ei se află acum în cer şi
că vor trebui să dea socoteală în faţa Lui!
Aşadar iată elementele argumentării
apostolului: S-a demonstrat că Isus din
Nazaret a fost un Om de la Dumnezeu
prin multe minuni săvârşite de El în pute-
rea lui Dumnezeu (v. 22). în sfatul bine
hotărât şi ştiinţa Sa mai dinainte, Dum-
nezeu L-a dat în mâinile iudeilor. Aceştia,
la rândul lor, L-au dat în mâna Neamurilor
(adică a oamenilor nelegiuiţi), ca El să fie
răstignit şi omorât (v. 23). Dar Dumnezeu
L-a înviat din morţi, dezlegându-I dure-
rile6 morţii, pentru că nu era cu putinţă
ca El să fie ţinut prizonier de ea, pentru
următoarele motive:
1. Caracterul lui Dumnezeu a reclamat
învierea Sa. Cel fără păcat, Domnul, a
murit pentru cei păcătoşi. Acum Dum-
nezeu trebuia să-L învie, ca dovadă a
satisfacţiei sale depline faţă de lucrarea

404

Faptele Apostolilor

răscumpărătoare a lui Cristos.
2.   Profeţiile din Vechiul Testament recla-
mau învierea Domnului Isus Cristos —
exact ideea pe care o subliniază Petru în
versetele^ următoare.
2:25-27 în Psalmul 16 David scrisese în
mod profetic despre viaţa, moartea, învierea
şi glorificarea Domnului.
Cât priveşte viaţa Sa, David descrie
nemărginita încredere şi asigurare a Celui
care a trăit într-o necurmată părtăşie cu
Tatăl Său. Inima, limba şi carnea —
întreaga Sa fiinţă — erau pline de bucurie
şi nădejde.
Cât priveşte moartea Sa, David a pre-
văzut că Dumnezeu nu va lăsa sufletul Său
în Hades, nici nu va permite Sfântului Său
să vadă putrezirea. Cu alte cuvinte, sufle-
tul Domnului Isus nu va fi lăsat în starea de
despărţire de trup, nici nu i se va permite
trupului Său să se dezintegreze. (Versetul
acesta nu trebuie folosit în încercarea de a
dovedi că Domnul Isus S-ar fi dus într-o
anumită temniţă a duhurilor celor morţi,
situată undeva în regiunile cele mai de jos
ale pământului, în timpul morţii Sale. Sufle-
tul Său S-a dus în cer.7 — Luca 23:43 —
iar trupul Său a fost aşezat în mormânt.)
2:28 Cât priveşte învierea Domnului,
David şi-a exprimat încrederea că Dumne-
zeu îi va arăta cărarea vieţii. în Psalmul
16:11a, David scrie următoarele: „Tu îmi
vei arăta cărarea vieţii." Petru citează acest
verset la Fapte 2:28a: Mi-ai făcut cunoscut
căile vieţii, redându-1 la timpul trecut. E
limpede că Duhul Sfânt 1-a călăuzit să
procedeze la această schimbare de timp,
întrucât învierea avusese deja loc.
Actuala glorificare a Mântuitorului a fost
prezisă de David în cuvintele: Mă vei
umple de bucurie cu prezenţa Ta sau,
cum se exprimă Psalmul 16:11: „In prezenţa
Ta este plinătate de bucurie; la dreapta Ta
sunt desfătări în veci de veci."
2:29 Petru argumentează că David n-ar
fi putut afirma aceste lucruri despre sine,
întrucât trupul lui văzuse putrezirea, mor-
mântul lui fiindu-le binecunoscut iudeilor
din vremea aceea, ei ştiind că David nu a
înviat.
2:30,31 Când a redactat Psalmul acesta,
David a scris în calitate de profet. El şi-a
amintit că Dumnezeu promisese că îl va
învia pe Unul din descendenţii săi ca să
stea pe tronul lui în veci de veci. David şi-
a dat seama că Acesta va fi Mesia şi că deşi
El va muri, sufletul Lui nu va fi lăsat în

starea de suspensie, lipsit de trup, şi că
trupul Lui nu se va descompune.
2:32, 33 în continuare Petru repetă
anunţul care-i va fi şocat peste măsură pe
ascultătorii lui, că Mesia despre care a
profeţit David este Isus din Nazaret, pe
Care Dumnezeu L-a înviat din morţi, aşa
cum puteau depune mărturie apostolii, ca
unii care erau martori oculari ai învierii
Sale. După învierea Sa, Domnul Isus a fost
înălţat la dreapta lui Dumnezeu şi între
timp Duhul Sfânt a fost trimis, conform
promisiunii Tatălui. Aceasta a fost explicaţia
celor petrecute la Ierusalim, anterior în
cursul zilei.
2:34, 35 Dar oare nu profeţise David şi
despre înălţarea lui Mesia? Evident, David
nu s-a referit la el însuşi în Psalmul 110:1,
ci a citat cuvintele adresate de Iehova lui
Mesia: „Stai la dreapta mea până voi
pune pe vrăjmaşii Tăi aşternut picioare-
lor Tale." (Luaţi bine seama la faptul că în
versetele 33-35 se prezice scurgerea unei
perioade de timp între glorificarea lui Cris-
tos şi revenirea Sa pentru a-i pedepsi pe
duşmanii Lui şi a-Şi întemeia împărăţia,
„stai... până voi...".)
2:36 în continuare, iudeii sunt confrun-
taţi din nou cu zdrobitorul anunţ: DUMNE-
ZEU L-A FĂCUT ŞI DOMN, ŞI CRISTOS
— PE ACEST ISUS PE CARE VOI L-AŢI
RĂSTIGNIT (traducere după topica din
greacă). După cum se exprimă Bengel:
„Elementul usturător este aşezat la sfârşitul
enunţului" — ACEST ISUS, pe care voi
L-aţi răstignit. Da, ei L-au răstignit pe
Unsul lui Dumnezeu şi venirea Duhului
Sfanţ era o dovadă de netăgăduit a faptului
că Isus fusese preamărit în ceruri (Ioa.7:39).
2:37 Atât de zguduitoare a fost puterea
de convingere a Duhului Sfânt, încât ascul-
tătorii au răspuns imediat. Fără nici un
îndemn din partea lui Pavel, ei strigă: „Ce
să facem?" — întrebare izvorâtă dintr-un
profund sentiment de vinovăţie. Căci ei şi-
au dat, în sfârşit, seama că Isus pe care L-au
omorât este Fiul preaiubit al lui Dumnezeu!
Acest Isus fusese înviat din morţi, aflându-
Se acum în cer, în stare de proslăvire. în
lumina acestor fapte incontestabile, cum mai
puteau scăpa ucigaşii aceştia de judecată?
2:38 Petru le-a răspuns că trebuie să se
pocăiască şi să fie botezaţi în Numele lui
Isus Cristos spre iertarea păcatelor. Mai întâi
trebuiau să se pocăiască, să-şi recunoască
vina şi să se situeze de partea lui Dumne-
zeu, împotriva lor înşişi.

Faptele Apostolilor

405

Apoi trebuiau să fie botezaţi spre ierta-
rea păcatelor lor. La prima vedere, acest
verset pare să propage învăţătura potrivit
căreia mântuirea s-ar căpăta prin botez —
şi mulţi oameni insistă că acesta ar fi sensul
versetului. Dar o asemenea interpretare este
imppsibilă, din următoarele motive:
1.	în zeci de pasaje din Noul Testament, se
afirmă că mântuirea este prin credinţa în
Domnul Isus Cristos (de exemplu, la
loan 1:12; 3:16, 36; 6:47; Fapte 16:31;
Rom. 10:9). Nici un verset nu ar putea
contrazice o mărturie atât de covârşitoa-
re ca cea expusă de pasajele menţionate
mai sus.
2.	Tâlharul de pe cruce a primit asigurarea
mântuirii, tară să fi fost botezat (Luca
23:43).
3.	Nu se afirmă nicăieri în Scriptură că
Mântuitorul l-ar fi botezat pe cineva.
Această omisiune ar fi cu totul inexpli-
cabilă, dacă botezul ar fi esenţial în
vederea mântuirii.
4.	Apostolul Pavel s-a declarat mulţumit că
el însuşi nu a botezat decât pe câţiva
dintre corinteni — iarăşi, mulţumirea
apostolului ar fi suspectă, dacă botezul
ar putea mântui (1 Cor. 1:14-16).
Este important să observăm că numai
iudeilor li s-a spus că trebuie să fie botezaţi
în vederea iertării păcatelor (vezi Fapte
22:16). Or, tocmai în acest fapt credem noi
că rezidă înţelegerea pasajului. Poporul
Israel îl răstignise pe Domnul slavei. Iudeii
strigaseră: „Sângele Lui să cadă asupra
noastră şi asupra copiilor noştri" (Mat.
27:25). în felul acesta, culpabilitatea pentru
moartea lui Mesia a fost revendicată de
poporul Israel.
între timp, unii din aceşti iudei şi-au dat
seama de greşeala pe care au comis-o.
Pocăindu-se, ei şi-au recunoscut păcatul în
faţa lui Dumnezeu. încrezându-se în Dom-
nul Isus ca Mântuitor al lor, ei au fost
regeneraţi şi au primit iertarea veşnică de
păcate. Botezându-se în public, ei s-au
desolidarizat astfel de neamul care L-a
răstignit pe Domnul, identificându-se, în
schimb, cu El. Botezul a devenit astfel
semnul exterior al faptului că păcatul lor în
legătură cu respingerea lui Cristos (precum
şi celelalte păcate ale lor) au fost spălate.
Prin aceasta ei au fost strămutaţi din tărâmul
iudaic în cel creştin. Dar nu botezul i-a
mântuit, ci numai credinţa în Cristos a fost
singura care a putut face acest lucru. A
susţine că altfel ar sta lucrurile ar însemna

a propovădui o altă evanghelie, fiind, prin
urmare, anatema (Gal. 1:8, 9).
O altă interpretare a botezului spre ier-
tarea păcatelor ne-o oferă Ryrie:
Asta nu înseamnă pentru ca păcatele să fie
iertate, pentru că pretutindeni în Noul Tes-
tament păcatele sunt iertate ca urmare a credin-
ţei în Cristos, şi nu ca rezultat al botezului,
înseamnă a fi botezat din pricina iertării păca-
telor. Prepoziţia eis din textul grec, tradusă prin
„pentru", înseamnă „din pricina" nu numai aici,
ci şi în pasaje cum ar fi cel de la Matei 12:41,
unde sensul poate fi doar acesta: „ei s-au pocăit
din pricina [nu pentru că] predicării lui Iona."
Pocăinţa a adus iertarea păcatelor pentru această
mulţime de oameni de la Rusalii şi, datorită
faptului că le-au fost iertate păcatele, ei au fost
rugaţi acum să se boteze.8
Petru i-a asigurat că dacă se pocăiesc şi
se botează, vor primi darul Duhului Sfânt.
A insista că această ordine se aplică şi în
cazul nostru, al celor de azi, ar însemna să
răstălmăcim relaţiile administrative ale lui
Dumnezeu în zilele primare ale bisericii.
După cum a arătat atât de magistral H. P.
Barker în lucrarea sa The Vicar of Christ
(Vicarul lui Cristos), există patru comunităţi
de credincioşi în cartea Faptelor Apostolilor
şi ordinea primirii Duhului Sfânt diferă de
la caz la caz.
Aici în Fapte 2:38 citim despre creştinii
iudei. Pentru ei, ordinea a fost următoarea:
1.	Pocăinţa.
2.	Botezul în apă.
3.	Primirea Duhului Sfânt.
Convertirea samaritenilor este consem-
nată la Fapte 8:14-17. Acolo citim că au
avut loc următoarele evenimente:

1.	Au crezut.
2.	Au fost botezaţi în apă.
3.	Apostolii s-au rugat pentru ei.
4.	Apostolii şi-au pus mâinile peste ei.
5.	Au primit Duhul Sfânt.
La Fapte 10:44-48 convertirea Neamuri-
lor este avută în vedere. Observaţi care este
ordinea în acest caz:
1.	Credinţa.
2.	Primirea Duhului Sfânt.
3.	Botezul în apă.
Şi în sfârşit o ultimă comunitate de
credincioşi este alcătuită din ucenici ai lui
loan Botezătorul, Fapte 19:1-7:
1.	Ei au crezut.
2.	Au fost rebotezaţi.
3.	Apostolul Pavel şi-a pus mâinile peste ei.
1.	
406

Faptele Apostolilor

4.   Ei au primit Duhul Sfanţ.
înseamnă asta că au existat patru căi de
mântuire în Cartea Faptelor Apostolilor?
Desigur că nu. Mântuirea a fost, este şi va fi
întotdeauna numai pe baza credinţei în Dom-
nul. Dar în perioada de tranziţie consemnată
la Fapte, Dumnezeu a găsit de cuviinţă ca
Duhul Sfânt să fie primit în împrejurări
diferite, fără ca El să ne fi descoperit motive-
le pentru care a procedat astfel.
în concluzie, care din aceste modele se
aplică în cazul nostru, al celor de astăzi?
întrucât israeliţii ca naţiune L-au respins pe
Mesia, ei şi-au ratat orice privilegii speciale
pe care le-ar fi avut altfel. Astăzi Dumnezeu
îşi cheamă din rândurile Neamurilor un
popor, pentru Numele Său (Fapte 15:14).
Prin urmare, ordinea valabilă în vremea de
acum este cea pe care o găsim la Fapte 10:
Credinţa.
Primirea Duhului Sfânt.
Botezul cu apă.
Noi credem că această ordine se aplică în
cazul tuturor celor de azi, şi iudei, şi Nea-
muri. La început, aceasta ar putea părea un
fapt arbitrar. Dar s-ar putea pune întrebarea:
„Când a încetat ordinea de la Fapte 2:38 să
se aplice în cazul iudeilor şi când a început
ordinea din Fapte 10:44-48?" Desigur, nu se
poate preciza data exactă. Dar cartea Fapte
urmăreşte o tranziţie treptată de la faza în
care Evanghelia era adresată în principal
iudeilor, la faza în care se adresează în prin-
cipal Neamurilor. Dar când ajungem la
sfârşitul cărţii Fapte, constatăm că poporul
Israel a fost pus, în mare, deoparte. Prin
necredinţa sa, el şi-a ratat orice pretenţie pe
care ar fi putut-o avea de a fi poporul ales al
lui Dumnezeu. în timpul Epocii Bisericii, el
este cotat la un loc cu celelalte popoare
neevreieşti şi ordinea lui Dumnezeu schiţată
la Fapte 10:44-48 se aplică în acest caz.
2:39 Petru le aminteşte apoi că făgădu-
inţa Duhului Sfânt este pentru ei şi pentru
copiii lor (poporul evreu) şi pentru toţi cei
care sunt departe (Neamurile), în număr cât
de mare le va chema Dumnezeu.
Chiar oamenii care afirmaseră anterior:
„Sângele Lui să cadă peste noi şi peste copiii
noştri" sunt asiguraţi acum de har, atât ei, cât
şi copii lor, dacă îşi vor pune încrederea în
Domnul.
Versetul acesta a fost adesea folosit ca
bază de plecare pentru învăţătura greşită,
potrivit căreia copiii părinţilor credincioşi
sunt asiguraţi, bucurându-se şi ei de privile-
giile legământului, sau că sunt automat sal-

vaţi. Spurgeon dă un răspuns foarte eficace
la această concepţie greşită:
Oare când va înţelege Biserica lui Dumnezeu că:
„ce e născut din carne este carne şi ce e născut
din Duhul este Duh"? „Cine poate scoate un
lucru curat dintr-unul necurat?" Naşterea natu-
rală transmite murdăria naturii, dar nu poate
conferi pacea. Sub noul legământ, ni se spune în
mod expres că fiii lui Dumnezeu sunt „născuţi
nu din sânge, nici din voia cărnii [firii], nici din
voia vreunui om, ci din Dumnezeu."9
Ceea ce trebuie remarcat este că promi-
siunea nu este adresată doar vouă şi copiilor
voştri, ci şi tuturor celor care sunt departe
acum, în oricât de mare număr îi va
chema Domnul Dumnezeul nostru. Este
acelaşi grad atotcuprinzitor şi inclusiv pe care
îl conţine invitaţia Evangheliei, prin cuvântul
„oricine".
2:40 Capitolul de faţă nu consemnează
mesajul lui Petru în întregime. Dar punctele
esenţiale din restul mesajului constituie un
îndemn la adresa ascultătorilor săi iudei, ca
aceştia să se mântuiască din mijlocul unei
generaţii perverse, care L-a respins şi L-a
omorât pe Domnul Isus. Lucrul acesta îl pot
face desolidarizându-se în public de orice
legături cu neamul vinovat al Israelului, prin
botezul creştin.
2:41 O mare mulţime de oameni au păşit
în faţă, dorind să fie botezaţi, ca dovadă
exterioară a faptului că au primit cu bucurie10
cuvântul lui Petru ca pe cuvântul lui Dumne-
zeu.
în ziua aceea s-au adăugat la ceata cre-
dincioşilor circa trei mii de suflete. Dacă cea
mai bună dovadă a lucrării Duhului Sfânt
este convertirea sufletelor, atunci negreşit
lucrarea lui Petru se înscrie în această catego-
rie. Desigur acest pescar galileean îşi va fi
amintit de cuvintele Domnului Isus: „Vă voi
face pescari de oameni" (Mat. 4:19), precum
şi de cealaltă rostire a Mântuitorului: „Ade-
vărat, adevărat vă spun că cine crede în Mine
va face şi el lucrările pe care le fac Eu; şi va
face lucrări şi mai mari decât acestea, pentru
că Eu Mă duc la Tatăl" (loan 14:12).
E bine să observăm grija cu care este
consemnat numărul convertiţilor—aproape
trei mii de suflete. Nu le-ar strica tuturor
slujitorilor Domnului să dea dovadă de a-
ceeaşi grijă când fac totatul celor care „s-au
decis" pentru Cristos.
2:42 Dovada realităţii constă în statorni-
cie, în continuitate. Convertiţii aceştia au

Faptele Apostolilor

407

dovedit realitatea mărturisii lor de credinţă,
prin faptul că au rămas statornici în:
1.	învăţătura apostolilor. Asta înseamnă
scrierile inspirate ale apostolilor, transmise
iniţial pe cale orală iar mai apoi sub forma
actuală scrisă, a Noului Testament.
2.	Părtăşie. O altă dovadă a vieţii noi a
fost dorinţa noilor credincioşi de a fi cu
copiii Domnului şi de a împărţi în comun
lucrurile. Ei erau pătrunşi de sentimentul
despărţirii de lume şi alipirii de Dumnezeu,
al apartenenţei la o comunitate de interese
comune cu alţi creştini.
3.	Frângerea pâinii. Această expresie se
referă în Noul Testament atât la Cina Dom-
nului, cât şi la luarea în comun a meselor.
Sensul fiecărui text trebuie stabilit în funcţie
de context. Aici evident este o referire la
Cina Domnului, întrucât ar fi absolut gratuit
să se afirme că au stăruit în luarea împreună
a meselor. De la Fapte 20:7 aflăm că primii
creştini aveau obiceiul să frângă pâinea în
prima zi a săptămânii. în primele zile ale
Bisericii, cina Domnului era însoţită de un
ospăţ al iubirii („o agapă"), ca mijloc prin
care sfinţii îşi exprimau preţuirea unii faţă de
alţii. Dar, pe măsură ce s-au înteţit abuzurile,
acest gen de agapă şi-a încetat apariţia.
4.	Rugăciuni. Aceasta a constituit a patra
practică de bază a bisericii primare şi a expri-
mat totala bizuire pe Domnul, în privinţa
închinării, călăuzirii, păstrării şi slujirii cre-
dincioşilor.
2:43 Oamenii au fost cuprinşi de un
sentiment de uimire şi reverenţă. Măreaţa
putere a Duhului Sfânt a fost atât de evidentă
încât peste inimi s-a lăsat o tăcere, o anumită
reţinere. Sufletele le-au fost umplute de
uimire, văzându-i pe apostoli săvârşind multe
minuni şi semne. „Minunile" sunt sinonime
cu miracolele, producând urnire. „Semnele"
au fost miracole menite să transmită învăţătu-
ră. Un miracol poate fi atât o minune, cât şi
un semn.
2:44, 45 Credincioşii se adunau tot tim-
pul împreună şi aveau toate lucrurile de
obşte. Atât de mult fusese revărsată dragostea
lui Dumnezeu în inimile lor, încât nu mai
considerau posesiunile lor materiale ca fiind
ale lor (4:32). Oriunde se constata că există
o nevoie în cadrul părtăşiei, ei îşi vindeau
proprietăţile personale şi împărţeau sumele
obţinute. Astfel exista egalitate.
In rândul celor care au crezut s-a manifestat o
asemenea unitate a inimii şi a intereselor, în care
egoismul firesc, propriu condiţiei obişnuite a

omului căzut, a fost înghiţit de plinătatea unei
iubiri izvorâte din însăşi iubirea divină. Ei erau
împreună într-un grad atât de mare încât tot ce
aveau era folosit în comun; şi asta nu prin vreo
lege sau constrângere din afară, care ar fi răpit
farmecul acestei unităţi, ci datorită conştientei lor
cu privire la starea pe care o ocupau în Cristos
şi la ce însemna Cristos pentru fiecare dintre ei.
Fiind umpluţi de El peste măsură cu o binecu-
vântare pe care nimic n-o putea umbri şi care
sporea pe măsură ce slujeau tot mai mult, „ei îşi
vindeau ogoarele şi averile, împărţind banii la
toţi, după nevoile fiecăruia.""
Mulţi din vremea noastră susţin că nu
trebuie să urmăm această practică a creştini-
lor primari, fiind doar la un pas de a afirma
prin aceasta că de fapt nu ar trebui să ne
iubim aproapele ca pe noi înşine! Dar această
împărţire în comun a tuturor bunurilor perso-
nale şi a averilor imobiliare era roadă inevita-
bilă a unor vieţi umplute cu Duhul Sfânt. S-a
afirmat că „un creştin adevărat nu poate
suporta să aibă prea mult pentru el, când alţii
au prea puţin."
2:46 Versetul acesta arată efectul Rusa-
liilor asupra vieţii religioase şi vieţii în fami-
lie.
Cât priveşte viaţa religioasă, să nu uităm
că aceşti convertiţi de la început proveneau
din iudaism. Deşi Biserica îşi începuse deja
existenţa, legăturile cu templul iudaic nu au
fost întrerupte imediat. Procesul debarasării
de veşmintele mortuare ale iudaismului a
continuat pe tot parcursul evenimentelor
cuprinse în cartea Fapte. Şi astfel credincioşii
au continuat să frecventeze serviciile de la
templu,12 unde li se citea şi expunea Vechiul
Testament. în plus, desigur, ei se adunau prin
case, unde erau angajaţi în acţiunile descrise
în versetul 42.
Cât priveşte viaţa de familie, citim că
frângeau pâinea... luau hrana cu bucurie şi
curăţie de inimă. Aici contextul pare să
indice în mod clar că este vorba despre
frângerea pâinii în mod normal, cu ocazia
meselor obişnuite, nu la Cina Domnului.
Bucuria mântuirii lor se revărsa în toate
aspectele vieţii lor, până la cele mai mici
detalii, înnobilându-le cu aureola slavei
divine.
2:47 Viaţa devenise un imn de laudă şi
un psalm de mulţumire pentru cei ce fuseseră
izbăviţi din puterea întunericului şi strămutaţi
în împărăţia iubirii Fiului lui Dumnezeu.
La început, credincioşii erau plăcuţi
înaintea întregului popor (sau, cum se

408

Faptele Apostolilor

spune în textul englez: „aveau trecere înain-
tea tuturor oamenilor", n.tr.). Dar această
stare nu a durat mult. Prin însăşi natura ei,
credinţa creştină în mod inevitabil va stârni
ura şi împotrivirea inimii umane. Mântuitorul
Şi-a avertizat ucenicii să se ferească de popu-
laritate (Luca 6:26) şi le-a promis că vor avea
parte de prigoane şi strâmtorări (Mat. 10:22,
23). Prin urmare, această „trecere" de care s-
au bucurat la început nu a fost decât o etapă
trecătoare, fiind curând urmată de o înverşu-
nată împotrivire.
Şi Domnul adăuga în fiecare zi la
numărul lor pe cei ce erau mântuiţi. Părtă-
şia creştină s-a lărgit, prin noii convertiţi care
se adăugau zilnic la ceata creştinilor. Cei care
auzeau Evanghelia aveau responsabilitatea de
a-L accepta pe Isus Cristos printr-un act
hotărât al voinţei lor. Alegerea şi adăugarea
pe care o face Domnul nu exclude responsa-
bilitatea omului.
Aşadar, în capitolul acesta avem relatarea
turnării Duhului Sfanţ, a memorabilei cuvân-
tări rostite de Petru în faţa adunării iudeilor,
a convertirii unei mari mulţimi de oameni şi
a scurtei descrieri a felului de trai existent în
mijlocul creştinilor primari. Cât priveştea
această viaţă, esenţa ei a fost descrisă cu
foarte multă măiestrie în a 13-a ediţie a
Enciclopediei Britanice, în articolul referitor
la „Istoria Bisericii":
Elementul cel mai remarcabil al vieţii creştinilor
primari a fost convingerea lor fermă că sunt un
popor al lui Dumnezeu, oameni chemaţi şi puşi
deoparte de El. Biserica creştină, în gândirea ei,
a fost o instituţie divină, iar nu omenească. Ea a
fost întemeiată şi controlată de Dumnezeu şi
chiar şi lumea a fost creată din pricina ei. Aceas-
tă concepţie... a stăpânit întreaga viaţă a creştini-
lor primari, atât pe plan individual, cât şi social.
Ei se considerau separaţi de restul lumii, dar
legaţi între ei cu legături tainice. Cetăţenia lor
era în cer, nu pe pământ, iar principiile legii
după care se străduiau să se călăuzească prove-
neau de sus. Lumea în care trăiau era pentru ei
doar vremelnică, adevărata lor viaţă fiind în
viitor. Cristos avea să se întoarcă în curând; deci
serviciile lor, muncile pe care trebuiau să le
presteze la stăpâni sau plăcerile acestui veac erau
de prea mică importanţă pentru ei... Duhul Sfanţ
era prezent în viaţa de zi cu zi a creştinilor şi
toate harurile creştine îşi manifestau roadă în ei.
Una din urmările acestui crez a fost caracterul
specific de entuziasm şi inspiraţie pe care-1 etala
felul lor de trai. Căci ei nu trăiau experienţele
cotidiene ale oamenilor obişnuiţi, ci ale unor oa-

meni care au fost smulşi din ei înşişi şi strămutaţi
într-o sferă mai înaltă.
E de ajuns să citim acest articol, să ne
dăm seama cât de mult s-a îndepărtat, într-o
anumită privinţă, Biserica de la această stare
de vigoare şi solidaritate!
BISERICA DIN CASE ŞI
ORGANIZAŢIILE
PARABISERICEŞTI
întrucât aici,13 în Fapte, întâlnim pentru
prima oară termenul biserică (ekklesia, în
greacă), se cuvine să facem o paranteză,
analizând locul central pe care 1-a ocupat
Biserica în gândirea primilor creştini.
Biserica în Cartea Fapte şi în restul Nou-
lui Testament era, în realitate, ceea ce s-a
numit „o biserică în casă". Primii creştini se
adunau în case, şi nu în clădiri special ame-
najate pentru scopuri ecleziastice. S-a afirmat
că religia a fost atunci eliberată din lăcaşurile
cu destinaţie sacră şi aşezată în acel loc
universal al vieţii, căminul. Unger spune că
locuinţele credincioşilor au continuat să fie
locurile de strângere ale creştinilor timp de
două secole.14
Poate că ne este lesne să credem că
locuinţele fraţilor erau folosite ca lăcaşuri de
închinăciune din imperative de ordin eco-
nomic, mai degrabă decât din considerente de
natură spirituală. Ne-am obişnuit atât de mult
cu bisericile situate în clădiri special amena-
jate şi în capele, încât am ajuns să le conside-
răm drept soluţia ideală, lăsată de Dumnezeu.
Dar există temeiuri serioase care ne
îndreptăţesc să credem că primii creştini din
secolul întâi erau mai înţelepţi decât noi.
în primul rând, este o contrazicere a
spiritului credinţei creştine şi o infirmare a
accentului pus de aceasta pe iubire, când
cheltuim mii de dolari pentru construirea
unor clădiri luxoase, când pretutindeni în
lume constatăm atâtea nevoi urgente. Iată ce
a spus E. Stanley Jones în această privinţă:
L-am privit pe Bambino, copilul-Cristos din
Catedrala de la Roma, încărcat de giuvaieruri, şi
apoi am ieşit afară şi am privit faţa copiilor
flămânzi, întrebându-mă dacă Cristos, la vederea
acestor copii înfometaţi, s-ar fi putut bucura de
giuvaierurile Sale. M-a urmărit multă vreme
după aceea gândul că dacă Cristos S-ar putea
bucura de aceste giuvaieruri, atunci eu nu m-aş
mai putea bucura de Cristos. Imaginea acelui
Bambino acoperit de bijuterii, contrastată cu cea

Faptele Apostolilor

409

a copiilor flămânzi, constituie simbolul a ceea ce
am făcut noi, învăluindu-L pe Cristos în splen-
doarea catedralelor şi bisericilor somptuoase,
rămânând total nepăsători faţă de racilele de bază
ce macină societatea umană, în care Cristos este
lăsat să sufere de foame prin persoana celor
nevoiaşi şi lipsiţi de un loc de muncă15
Nu numai că este inuman, ci şi neeco-
nomic să cheltuieşti bani ridicând clădiri
constisitoare ce vor fi date în exploatare doar
trei, patru sau maximum cinci ore pe săptă-
mână. Cum de ne-am permis să alunecăm în
acest vis al ruperii de realitate, fiind gata să
cheltuim atât de mult, în schimbul unui
randament atât de mic?
Programele din ultima vreme, destinate
construirii de biserici, au constituit una din
cele mai mari piedici în calea lăţirii bisericii.
Nevoia achitării unor rate mari, pentru stin-
gerea sumei principale a datoriei, plus dobân-
da aferentă (şi ea foarte ridicată!) îi determi-
nă pe conducătorii bisericilor să se opună
oricăror eforturi de a se diviza în cuiburi mai
mici şi de a înfiinţa noi biserici, căci orice
pierdere de membri ar duce la o scădere a
venitului bisericii, atât de necesar pentru
achitarea clădirii şi pentru cheltuielile ei de
întreţinere. Astfel, o generaţie de creştini
nenăscuţi încă se va trezi înglodată în datorii,
orice dorinţă de reproducere a bisericii fiind
repede înăbuşită (din considerente economi-
ce)^
îi auzim mereu pe unii susţinând că
trebuie să avem clădiri impunătoare, pentru
a-i atrage pe cei ce nu frecventează biserica
să participe la serviciile noastre. Pe lângă
faptul că acesta este un mod cu totul firesc de
a gândi, argumentul nesocoteşte modelul
oferit nouă de Noul Testament. întrunirile
bisericii primare erau, în principal, în folosul
credincioşilor. Creştinii se strângeau la un loc
în vederea învăţăturii apostolilor, a părtăşiei,
frângerii pâinii şi rugăciunii (Fapte 2:42). Ei
nu făceau evanghelizare invitându-i pe oa-
meni la adunările lor duminicale, ci mărturi-
sind celor cu care intrau în legătură în timpul
săptămânii. Abia când oamenii erau conver-
tiţi, erau aduşi la părtăşia şi căldura adunări-
lor creştine ţinute prin case, pentru a fi hrăniţi
şi îmbărbătaţi.
Uneori este greu să-i convingem pe
oameni să participe la servicii religioase ţi-
nute în localuri somptuoase, datorită tendinţei
oamenilor de a respinge formalismul, la care
se mai adaugă şi teama că li se va solicita să
dea bani. „Banii—asta-i tot ce vrea biserica

de la tine" pare să fie o nemulţumire foarte
răspândită în rândul oamenilor. Dar mulţi
dintre aceştia ar fi dispuşi să participe la o
oră de studiu biblic ţinută în casa cuiva, unde
nu mai sunt obligaţi să ţină seama de modă,
ci se simt bine în haine obişnuite, într-o
atmosferă lejeră şi degajată, lipsită de forma-
lism.
Realitatea este că biserica din cămin este
idealul pentru orice cultură şi orice ţară. Şi,
dacă am putea cuprinde cu privirea toată
lumea, ne-am da seama că, numeric, mai
mulţi credincioşi se adună la închinăciune ca
biserică în casă, decât în oricare alt mod.
în contrast cu impunătoarele catedrale,
biserici şi capele de astăzi — alături de
întreaga pleiadă de confesiuni super organi-
zate, „borduri de misiune" şi organizaţii
parabisericeşti, apostolii din Cartea Fapte nu
au făcut nici un efort de a forma vreo organi-
zaţie de nici un fel pentru propăşirea lucrării
Domnului. Biserica locală a fost unitatea de
bază lăsată de Dumnezeu pe pământ pentru
propagarea credinţei iar ucenicii erau satisfă-
cuţi să-şi desfăşoare lucrarea în acest context.
în ultimii ani, în sânul creştinătăţii s-a
produs o explozie de proporţii ameţitoare pe
plan organizatoric. Astfel, ori de câte ori îi
vine unui credincios o idee novatoare pentru
a promova cauza lui Cristos, îndată înfiin-
ţează un nou bord de misiune, o nouă cor-
poraţie sau instituţie!
Una din urmările acestei explozii orga-
nizatorice este faptul că unii învăţători şi
predicatori capabili au fost sustraşi de la
misiunea lor principală, pentru a sluji ca
administratori. Dacă toţi administratorii bor-
durilor de misiune ar sluji pe câmpul de
misiune, s-ar reduce considerabil personalul
de la sediul acestor organizaţii.
O altă urmare a proliferării organizaţiilor
este necesitatea strângerii unor sume uriaşe
de bani pentru întreţinerea acestora, fondurile
respective fiind retrase astfel de la activităţile
direct îndreptate spre câştigarea oamenilor
prin Evanghelie. Cea mai mare parte a fiecă-
rui dolar donat de susţinătorii celor mai multe
organizaţii creştine este destinată cheltuielilor
de întreţinere ale organizaţiei, mai degrabă
decât scopului principal pentru care a fost
înfiinţată instituţia respectivă.
Organizaţiile de acest gen adesea împie-
dică împlinirea Marii Porunci încredinţată de
Domnul înainte de înălţarea Sa. Isus le-a spus
ucenicilor Săi să-i înveţe pe oameni toate
lucrurile pe care le-a poruncit El. Mulţi din
cei ce lucrează pentru organizaţii creştine

410

Faptele Apostolilor

constată că nu li se permite să predea întreg
adevărul lui Dumnezeu, căci li se interzice să
înveţe anumite chestiuni controversate, pen-
tru ca nu cumva ei să-i „şifoneze" pe cei care
constituie fondul de bază al susţinătorilor lor
financiari.
Proliferarea instituţiilor creştine a dus de
prea multe ori la formarea de partide, de fac-
ţiuni, la stârnirea unor gelozii şi rivalităţi care
au provocat multe daune mărturiei lui Cris-
tos.
Gândiţi-vă la multitudinea de organizaţii creştine
ce-şi desfăşoară în prezent activitatea, atât în
ţară, cât şi în străinătate, multe din funcţiile
acestora suprapunându-se adesea. Fiecare din ele
concurează cu cealaltă, pentru surse limitate de
personal şi resurse financiare tot mai mici.
Gândiţi-vă apoi câte din aceste organizaţii îşi au
obârşia în rivalităţi pur omeneşti, în pofida
faptului că declaraţiile lor publice fac, de obicei,
apel la voia lui Dumnezeu. (Daily Notes of the
Scripture Union).
încă un lucru care trebuie subliniat este
că organizaţiile de acest gen de obicei îşi
continuă existenţa cu mult peste termenul lor
util, chiar după ce şi-au încheiat misiunea
pentru care au fost înfiinţate. Şi astfel meca-
nismul lor greoi, troznind din încheieturi,
continuă să bată apa în piuă, cu toate că
viziunea întemeietorilor misiunii respective
a dispărut de mult din mijlocul ei, ea nemai-
fiind caracterizată de dinamismul şi gloria ei
iniţială. Cât priveşte pe creştinii primari,
înţelepciunea spirituală, şi nu ceea ce unii au
numit primitivismul lor naiv, a fost aceea
care i-a salvat de pericolul înfiinţării unor
organizaţii cu caracter pământesc, prin care
să promoveze lucrarea Domnului, după cum
subliniază şi G. H. Lang:
Un autor perspicace, făcând odată un contrast
între lucrarea apostolică şi metodele contempo-
rane de misionerat, a afirmat că: „noi înfiinţăm
misiuni, pe când apostolii au înfiinţat biserici."
Este o diferenţă cât se poate de semnificativă.
Apostolii au înfiinţat biserici, şi n-au mai înfiin-
ţat nimic altceva, pentru că, scopul final urmărit
de ei nu reclama nici un alt lucru care să fi fost
necesar atingerii sale. în fiecare localitate unde
se găseau credincioşi, acolo unde îşi câştigau
aceştia traiul, se forma o adunare locală, cu
grupul ei propriu de presbiteri—deci presbiteri,
şi nu presbiter! (Fapte 14:23; 15:6, 23; 20:17;
Fii. 1:1) — care să ofere îndrumări, să conducă
şi să păstorească, oameni calificaţi de Domnul şi

recunoscuţi de sfinţi (1 Cor. 16:15; 1 Tes. 5:12,
13; 1 Tim. 5:17-29). Adunările îşi alegeau grupul
de diaconi (Fapte 6:1-6; Fii. 1:1) — care se
deosebeau de presbiteri, prin faptul că se ocupau
de puţinele dar importantele treburi administra-
tive, mai cu seamă de distribuirea fondurilor
adunării... Singurul lucru pe care îl făceau apos-
tolii în materie de organizare era să-i constituie
pe ucenicii recent convertiţi în noi adunări de
acest gen. Nici un alt tip de organizaţie în afară
de adunarea locală nu întâlnim în Noul Testa-
ment, după cum nu întâlnim nici măcar germenii
unei alte structuri.16
Pentru creştinii primari şi conducerea lor
apostolică, adunarea era unitatea divin rân-
duită pe pământ, prin care a găsit Dumnezeu
cu cale să lucreze şi singura unitate căreia El
i-a promis o existenţă neîntreruptă a fost
biserica.%
E. Vindecarea ologului şi cuvântarea Iui
Petru în faţa Israelului (3:1-26)
3:1 Era ora 3 după amiază când Petru şi
loan s-au suit împreună la templul de la
Ierusalim. După cum am arătat anterior,
creştinii iudei de la început au continuat să
frecventeze serviciile de la templu, o bună
bucată de timp după întemeierea bisericii. A
fost o perioadă de ajustare şi de tranziţie,
ruptura cu iudaismul nerealizându-se instan-
taneu. Credincioşii de astăzi nu ar mai fi
scuzaţi dacă ar urma o atare practică, deoare-
ce acum avem întreaga revelaţie a Noului
Testament şi ni s-a spus să „ieşim afară din
tabără la El şi să suferim ocara Lui" (Ev.
13:13. Vezi şi 2 Cor. 6:17, 18).
3:2 Apropiindu-se de templu, au văzut un
om ducând un cerşetor olog la locul său
obişnuit la poarta... numită Frumoasă.
Condiţia deznădăjduită a acestui om, olog din
naştere, e pusă în contrast izbitor cu frumuse-
ţea arhitectonică a templului. Ni se aminteşte
astfel de sărăcia şi ignoranţa care zace la
umbra marilor catedrale şi de totala neputinţă
a multor sisteme ecleziastice de a-i ajuta pe
cei ce sunt ologi, fizic şi spiritual.
3:3 E clar că ologul nu mai spera să fie
vreodată vindecat, şi astfel el se mulţumea să
cerşească de la trecători.
3:4 în loc să-1 privească pe acest om ca
pe un nenorocit şi năpăstuit de soartă, Petru
a văzut în el pe unul în care se putea etala
măreaţa putere a lui Dumnezeu! „Dacă vom
fi călăuziţi de Duhul, ne vom aţinti privirile
asupra celor pe care Dumnezeu intenţionează
să-i binecuvânteze, în loc să tragem gloanţe

Faptele Apostolilor

411

oarbe şi să batem cu pumnul în vânt" (Texte
selecte).
Porunca lui Petru: „Uită-te Ia noi!" nu a
avut drept scop să atragă atenţia publicului
către loan şi Petru, ci doar să se asigure că
cerşetorul le acorda atenţia maximă.
3:5, 6 Continuând să creadă că nu va
primi decât un ajutor financiar, ologul s-a
uitat la ei cu luare aminte. Cuvintele pe care
le-a auzit apoi au fost un prilej de dezamăgire
şi de bucurie. în ce priveşte ajutorul financiar
sperat, cerşetorul a fost dezamăgit să afle că
Petru nu are nimic să-i dea. Dar ceea ce avea
totuşi să-i dea era cu mult mai bun. Prin
autoritatea lui Isus Cristos din Nazaret,
Petru i-a poruncit ologului să se ridice şi să
umble. Inspirat a fost un predicator de de-
mult care a spus că: „cerşetorul olog a cerut
milostenie şi i s-a dat picioare" (în engleză
joc de cuvinte: alms, milostenie, se pronunţă
aproape identic cu arms, „braţe, mâini",
n.tr.).
Se povesteşte că Thoma Aquinas 1-a
vizitat odată pe papă tocmai în momentul în
care se numărau sume mari de bani. Papa ar
fi exclamat, mândru: „Nu mai e nevoie să
spunem, ca Petru: «Argint şi aur nu am!»" La
care Aquinas a răspuns: „Nici nu mai putem
spune împreună cu Petru: «Ridică-te şi um-
blă!»"
3:7 De îndată ce Petru 1-a ajutat pe om să
se ridice, picioarele şi gleznele acestuia i s-au
întărit. Iarăşi ni se reaminteşte că în viaţa
spirituală există o curioasă întrepătrundere a
elementelor divine cu cele umane. Petru îl
ajută pe olog să se ridice, după care Dumne-
zeu săvârşeşte vindecarea. Noi trebuie să ne
facem partea, să mergem până unde putem,
urmând ca de acolo Dumnezeu să preia
lucrarea.
3:8 Miracolul vindecării a fost instanta-
neu, nu treptat. Observaţi că Duhul lui Dum-
nezeu înmulţeşte cuvintele acţiunii şi mişcă-
rii: dintr-o săritură, a fost în picioare şi a
început să umble. A intrat cu ei în Tem-
plu, umblând, sărind şi lăudând pe Dum-
nezeu.
Când ne amintim de procesul anevoios
prin care un copil mic învaţă să umble, ne
dăm seama cât de minunat trebuie să fi fost
pentru acest om să umble şi să sară, pentru
prima oară în viaţă!
Acest miracol, săvârşit în Numele lui
Isus, a fost încă o mărturie pentru poporul
Israel că Cel pe care ei L-au răstignit era viu
şi dorea să le fie Tămăduitor şi Mântuitor.
3:9,10 Faptul că cerşetorul zăcuse zilnic

la uşa templului 1-a făcut să fie binecunoscut
de toţi oamenii, ceea ce a însemnat că vinde-
carea lui a fost la fel de binecunoscută. Oa-
menii nu puteau tăgădui că avusese loc o
mare minune, dar nu-i înţelegeau sensul.
3:11 Pe când se ţinea omul vindecat de
Petru şi de loan, ca de medicii lui, toţi oame-
nii au alergat în pridvorul lui Solomon, acea
zonă adiacentă templului. Uimirea şi mirarea
lor i-au dat lui Petru prilejul să le predice.
3:12 Mai întâi, Petru le distrage atenţia
de la omul vindecat şi de la apostoli, căci nu
la ei trebuia găsită explicaţia miraculoasei
vindecări.
3:13-16 îndată Petru le prezintă pe ade-
văratul Autor al miracolului, pe Isus, Cel pe
care ei L-au respins, s-au lepădat de El şi L-
au omorât. Dar Dumnezeu L-a înviat din
morţi şi L-a proslăvit în cer. Acum, prin
credinţă în El, omul acesta a fost vindecat de
neputinţa lui.
Este remarcabilă îndrăzneala sfântă a lui
Petru de a-i acuza pe bărbaţii Israelului. Iată
acuzaţiile pe care li le aduce el:
1.	Ei L-au dat pe Isus în mâna Neamurilor
să fie judecat.
2.	S-au lepădat de El în prezenţa lui Pilat,
când acesta era hotărât să-L elibereze.
3.	S-au lepădat de Cel Sfanţ şi Neprihănit şi
au cerut eliberarea unui ucigaş (Baraba).
4.	L-au omorât pe Prinţul (Autorul) vieţii.
Observaţi, prin contrast, purtarea lui
Dumnezeu faţă de Isus:
1.	L-a înviat din morţi (v. 15).
2.	L-a proslăvit pe Robul Său Isus—nu pe
„Fiul Său Isus, cum se spune în ediţia din
1611a traducerii King James (v. 13).
Observaţi accentul pus pe credinţa în
Cristos, ca explicaţie a vindecării miraculoase
(v. 16). în versetul acesta, ca pretutindeni,
numele reprezintă persoana care poartă acel
nume. Prin urmare: credinţa în Numele Lui
înseamnă credinţa în Cristos.
3:17 Versetul acesta marchează o schim-
bare netă a tonului lui Petru. După ce i-a
acuzat pe bărbaţii Israelului de moartea lui
Isus Cristos, acum el îi numeşte fraţi iudei,
admiţând că au procedat aşa din neştiinţă şi
îndemnându-i să se pocăiască şi să fie con-
vertiţi.
La prima vedere pare a fi o contradicţie
în afirmaţia lui Petru că iudeii L-au răstignit
pe Domnul din neştiinţă. Oare nu venise El
cu toate acreditările prin care a demonstrat că
este Mesia? Nu săvârşise El minunile extra-
ordinare în mijlocul lor? Nu se înfuriaseră ei
când L-au auzit că Se pretinde egal cu Dum-

412

Faptele Apostolilor

nezeu? Ba da, toate acestea sunt adevărate. Şi
totuşi ei erau în necunoştinţă cu privire la
faptul că Isus Cristos este Dumnezeu întru-
pat. Ei se aşteptau ca Mesia să vină într-o cu
totul altă manieră—nu cu smerenie, ci ca un
puternic izbăvitor militar. Prin urmare, pe
Isus L-au privit ca pe un impostor.
Ei nu ştiau că El este cu adevărat Fiul lui
Dumnezeu şi au crezut probabil că-I fac un
serviciu lui Dumnezeu omorându-L pe Isus.
Exact asta a spus Mântuitorul însuşi la răs-
tignirea Sa, „Tată, iartă-i că nu ştiu ce fac"
(Luca 23:34) iar Pavel scrie mai târziu: „pe
care dacă ar fi cunoscut-o [fruntaşii veacului
acestuia], n-ar fi răstignit pe Domnul slavei"
(1 Cor. 2:8).
Toate acestea au fost rânduite pentru a-i
asigura pe bărbaţii Israelului că păcatul lor,
deşi mare, era supus iertării lui Dumnezeu.
3:18 Fără să scuze păcatul lor, Petru arată
că Dumnezeu 1-a depăşit, împlinindu-Şi
planurile. Profeţii din Vechiul Testament
preziseseră că Mesia va suferi. Iudeii au fost
aceia care I-au produs această suferinţă. Dar
acum El li se oferă ca Domn şi Mântuitor.
Prin El ei pot primi iertarea păcatelor.
3:19 Poporul Israel trebuie să se pocăias-
că şi să facă o întorsătură de 180 de grade.
Când israeliţii vor face acest lucru, păcatele
lor vor fi şterse, pentru ca să poată veni
vremuri de înviorare.
Să nu uităm că acest mesaj este adresat
bărbaţilor Israelului (v. 12). Versetul subli-
niază că înainte de a veni o restauraţie şi o
binecuvântare peste o naţiune, trebuie să
existe o pocăinţă la nivel naţional. Vremuri-
le de înviorare... de la Domnul se referă la
binecuvântările împărăţiei viitoare a lui
Cristos pe pământ, aşa cum se arată în verse-
tul următor.
3:20 După ce va avea loc pocăinţa Israe-
lului, Dumnezeu îl va trimite pe Mesia, Isus.
Cum am arătat deja, aceasta e o referire la a
Doua Venire a lui Cristos, pentru a-Şi înte-
meia domnia de o mie de ani pe pământ.
3:21 în acest punct se ridică inevitabila
întrebare: „Dacă Israel s-ar fi pocăit în urma
predicii lui Petru, S-ar fi întors Domnul Isus
pe pământ?" Oameni luminaţi au avut o
diversitate de opinii asupra acestui subiect.
Unii insistă că El S-ar fi întors. Alţii spun că
promisiunea nu trebuia interpretată în mod
literal. Iar alţii atribuie pasajului o turnură
profetică, programatică pentru ordinea în are
se vor desfăşura evenimentele. întrebarea
este însă pur şi simplu ipotetică, înrucât
realitatea este că Israelul nu s-a pocăit şi

Domnul Isus nu S-a întors.
Reiese clar din versetul 21 că Dumnezeu
a prevăzut că naţiunea Israel îl va respinge pe
Cristos şi că va interveni actuala epocă a
harului, până la a Doua Sa Venire. Cerul
trebuie să-L primească pe Cristos până Ia
vremile aşezării din nou a tuturor lucruri-
lor. Acest timp al aşezării din nou a tuturor
lucrurilor ne îndreaptă privirile spre viitor,
fiind o referire la Mileniu. Ele nu indică o
mântuire universală, cum susţin unii, căci o
atare învăţătură este străină Bibliei. Mai
degrabă, ele ne îndreaptă privirile spre acea
perioadă de timp în care creaţia va fi elibera-
tă de robia stricăciunii iar Cristos va domni
în neprihănire ca Rege peste tot pământul.
Aceste vremuri de restauraţie (reaşe-
zare a tuturor lucrurilor) fuseseră prezise
de profeţii din perioada Vechiului Testa-
ment.
Versetul 21 a fost folosit de unii în încer-
carea de a infirma realitatea Răpirii pretribu-
laţioniste. Potrivit argumentării acestora, dacă
cerurile trebuie să-L primească pe Isus până
la începutul Mileniuîui, înseamnă că El nu
poate veni mai înainte, pentru a-Şi duce
biserica în cer. Dar răspunsul la această
argumentare eronată este că Petru se adre-
sează aici bărbaţilor Israelului (v. 12). El
discută despre relaţiile lui Dumnezeu cu
poporul Israel. In ce priveşte naţiunea Israel,
Domnul Isus va rămâne în cer până va veni
să domnească, la sfârşitul Tribulaţiei (Marii
Strâmtorări). Cât priveşte persoanele indivi-
duale din rândul poporului Israel care vor
crede în El în timpul epocii Bisericii, acestea
vor beneficia, alături de credincioşii dintre
Neamuri, de Răpirea bisericii, care poate
avea loc în orice clipă. De asemenea, la
Răpire, Domnul nu părăseşte cerurile, ci noi
vom fi ridicaţi, pentru a-L întâmpina în
văzduh.
3:22 Ca exemplu de profeţie din Vechiul
Testament care se referă la glorioasa domnie
a lui Cristos, Petru citează Deuteronom
18:15,18,19. Pasajul acesta îl înfăţişează pe
Domnul Isus ca Profetul lui Dumnezeu în
epoca de aur a Israelului, vestind voia şi
legea lui Dumnezeu.
Când Moise a spus: „Domnul Dumne-
zeul vostru vă va ridica un Profet ca
mine", nu s-a referit la asemănarea cu carac-
terul sau capacitatea lui, ci la o asemănare în
sensul că ambii au fost înviaţi de Dumnezeu.
Cu alte cuvinte: „Dumnezeu îl va învia cum
m-a înviat pe mine."
3:23 în timpul domniei lui Cristos pe

Faptele Apostolilor

413

pământ, cei care vor refuza să asculte şi să
I se supună Lui, vor fi nimiciţi cu desăvâr-
şire. Desigur, cei ce II resping în vremea
noastră vor suferi şi ei judecata veşnică, dar
gândul principal care se desprinde din acest
pasaj este că Cristos va domni cu un toiag de
fier şi că cei care nu ascultă de El şi se răz-
vrătesc împotriva Lui vor fi îndată executaţi.
3:24 Pentru a sublinia şi mai mult că
vremurile de restauraţie au fost amplu profe-
ţite în Scriptură, Petru adaugă faptul că toţi
profeţii de Ia Samuel şi continuând cu
succesorii acestuia au vorbit despre aceste
zile.
3:25 Petru le aminteşte acum ascultători-
lor săi iudei că promisiunea acestor vremuri
de binecuvântare le-a fost făcută lor, ca fii ai
profeţilor şi descendenţi ai lui Avraam. La
urma urmelor, Dumnezeu încheiase un
legământ cu Avraam, prin care Se angaja să
binecuvânteze toate familiile de pe pământ în
sămânţa lui. Toate promisiunile binecuvântă-
rilor Mileniului sunt focalizate în Sămânţă,
adică în Cristos. Prin urmare, israeliţii ar fi
trebuit să-L accepte pe Domnul Isus ca
Mesia.
3:26 Dumnezeu deja L-a înviat pe
Robul Său (3:13), şi L-a trimis mai întâi la
poporul Israel. Asta se referă la întruparea şi
la viaţa Domnului nostru, mai degrabă decât
la învierea Sa. Dacă israeliţii L-ar fi primit,
El l-ar fi întors pe fiecare din ei de la fărăde-
legile sale.
în această predică rostită de Petru în faţa
poporului Israel, observăm că se are în vede-
re împărăţia, mai degrabă decât biserica. De
asemenea, accentul este pus mai mult asupra
naţiunii, decât asupra individului. Duhul lui
Dumnezeu rămâne peste Israel, cu îndelungă
răbdare şi îndurare, rugându-1 pe străvechiul
popor al lui Dumnezeu să-L primească pe
slăvitul Domn Isus ca Mesia, grăbind astfel
venirea împărăţiei lui Cristos pe pământ.
Dar Israel nu vrea să audă.
F.  Prigoanele şi creşterea împărăţiei
(4:1-7:60)
4:1-4 Prima prigoană dezlănţuită asupra
tinerei biserici era gata să înceapă. Şi, res-
pectând tiparul anterior, ea porneşte de la
conducătorii religioşi. Preoţii, căpitanul
Templului şi saducheii s-au ridicat împotri-
va apostolilor.
Scroggie opinează că preoţii reprezintă
intoleranţa religioasă; căpitanul Templului:
duşmănia politică iar saducheii necredinţa
implicată în raţionalism. Saducheii negau

doctrina învierii. Aceasta îi punea însă în
stare de conflict direct cu apostolii, întrucât
învierea a constituit punctul central al pro-
povăduirii apostolilor! Spurgeon vede o
paralelă:
Saducheii, după cum ştiţi, constituiau Şcoala cu
vederi largi, sau liberalii — gânditorii avansaţi,
moderniştii din vremea aceea. Dacă doriţi să
luaţi contact cu ironia usturătoare, cu cuvintele
pline de sarcasm sau cu acţiuni pline de cruzime,
vi-i recomand pe aceşti domni cu inima largă. Ei
sunt liberali cu toată lumea, în afară de cei care
dispun de adevăr. Pentru deţinătorii adevărului
ei au rezervată o măsură îndoită de amărăciune,
ce depăşeşte în tărie pelinul şi fierea amară. Ei
sunt atât de liberali cu fraţii lor rătăciţi ca ei încât
nu mai au nici o îngăduinţă faţă de evanghelici.17
Acestor lideri le era ciudă că apostolii îi
învaţă pe oameni, considerând că acesta era
prerogativul lor exclusiv. Apoi ei erau supă-
raţi pe faptul că se vestea Isus ca înviat din
morţi. Căci dacă Isus a înviat cu adevărat din
morţi, ei, saducheii, era discreditaţi.
In versetul 2 expresia învierea din morţi
este importantă, deoarece infirmă concepţia
populară a unei învieri generale la sfârşitul
lumii. Pasajul acesta şi altele vorbesc despre
o înviere dintre ceilalţi morţi. Cu alte cuvinte,
unii vor fi înviaţi, în timp ce alţii (necredin-
cioşii) vor rămâne în mormintele lor, urmând
să învie altădată.
Liderii s-au decis să-i ţină pe apostoli sub
un fel de arest la domiciliu, până a doua zi,
întrucât se făcuse târziu. (Miracolul vindecă-
rii din capitlul 3 avusese loc în jurul orei 3
după amiază.)
în pofida opoziţiei oficiale, mulţi oameni
s-au întors la Domnul. Se spune că circa
cinci mii de oameni (în greacă andres, adică
„bărbaţi") s-au adăugat la părtăşia creştină.
Există o divergenţă de păreri între comenta-
tori cu privire la faptul dacă între aceştia erau
şi cei trei mii mântuiţi la Rusalii. Nu sunt
incluşi aici femeile şi copiii.
4:5, 6 A doua zi, conciliul religios cu-
noscut sub denumirea de Sinedriu a fost
convocat în sesiune de judecată, intenţionând
să pună capăt activităţilor acestor oameni
consideraţi de ei incomozi. Numai că prin
aceasta ei le-au oferit apostolilor încă o şansă
minunată de a-L mărturisi pe Cristos!
împreună cu  mai  marii  poporului,
bătrânii şi cărturarii se aflau acolo şi:
1.  Marele preot Ana, înaintea căruia fusese
adus Domnul prima oară. El fusese mare

414

Faptele Apostolilor

preot în trecut, dar i se permitea să reţină
acest titlu din curtuoazie.
2.	Caiafa, ginerele lui Ana, care a prezidat
procesul Domnului.
3.	loan şi Alexandru, despre care nu se
mai cunosc alte fapte.
4.	Toţi cei care erau din familia marelui
preot, descinşi din familii de mari-preoţi.
4:7 Procesul a început cu întrebarea
adresată apostolilor: cu ce putere sau în
numele cui au săvârşit ei minunea vindecării
ologului. Petru a luat cuvântul, mărturisindu-
L pentru a treia oară pe Cristos la Ierusalim.
A fost un prilej minunat de a vesti Evanghe-
lia ierarhiei religioase şi Petru s-a folosit de
acest prilej din plin, mărturisindu-L pe Cris-
tos fără teamă.
4:8-12 Mai întâi, el le-a amintit ascultă-
torilor săi că sunt nemulţumiţi de faptul că
apostolii au săvârşit o faptă bună... făcută
unui om bolnav. Deşi Petru nu spune asta,
se subînţelege că mai marii poporului îl
văzuseră pe cerşetor la poarta templului, dar
nu putuseră să-1 vindece. Apoi apostolul a
lansat o veste trăznet, spunând că actul de
vindecare a fost săvârşit în numele Iui Isus...
pe care ei L-au răstignit. Dumnezeu L-a
înviat pe Isus din morţi, şi prin puterea Lui
fusese realizată vindecarea. Iudeii nu-I acor-
dau nici un loc lui Isus în structurile lor,
drept pentru care L-au lepădat şi L-au răs-
tignit. Dar Dumnezeu L-a înviat din morţi
şi L-a preamărit în cer. Piatra lepădată a
devenit piatra pusă de zidari în capul
unghiului, indispensabila cheie de boltă fără
de care clădirea nu poate fi terminată. într-
adevăr, El este indispensabil! Fără El nu este
mântuire. El este singurul Mântuitor care
există. Nici un alt nume de sub cer nu a fost
dat oamenilor în care să fie mântuiţi. Numai
prin numele acesta trebuie şi putem fi mân-
tuiţi.
Citind versetele 8-12, să nu uităm că
aceste cuvinte au fost rostite de acelaşi om
care se lepădase de Domnul de trei ori, cu
jurăminte şi blesteme.
4:13 Religia oficială, osificată şi închista-
tă în dogmele ei lipsite de viaţă, nu va tolera
niciodată evanghelismul vital şi plin de
râvnă, care produce rezultate în inimile
oamenilor. Exponenţii ei rămân total nedu-
meriţi să constate că nişte oameni fără carte
şi neinstruiţi produc o înrâurire atât de mare
asupra comunităţii în care trăiesc, în timp ce
toată înţelepciunea lor nu se ridică deasupra
„cărnii şi sângelui", cum s-a exprimat cineva.

In Noul Testament nu se face nici o distincţie
între cler şi laici. Această distincţie este o relicvă
a bisericii Romei, datând din perioada premergă-
toare Reformei. loan Huss a luptat şi a murit în
Cehia pentru doctrina preoţiei universale a
tuturor credincioşilor iar simbolul hussit ne-a
parvenit nouă, celor de azi, prin paharul Cinei
Domnului, aşezat pe Biblia deschisă. Or, tocmai
adevărul acesta al preoţiei regale şi al mărturiei
pe care o dă fiecare credincios a constituit forţa
dinamică ce a pus în mişcare biserica primară.
Fără să beneficieze de tehnologiile avansate de
care dispunem noi sau de mijloacele moderne de
transport sau de traduceri sau de publicarea
Cuvântului, Evanghelia harului lui Dumnezeu a
zguduit din temelii Imperiul, până când sfinţii au
ajuns să fie prezenţi până şi în casa Cezarului.
Dumnezeu ne cheamă la creştinismul primitiv.18
Sinedriul a rămas înmărmurit de îndrăz-
neala lui Petru şi loan. Tare le-ar fi plăcut
membrilor acestui organism să respingă
mărturia acestor pescari neştiutori şi needu-
caţi din Galileea. Dar n-au putut să nu ob-
serve extraordinara stăpânire de sine, calmul
lor solemn, puterea şi curajul ce se degajau
din viaţa lor, calităţi pe care le remarcaseră
din plin când L-au judecat pe Isus. Aşa se
face că au pus îndrăzneala apostolilor pe
seama faptului că aceştia fuseseră cu Isus în
trecut. Desigur, adevărata explicaţie consta în
faptul că ei erau acum plini de Duhul Sfânt.
4:14-18 Şi mai jenant era faptul că ologul
vindecat se afla acolo în sală şi nimeni nu
putea tăgădui minunea extraordinară ce se
săvârşise, după cum subliniază şi J. H. Jo-
wett:
Oamenii s-ar putea să te depăşească în forţa
argumentării. S-ar putea să suferi o înfrângere
totală pe plan intelectual. Dar argumentul unei
vieţi răscumpărate nu poate fi răsturnat. „Dar
fiindcă vedeau lângă ei pe omul care fusese
vindecat, nu puteau zice nimic împotrivă."19
Pentru a discuta la ce strategie să recurgă,
au poruncit ca Petru şi loan să iasă din încă-
pere. Iată dilema care îi confrunta pe ei: pe
apostoli nu-i puteau pedepsi pentru săvârşirea
unei fapte de milostenie. Dar dacă nu puneau
capăt activităţii unor fanatici ca aceştia,
religia lor putea fi serios ameninţată, prin
pierderea de aderenţi. Prin urmare, s-au decis
să le interzică lui Petru şi loan să mai vor-
bească cu oamenii despre Isus în conversaţii
particulare şi să nu îl mai predice în public.
4:19,20 Petru şi loan nu au putut con-

Faptele Apostolilor

415

simţi să respecte asemenea restricţii. Respon-
sabilitatea şi loialitatea lor supremă era faţă
de Dumnezeu, nu faţă de om. Dacă ar fi fost
cinstiţi, şi dregătorii ar fi recunoscut că aşa
este. Apostolii fuseseră martori la învierea şi
înălţarea lui Cristos. Ei îi sorbiseră învăţătu-
rile zi de zi, ceea ce înseamnă că purtau
răspunderea de a-I aduce mărturie Domnului
şi Mântuitorului, Isus Cristos.
4:21,22 Şubrezimea poziţiei dregătorilor
reiese şi din faptul că nu i-au putut pedepsi
pe apostoli, întrucât toţi oamenii ştiau că se
săvârşise o minune de vindecare. Cel vinde-
cat, în vârstă de patruzeci de ani, era binecu-
noscut de oameni, care îi văzuseră starea
nenorocită mulţi ani la rând. Prin urmare, tot
ce a putut Sinedriul face a fost să-i elibereze
pe apostolii acuzaţi, lansând noi ameninţări
la adresa lor.
4:23 Pătrunşi de instinctul de fii liber-
născuţi ai lui Dumnezeu, apostolii s-au dus
direct la fraţii lor de credinţă, de îndată ce au
fost eliberaţi de autorităţi. Ei au căutat şi au
găsit părtăşia cu „turma hăituită şi strânsă la
un loc, a cărei singură vină era Cristos." De-a
lungul veacurilor a rămas valabil adevărul
potrivit căruia caracterul unui creştin se
defineşte prin părtăşia şi compania în mijlo-
cul căruia poate fi găsit.
4:24-26 De îndată ce au auzit sfinţii ce
s-a întâmplat, şi-au înălţat glasul în rugăciune
către Domnul. Adresându-I-se lui Dumnezeu
cu termenul care înseamnă în original „Stă-
pâne absolut" — cuvânt rar întâlnit în Noul
Testament — ei L-au lăudat pentru că este
Creatorul tuturor lucrurilor (şi, prin urmare,
superior creaturilor care se împotriveau acum
adevărului Său). Apoi ei au adoptat cuvintele
lui David din Psalmul 2, pe care acesta le
rostise prin Duhul Sfânt în legătură cu opozi-
ţia puterilor guvernamentale împotriva
Cristosului Său. în realitate, Psalmul acesta
ne îndreaptă privirile spre timpul când Cris-
tos va veni să-Şi întemeieze împărăţia, când
regii şi dregătorii vor căuta să-I împiedice
planurile. Dar creştinii primari şi-au dat
seama că situaţia din vremea lor era similară
şi astfel au aplicat cuvintele Psalmului la
propriile lor împrejurări. După cum am
amintit, ei au dat dovadă de adevărată spiri-
tualitate prin dibăcia divină cu care au între-
ţesut Sfintele Scripturi în însuşi textul rugă-
ciunilor lor.
4:27, 28 în aceste versete ni se oferă
aplicarea citatului din Psalmul 2 la contextul
apostolilor. Chiar acolo, în Ierusalim, romanii
împreună cu iudeii se uniseră împotriva

Robului20 Sfânt al lui Dumnezeu Isus. Irod
îi reprezenta pe iudei iar Pilat era exponentul
Neamurilor. Versetul 28 se încheie pe o notă
surprinzătore. Astfel ne-am fi aşteptat să ni
se spună că dregătorii aceştia s-au adunat
împreună să aducă la îndeplinire toate planu-
rile rele urzite în inimile lor întunecate. Când
colo, ni se spune că ei s-au adunat ca să facă
tot ce hotărâse mai dinainte mâna şi sfatul
lui Dumnezeul Iată ce spune Matheson în
această privinţă:
Ideea care se degajă din text este că eforturile lor
de a se împotrivi voii divine s-au dovedit a fi în
realitate consonante cu ea... Ei s-au întrunit în
sesiune de război împotriva lui Cristos, dar, fără
să-şi dea seama, au semnat un pact de promovare
a gloriei lui Cristos... Dumnezeul nostru nu
surprimă furtunile care se stârnesc împotriva Sa,
ci călăreşte pe aceste talazuri, prin ele aducându-
Şi la îndeplinire planurile.21
4:29,30 După ce şi-au exprimat încrede-
rea în atotputernicia lui Dumnezeu, creştinii
au dat glas celor trei rugăminţi concrete:
1.	Uită-Te la ameninţările lor. Ei nu şi-
au permis să îndrăznească să-I dicteze lui
Dumnezeu cum să-i pedepsească pe aceşti
oameni răi, ci, pur şi simplu, au lăsat întreaga
chestiune în mâna Domnului.
2.	Dă putere robilor Tăi să vestească
Cuvântul Tău cu toată îndrăzneala. Nu
siguranţa persoanei lor era de primă impor-
tanţă, ci vestirea neînfricată a Cuvântului lui
Dumnezeu.
3.	Şi întinde-Ţi mâna ca să se facă
tămăduiri. Propovăduirea Evangheliei de
către biserica primară a fost confirmată şi
atestată de Dumnezeu prin semne şi minuni
săvârşite prin numele lui... Isus. Aici cre-
dincioşii se roagă ca Dumnezeu să continue
să confirme astfel misiunea apostolilor.
4:31 După ce s-au rugat ei, s-a cutre-
murat locul unde erau adunaţi—ca expre-
sie fizică a extraordinarei puteri spirituale ce
sălăşluia în ei. Ei au fost umpluţi cu Duhul
Sfânt, un indiciu al ascultării lor de Domnul,
al umblării în lumină şi al predării lor faţă de
El. Ei au continuat să predice cuvântul lui
Dumnezeu cu îndrăzneală, acesta constitu-
ind un răspuns direct la rugăciunea lor din
versetul 29.
întâlnim şapte ocazii în Cartea Fapte când
se spune că oamenii au fost umpluţi cu
Duhul Sfânt sau plini de Duhul Sfânt. Obser-
vaţi scopurile sau rezultatele:
1. Pentru ca să vorbească (2:4; 4:8; şi în
contextul actual).

416

Faptele Apostolilor

2.	Pentru ca să slujească (6:3).
3.	Pentru ca să păstorească (11:24).
4.	Pentru ca să mustre (13:9).
5.	Pentru ca să moară (7:55).
4:32-35 Când inimile sunt aprinse de
flacăra iubirii lui Cristos, din ele se va revăr-
sa dragoste şi pentru fraţii şi surorile lor de
credinţă. Dragostea aceasta se manifestă prin
dărnicie. Astfel, primii credincioşi au expri-
mat realitatea vieţii lor comune în Cristos
prin practicarea unei comunităţi de bunuri
împărtăşite în comun. în loc să fie egoişti,
păstrând doar pentru ei bunurile de care
dispuneau, ei au considerat averea lor o
proprietate comună, pentru toţi credincioşii.
Oriunde se semnala vreo nevoie, ei vindeau
ogoarele sau casele şi depuneau înaintea
apostolilor sumele astfel obţinute, pentru a
putea fi folosite la acoperirea acestor nevoi.
Este important de observat că ei împărţeau
bunurile lor ori de câte ori se ivea o nevoie.
Nu se făcea o împărţire arbitrară sau egală,
la un anumit moment dat, cum arată şi F. W.
Grant:
Prin urmare, nu a avut loc nici o renunţare
generală la titlul de proprietate personală. Mai
degrabă, dărnicia izvora din iubirea care nu putea
suferi să vadă un frate sau o soră ducând lipsă.
Era instinctul inimilor care şi-au găsit adevărata
comoară în sfera în care înviase Cristos.22
Exprimată pe un ton oarecum sarcastic,
dar, din păcate, adesea valabilă este şi para-
lela pe care o face F. R. Marsh cu situaţia din
vremea noastră:
Contrastând biserica primară cu creştinismul
zilelor noastre, cineva s-a exprimat astfel: „Pu-
tem rămâne oare indiferenţi la faptul că dacă
evanghelistul Luca ar descrie creştinismul zilelor
noastre, şi nu cel primar, el s-ar exprima în alţi
termeni în Fapte 4:32-35, după cum urmează?
«...Şi mulţimea celor care crezuseră avea o
inimă împietrită şi un suflet înţepenit, fiecare din
ei zicând că bunurile de care dispune sunt ale lui
şi că toate lucrurile le deţin în acest mod. Iar ei
mărturiseau cu multă putere despre atracţiile
lumii acesteia şi un mare egoism era peste ei toţi.
Şi mulţi dintre ei erau lipsiţi de dragoste, căci
toţi cei care posedau terenuri îşi cumpărau şi mai
multe şi uneori dădeau o mică părticică în folo-
sul public, pentru ca numele lor să apară cu litere
de o şchioapă pe paginile ziarelor şi se împărţeau
fiecăruia elogii după cum avea nevoie.»"23
Viaţa celor care s-au dedicat cu totul

Domnului e pătrunsă de o tainică lumină şi
putere. Astfel, nu la voia întâmplării citim în
versetul 33 că: Apostolii mărturiseau cu
multă putere despre învierea Domnului
Isus. Şi un mare har era peste toţi. Se pare
că atunci când Dumnezeu găseşte oameni
dispuşi să-I predea Lui bunurile de care
dispun, El conferă mărturiei lor o remarcabilă
forţă de atracţie şi putere de convingere.
Mulţi susţin că această împărţire a bunu-
rilor în comun a constituit o fază temporară
în viaţa primei biserici, nefiind o pildă vred-
nică de urmat pentru noi cei de azi. Dar acest
mod de a gândi trădează jalnica noastră stare
de pauperitate spirituală. Dacă am avea
puterea Rusaliilor în inimile noastre, am
cunoaşte şi roadele Rusaliilor în vieţile noas-
tre, după cum arată Ryle:
Nu avem aici de a face cu un gen de „comunism
creştin". Cei care îşi vindeau averile o făceau de
bună voie şi nesiliţi de nimeni (v. 34). Dreptul la
proprietatea individuală nu a fost astfel abolit.
Comunitatea nu deţinea controlul asupra banilor
persoanelor individuale, înainte ca acestea să-i fi
depus la picioarele apostolilor. Distribuirea nu se
făcea în mod egal (uniform), ci în funcţie de
nevoi. Nu întâlnim astfel nici o urmă de principii
comuniste la primii creştini. Mai degrabă, avem
de a face cu cea mai remarcabilă etalare a dărni-
ciei şi iubirii creştine care se poate întîlni.24
Observaţi în versetul 33 două trăsături
distinctive ale oricărei biserici viabile: mare
putere şi mare har. Vance Havner scoate la
iveală alte patru calităţi, după cum urmează:
mare frică (5:5, 11); mare prigoană (8:1);
mare bucurie (8:8; 15:3); numărul mare al
celor care au crezut (11:21).
4:36, 37 Versetele acestea constituie
veriga de legătură cu capitolul 5. Generozita-
tea lui Barnaba este contrastată cu ipocrizia
lui Anania. Fiind levit, Iosif, numit Barna-
ba... în mod normal, nu ar fi deţinut avere,
căci Domnul trebuia să fie partea leviţilor. în
ce împrejurări şi din ce motive va fi dobândit
el avere nu ştim. Ce ştim însă este că legea
iubirii a lucrat atât de puternic în inima lui,
încât acest fiu al mângâierii a vândut un
ogor pe care-1 avea, a adus banii şi i-a depus
la picioarele apostolilor.
5:1-4 Când Dumnezeu lucrează cu pute-
re, Satan va încerca imediat să imite, pro-
ducând o lucrare contrafăcută, prin care, de
fapt, să corupă şi să contracareze acţiunea lui
Dumnezeu. Dar acolo unde există reală
putere spirituală, înşelăciunea şi făţărnicia

Faptele Apostolilor

417

vor fi date în vileag numaidecât.
Anania şi Safira au fost, după câte se
pare, mişcaţi de generozitatea lui Barnaba şi
a celorlalţi. Şi astfel, poate din dorinţa de a
primi elogii din partea oamenilor, pentru un
act similar de generozitate, au vândut o
moşioară dăruind o parte din banii obţinuţi
apostolilor. Păcatul lor a constat în a fi de-
clarat că au dat mult, când, în realitate, au dat
mai puţin. Nimeni nu i-a rugat să-şi vândă
proprietatea. Chiar după ce au vândut-o,
nimeni nu i-a obligat să dea nimic. Ei însă s-
au prefăcut că sunt consacraţi pe de-a-ntreg-
ul, când, în realitate, au reţinut pentru ei o
parte.
Petru 1-a acuzat pe Anania de a fi minţit
pe Duhul Sfânt, şi nu doar pe oameni. Min-
ţindu-L pe Duhul Sfânt, el L-a minţit pe
Dumnezeu, întrucât Duhul Sfânt este Dum-
nezeu.
5:5, 6 în acest punct, Anania a căzut
mort la pământ şi a fost transporat afară de
tineri. A fost un act solemn al disciplinei pe
care a aplicat-o Dumnezeu bisericii primare.
Desigur, mântuirea lui Anania nu a fost
afectată cu nimic, siguranţa lui eternă a
rămas neştirbită. Mai degrabă, incidentul a
relevat profunda dezaprobare a lui Dumnezeu
faţă de această primă erupţie de păcat în
biserica Sa. „După cum s-a exprimat un
comentator," citează Richard Bewes, „«fie
Anania, fie Duhul trebuie să plece.»" într-atât
de mare era curăţia părtăşiei primei biserici
încât o asemenea minciună nu putea fi tolera-
tă în sânul ei.
5:7-11 Cam la trei ore după aceea,
când a apărut Safira, Petru a acuzat-o că a
colaborat cu soţul ei, punând Duhul Dom-
nului la încercare. El i-a spus ce i s-a întâm-
plat soţului ei şi a prezis că şi ea va avea
aceeaşi soartă. Imediat ea s-a prăbuşit şi a
murit, fiind dusă afară şi îngropată.
Capacitatea lui Petru de a se pronunţa şi
a emite un verdict asupra acestui cuplu cons-
tituie un exemplu al puterilor miraculoase ce
le-au fost acordate apostolilor. Poate că a fost
împlinirea promisiunii Domnului: „Davă veţi
reţine păcatele, ele vor fi reţinute" (loan
20:23). Vedem un alt caz al acestei puteri
speciale în capacitatea lui Pavel de a-1 da pe
un creştin ce păcătuise pe mâna Satanei,
pentru nimicirea cărnii lui (1 Cor. 5:5). Nu
avem motive să credem că această putere a
continuat să se manifeste după încheierea
perioadei apostolilor.
Ne imaginăm cât de mare trebuie să fi
fost uimirea şi teama ce va fi cuprins biserica

şi pe toţi cei ce au auzit despre moartea
năpraznică a acestui cuplu.
5:12-16 După moartea lui Anania şi
Safira, apostolii au continuat să săvârşească
minuni, pe când oamenii s-au strâns în jurul
lor în Pridvorul lui Solomon. Atât de vie
era prezenţa şi puterea lui Dumnezeu, încât
oamenii nu se asociau în mod uşuratic cu ei,
nici nu făceau mărturisiri nefondate de cre-
dinţă. Şi totuşi, oamenii de rând îi stimau
foarte mult, mulţi ocupându-şi locul de cre-
dincioşi în Domnul Isus. Oamenii îi scoteau
în stradă pe cei bolnavi, pe saltelele lor,
pentru ca umbra lui Petru să cadă peste unii
din ei, când trecea el pe acolo. Toţi vedeau că
viaţa apostolilor era plină de realitatea şi
puterea lui Dumnezeu, că ei erau folosiţi de
El ca instrumente pentru binecuvântarea
altora. De la marginile oraşului veneau bol-
navii şi demonizaţii şi erau cu toţii vindecaţi.
Din Evrei 2:4 reiese clar că minunile de
acest gen constituiau metoda lui Dumnezeu
de a aduce mărturie misiunii apostolilor.
Odată cu încheierea Noului Testament, în
forma sa redactată, nevoia unor astfel de
semne a dispărut, în mare parte. Cât priveşte
aşa-numitele „campanii de vindecare" care
auzim că se ţin în zilele noastre, ar trebuie să
ne fie de ajuns să scoatem în evidenţă doar
un singur fapt, anume că dintre cei aduşi la
apostoli, toţi erau vindecaţi — afirmaţie
care nu este nicidecum valabilă în cazul aşa-
zişilor „vindecători prin credinţă" (faith-
healers) din vremea noastră.
5:17-20 Lucrarea Duhului Sfanţ în mod
inevitabil va duce întotdeauna la convertirea
oamenilor, pe de o parte, şi la stârnirea împo-
trivirii, pe de altă parte, cum s-a întâmplat şi
în cazul de faţă. Marele preot (probabil,
Caiafa) şi prietenii lui saduchei s-au umplut
de mânie când au constatat că ucenicii aceştia
fanatici ai lui Isus dispuneau de atâta putere
în rândul populaţiei. Ei detestau orice ame-
ninţare posibilă la rolul lor exclusiv de lideri
religioşi, având un dispreţ feroce pentru orice
propovăduire a mesajului despre o înviere cu
trupul, pe care, desigur, ei o tăgăduiau din
răsputeri.
Nefiind în stare să dea alt răspuns apos-
tolilor, decât cel al forţei brute, dregătorii au
dat ordin ca apostolii să fie arestaţi şi întem-
niţaţi, în noaptea aceea un înger al Domnu-
lui i-a scos pe apostoli afară din închisoare,
spunându-le să se întoarcă la templu şi să le
spună oamenilor toate cuvintele acestei
vieţi. Luca redă miraculoasa intervenţie a
îngerului fără să trădeze vreun sentiment de

418

Faptele Apostolilor

mirare. Cât priveşte apostolii, dacă aceştia
vor fi fost şocaţi de intervenţia îngerului,
textul biblic nu ne oferă nici o dovadă în
această privinţă.
Ce bine s-a exprimat îngerul când a
descris viaţa creştină drept viaţa aceasta!
Căci ea nu este doar un crez sau un set de
doctrine, ci o Viaţă — viaţa de după înviere
a Domnului Isus, împărtăşită de El tuturor
celor care se încred în El.
5:21 Şi astfel, în zorii zilei apostolii erau
din nou în templu, învăţându-i pe oameni,
între timp, marele preot s-a întrunit într-un
conclav solemn cu conciliul (Sinedriul) şi cu
senatul (toţi bătrânii), aşteptând să li se
aducă deţinuţii.
5:22-25 Nedumeriţi peste măsură, apro-
zii au trebuit să raporteze instanţei că la
închisoare toate erau în ordine, cu excepţia
faptului că deţinuţii dispăruseră! Ce veste
tulburătoare! „Ore cum se vor sfârşi lucruri-
le?" se vor fi întrebat căpitanul templului şi
preoţii cei mai de seamă. „Până unde va
merge această mişcare populară?" întrebările
lor au fost întrerupte de solul care a venit să
le dea de ştire că deţinuţii evadaţi au revenit
la locul lor obişnuit din templu, învăţându-i
pe oameni! Nu putem să nu-i admirăm
pentru curajul lor şi, în acelaşi timp, trebuie
să redobândim capacitatea primei biserici de
a suferi consecinţele pentru convingerile
noastre, indiferent cât ne-ar costa.
5:26 Aprozii nu au recurs la nici o vio-
lenţă când i-au adus pe apostoli în faţa con-
ciliului. Ei se temeau că oamenii îi vor omorî
cu pietre, dacă îi vor maltrata pe aceşti adepţi
ai lui Isus, atât de stimaţi de oamenii de rând.
5:27,28 Marelui preot i-a revenit rolul
de purtător de cuvânt. „Nu v-am poruncit
noi tu toată stricteţea să nu-i învăţaţi pe
oameni în numele acesta?" a spus marele
preot, evitând în mod intenţionat pomenirea
numelui Domnului Isus Cristos. „Aţi umplut
Ierusalimul cu învăţătura voastră," a
continuat el, aducând fără să-şi dea seama un
compliment eficacităţii misiunii apostolilor.
„Voi căutaţi să aruncaţi asupra noastră
sângele acestui om." Numai că iudeii înşişi
făcuseră deja acest lucru, când strigaseră:
„Sângele Lui să fie asupra asupra noastră şi
asupra copiilor noştri" (Mat. 27:25).
5:29-32 Anterior, apostolii se rugaseră să
li se dea îndrăzneala de a vesti Cuvântul.
Acum, cu curaj de sus, ei insistă asupra
faptului că au obligaţia de a asculta de Dum-
nezeu, mai degrabă decât de oameni. Ei
declară răspicat că Isus a fost înviat de Dum-

nezeu, că Israel L-a omorât, atârnându-L pe
lemn, dar că Dumnezeu L-a înălţat la dreapta
sa, ca Prinţ şi Mântuitor. în această calitate,
El e dispus să dăruiască pocăinţă Israelului şi
iertarea păcatelor. Iar ca o complinire a celor
spuse, apostolii adaugă că ei sunt martorii
acestor lucruri, după cum este şi Duhul Sfânt
pe care Dumnezeu îl dă celor care ascultă de
El, crezând în Fiul Lui.
Faptul că Dumnezeu L-a înviat pe Isus
(v. 30)ar putea fi o referire la întruparea Sa
sau la învierea Sa. Sensul probabil aici este
că Dumnezeu L-a ridicat prin întrupare să fie
Mântuitorul.
5:33-37 Cuvintele acestor conştiinţe
întruchipate au fost însoţite de o profundă
convingere — atât de profundă încât dregă-
torii s-au sfătuit să-i omoare. în acest punct,
intervine Gamaliel—unul din cei mai strălu-
ciţi rabini ai Israelului, învăţătorul lui Saul
din Tars. Din sfatul dat de el nu reiese dacă
era creştin sau dacă era măcar în favoarea
creştinilor. Mai degrabă, a fost o înţelepciune
omenească.
După ce a poruncit să-i scoată pe apostoli
afară, mai întâi el le-a spus membrilor Sine-
driului că dacă mişcarea aceasta nu era de la
Dumnezeu, se va prăbuşi în curând. în acest
sens, au fost oferite două ilustraţii: (1) cea a
lui Teuda, lider auto-proclamat care, împreu-
nă cu patru sute de revoluţionari, a fost
omorât iar oamenii lui împrăştiaţi; şi a apoi
cea a lui Iuda Galileanul, un alt fanatic, care
i-a incitat pe iudei la răscoală, dar care a
pierit şi el, adepţii lui fiind împrăştiaţi.
5:38,39 Dacă această religie creştină nu
este de la Dumnezeu, a spus Gamaliel, cel
mai indicat este s-o lase în pace, căci va
dispare de la sine. A încerca s-o combată ar
însemna să-i dea şi mai multe şanse de supra-
vieţuire. (Desigur, argumentul acesta nu este
întru totul valabil, căci multe instituţii corup-
te au cunoscut o dezvoltare înfloritoare,
secole de-a rândul. în realitate, ele au atras
mai mulţi aderenţi decât adevărul. Dar argu-
mentul este valabil în timpul lui Dumnezeu,
dacă nu în al omului.)
Pe de altă parte, a continuat Gamaliel,
dacă mişcarea aceasta este totuşi de la Dum-
nezeu, ei nu vor putea să i se împotrivească,
ci se vor trezi în poziţia dificilă de a lupta
împotriva lui Dumnezeu.
5:40 Acest mod logic de a privi lucrurile
a plăcut dregătorilor, care i-au chemat pe
apostoli, au poruncit să fie bătuţi, le-au inter-
zis să mai vorbească în numele lui Isus şi le-
au dat drumul să plece. Bătaia aplicată apos-

Faptele Apostolilor

419

tolilor a fost lipsită de sens şi contrară legii
— reacţia iraţională a unor inimi pline de
bigotism, care se împotriveau adevărului lui
Dumnezeu.25 Porunca ce a însoţit bătaia a
fost iarăşi neînţeleaptă şi desigur inutilă. A le
cere ucenicilor să nu mai vorbească despre
numele lui Isus era ca şi când le-ar fi porun-
cit soarelui să nu mai strălucească pe bolta
cerului!
5:41,42 Bătaia aplicată apostolilor a avut
două rezultate neaşteptate: Mai întâi, le-a
provocat o bucurie profundă, pentru faptul că
au fost socotiţi vrednici să sufere ruşine
pentru acest nume26 atât de drag lor! Apoi le-
a dat un imbold şi mai mare, o perseverenţă
sporită de a vesti cuvântul la templu, acasă şi
de a-L predica pe Isus, ca Mesia cu şi mai
multă râvnă.
Deci şi de data aceasta Satan s-a păcălit.
CREŞTINUL ŞI
STĂPÂNIREA
Pe măsură ce primii creştini au înaintat în
vestirea Evangheliei, ei au intrat în conflict
inevitabil cu autorităţile de stat, în special cu
liderii religioşi, care pe vremea aceea dispu-
neau de considerabile puteri juridice în prob-
leme de administraţie civilă. Credincioşii au
fost pregătiţi pentru aceasta şi au reacţionat
cu tact şi demnitate.
în general, politica urmărită de ei a fost
de a respecta şi a se supune dregătorilor,
întrucât aceştia au fost rânduiţi de Dumne-
zeu, fiind slujitorii Săi, pentru promovarea
binelui obştesc. Astfel, când Pavel fără să-şi
dea seama 1-a mustrat pe marele preot, fiind
tras la răspundere pentru asta, imediat şi-a
cerut scuze, citânte versetul 28 din Exod 22:
„Pe mai marele poporului să nu-1 vorbeşti de
rău" (Fapte 23:5).
Dar când legile omeneşti contraveneau
poruncilor lui Dumnezeu, politica creştinilor
a fost de a nu mai asculta de guvern, sufe-
rind, mai degrabă, consecinţele—indiferent
care erau acestea. De pildă, când lui Petru şi
loan li s-a interzis să mai predice Evanghelia,
ei au răspuns: „Judecaţi voi singuri dacă este
drept înaintea lui Dumnezeu să ascultăm mai
mult de voi decât de Dumnezeu" (4:19,20).
Iar când Petru şi apostolii au fost arestaţi
pentru că au continuat să-i înveţe pe oameni
în Numele lui Cristos, Petru a răspuns: „Tre-
buie să ascultăm mai mult de Dumnezeu
decât de oameni" (5:29).
Nicăieri nu se pomeneşte nici măcar de
ideea că ei ar fi încercat vreodată să răstoarne
guvernul sau autorităţile locale. în pofida

persecuţiilor şi a asupririi, ei nu le doreau
decât bine dregătorilor (26:29).
Se înţelege de la sine că ei nu s-au pretat
la nici o formă de necinste sau înşelăciune,
pentru a obţine vreun câştig sau avantaj
necinstit din partea stăpânirii. De pildă,
guvernatorul Felix a aşteptat în zadar să
primească mită din partea lui Pavel (24:26).
în acelaşi timp, ei nu au considerat că
este vreo contradicţie la adresa chemării lor
creştine, dacă făceau uz de drepturile lor
cetăţeneşti (16:37; 21:39; 22:25-28; 23:17-
21; 25:10, 11).
Dar ei înşişi nu s-au angajat în politica
acestei lumi. De ce? Nu ni oferă nici o expli-
caţie. Un lucru este clar însă: ei erau pătrunşi
de un singur ţel major: acela de a predica
Evanghelia lui Cristos — ţel căruia i s-au
consacrat cu toată dăruirea de sine, nepermi-
ţând nici unui lucru sau persoane să-i distragă
de la această dedicare. Negreşit ei credeau că
Evanghelia constituie răspunsul la proble-
mele ce-1 confruntă pe om. Această convin-
gere era atât de profundă încât ei nu s-au
mulţumit cu soluţii de mâna a doua, cum ar
fi cele oferite de ştiinţa politică.J
6:1 Dacă diavolul nu poate nimici prin
atacuri declanşate din afară, atunci va încerca
să facă ravagii prin declanşarea unor disen-
siuni interne, aşa cum reiese din versetele
următoare.
în primele zile ale bisericii, creştinii
aveau obiceiul de a repartiza zilnic ajutoare
pentru văduvele sărace din biserică, ce nu
aveau alt mijloc de întreţinere. Unii din
credincioşii care fuseseră iudei de limbă
greacă s-au plâns că văduvele lor nu s-au
bucurat de acelaşi tratament ca văduvele
evreilor (adică cele din Ierusalim şi din
Iudeea).
6:2,3 Cei doisprezece apostoli şi-au dat
seama că, pe măsură ce biserica se dezvolta
tot mai mult, se ivea nevoia rezolvării acestor
chestiuni de ordin administrativ. în ce-i
privea pe ei înşişi, nu se cădea ca ei să lase
misiunea vestirii Cuvântului lui Dumnezeu,
doar pentru a se ocupa de probleme financia-
re. Prin urmare, sfatul lor a fost ca biserica să
numească şapte oameni spirituali care să se
ocupe de problemele de natură vremelnică
ale bisericii.
Deşi aceşti oameni nu snt desemnaţi de
Biblie ca diaconi, totuşi nu greşim dacă îi
privim ca atare. în expresia: „să slujim la
mese" termenul „a sluji" este forma verbală
a substantivului din care derivă termenul de

420

Faptele Apostolilor

diacon. Deci ei erau diaconi, cu funcţia
specifică de a se ocupa de mese.
Trei erau calităţile pe care trebuiau să le
întrunească ei pentru a ocupa această funcţie:
1.	Ei trebuiau să fie vorbiţi de bine (deci
să se bucure de o bună reputaţie).
2.	Să fie plini de Duhul Sfânt (deci
spirituali, duhovniceşti).
3.	Şi în sfârşit trebuiau să fie plini de
înţelepciune (adică practici).
O listă mai amănunţită a calităţilor nece-
sare ocupării acestei funcţii o găsim la 1
Timotei 3:8-13.
6:4 Apostolii s-au consacrat întru totul
rugăciunii şi propovăduiţii Cuvântului. Nu e
întâmplătoare ordinea în care sunt redate cele
două activităţi: mai întâi, rugăciunea, apoi
propovăduirea Cuvântului. Cu alte cuvinte,
mai întâi ei aveau grijă să stea de vorbă cu
Dumnezeu despre oameni, şi abia apoi să le
vorbească oamenilor despre Dumnezeu.
6:5,6 Judecând după numele celor şapte
care au fost desemnaţi, majoritatea au fost
iudei vorbitori de limba greacă înainte de
convertirea lor. Negreşit aceasta a fost o
concesie plină de amabilitate faţă de însuşi
grupul care ridicase obiecţia. Se punea astfel
capăt oricăror acuzaţii posibile de favoritism
în acest domeniu. Când dragostea lui Dum-
nezeu umple inimile oamenilor, ea va triumfa
întotdeauna asupra tuturor fleacurilor, mali-
ţiozităţilor şi actelor de egoism.
Numai doi dintre diaconii aceştia ne sunt
îndeajuns de bine cunoscuţi: Ştefan, care a
devenit primul martir al bisericii, şi Filip,
evanghelistul care a dus mai târziu Evanghe-
lia în Samaria, câştigându-1 apoi pe famenul
etiopian pentru Cristos şi mai târziu oferindu-
i lui Pavel ospitalitate în Cezareea.
După ce s-au rugat, apostolii şi-au expri-
mat părtăşia cu alegerea făcută de biserică,
punându-şi mâinile peste cei şapte.
6:7 Dacă versetul 7 este citit în continua-
rea versetelor precedente, atunci pare să
indice că desemnarea de diaconi care să se
ocupe de treburile administrative a dus la o
semnificativă înaintare a Evangheliei. Pe
măsură ce se răspândea cuvântul lui Dumne-
zeu, mulţi ucenici erau adăugaţi la comunita-
tea de creştini din Ierusalim şi mulţi dintre
preoţii iudei au devenit şi ei urmaşi ai Dom-
nului Isus.
6:8 Textul biblic se concentrează acum
asupra unuia dintre diaconi, Ştefan,27 care a
fost folosit cu mare putere de Dumnezeu în
săvârşirea unor minuni şi în propovăduirea
Cuvântului. Este primul om în afară de apos-

toli despre care se spune în cartea Faptele
Apostolilor că a săvârşit minuni. S-a datorat
promovarea sa într-o slujbă mai înaltă faptu-
lui că a slujit cu credincioşie ca diacon? Sau
a fost o slujbă suplimentară, pe care şi-a
desfăşurat-o paralel cu aceea de diacon? Este
greu de aflat răspunsul din textul versetului.
6:9 împotrivirea faţă de puternica vestire
a Cuvântului de către Ştefan a pornit din
sânul sinagogii — adică al lăcaşului la care
se strângeau iudeii în ziua de sabat, pentru a
primi învăţătură din lege. Sinagogile erau
denumite în funcţie de categoriile de oameni
care le frecventau. Astfel sinagoga Izbăviţi-
Ior (cum se spune în versiunea Cornilescu,
n.tr.) era probabil frecventată de iudei liberi,
ce fuseseră anterior sclavi la romani. Cirena
era un oraş din Africa, ai cărui locuitori iudei
se pare să s-au stabilit la Ierusalim. Iar Ale-
xandrinii erau iudei proveniţi din portul
egiptean cu acelaşi nume. Cilicia era o pro-
vincie din sud-estul Asiei Mici iar Asia era
o provincie (nu continentul cu acelaşi nume,
n.tr.) din Asia Mică, alcătuită din trei teritorii.
După câte se pare, comunităţile de evrei
proveniţi din aceste localităţi îşi aveau sina-
gogile lor la Ierusalim sau în împrejurimile
oraşului.
6:10-14 în disputa lor cu Ştefan, iudeii
aceştia zeloşi nu i-au putut ţine piept. Căci
cuvintele rostite de el şi puterea cu care le
rostea au fost irezistibile. într-o încercare
disperată de a-1 reduce la tăcere, ei au pus la
cale pe ascuns nişte martori mincinoşi, care
să-1 acuze pe nedrept pe Ştefan de hulă
împotriva lui Moise şi a lui Dumnezeu.28
Curând Ştefan a fost adus înaintea Sinedriu-
lui, fiind acuzat că ar fi vorbit împotriva
templului şi a legii. Ei l-au acuzat pe Ştefan
pe nedrept că ar fi spus că Isus a zis că va
distruge templul şi că va schimba întregul
sistem pe care 1-a transmis Moise Israelului.
6:15 în timp ce membrii Sinedriului au
audiat plângerile aduse împotriva lui Ştefan,
ei nu au văzut faţa sa, ci faţa unui înger. Ei
au observat tainica frumuseţe degajată de o
viaţă pe de-a-ntregul predată Domnului,
hotărâtă să vestească Adevărul, nemaifiind
preocupată de-acum de ceea ce vor gândi sau
spune oamenii. Ei au văzut ceva din gloria
lui Cristos oglindindu-se în strălucirea feţei
acestui devotat urmaş al Său.
în capitolul 7 avem magistrala apărare a
lui Ştefan, care demarează lin, cu o aparentă
trecere în revistă a istoriei iudaice. Curând
naraţiunea se concentrează asupra a două
personaje principale, Iosif şi Moise, care au

Faptele Apostolilor

421

fost înălţaţi de Dumnezeu, fiind respinşi de
Israel. Apoi Dumnezeu i-a ridicat la poziţia
de izbăvitori şi salvatori. Deşi Ştefan nu face
o comparaţie directă a experienţelor trăite de
aceştia cu cele ale lui Cristos, analogia cu
acestea e cât se poate de transparentă. Apoi
Ştefan se lansează într-o usturătoare con-
damnare la adresa liderilor Israelului, pe
care-i acuză că s-au împotrivit Duhului Sfânt,
ucigându-L pe Cel Neprihănit şi călcând
legea lui Dumnezeu.
E imposibil ca Ştefan să nu-şi fi dat
seama în acest moment că viaţa lui e în
pericol. Dacă voia să şi-o cruţe, nu avea
decât să rostească o cuvântare împăciutoare.
Dar Ştefan a preferat să moară, decât să
trădeze misiunea sacră ce i s-a încredinţat,
dând dovadă de un curaj vrednic de toată
admiraţia!
7:1-8 Prima partea a mesajului său ne
transportă înapoi, pe firul timpului, la obârşia
naţiunii ebraice. Nu se ştie exact de ce acordă
textul biblic atâta spaţiu rememorării istoriei
lui Avraam, afară doar de probabilitatea ca
prin aceasta:
1.	Să se arate cât de mult cunoştea şi
iubea Ştefan neamul evreu.
2.	Să se creeze astfel o tranziţie naturală
la subiectul lui Iosif şi Moise, două personaje
care întruchipează elocvent respingerea lui
Cristos de poporul evreu.
3.	Să se demonstreze că Avraam s-a
închinat lui Dumnezeu în mod acceptabil,
chiar dacă închinarea sa nu avusese loc într-
un anumit lăcaş de închinăciune special
consacrat acestui scop. (Ştefan fusese acuzat
că vorbise împotriva templului—„împotriva
acestui lăcaş sfânt".)
Momentele esenţiale din biografia lui
Avraam sunt următoarele:
1.	Atuci când 1-a chemat Dumnezeu, în
Mesopotamia (v. 2, 3).
2.	Când a călătorit spre Haran, iar mai
târziu spre Canaan (v. 4).
3.	Când Dumnezeu i-a promis lui Avraam
pământ — deşi patriarhul însuşi nu a primit
nici o limbă de pământ, aşa cum reiese din
textul biblic şi din versetul 5 al textului de
faţă, unde se spune că Avraam a cumpărat
peştera Macpela ca loc de veci. Promisiunea
a rămas însă în vigoare, ea urmând să se
împlinească în viitor (Ev. 11:13-40).
4.	Prezicerea lui Dumnezeu privitoare la
robia Israelului în Egipt şi izbăvirea sa finală
(v. 6,7). Ambele părţi ale acestei preziceri au
fost realizate de oameni pe care poporul
Israel i-a respins: Iosif (v. 9-10) şi Moise (v.

20-36). Cei patru sute de ani menţionaţi în
versetul 6 şi la Geneza 15:13 se referă la
perioada în care poporul Israel a suferit în
robia egipteană. Cei patru sute treizeci de ani
menţionaţi la Exod 12:40 şi Galateni 3:17
parcurg perioada cuprinsă între sosirea lui
Iacov şi a familiei sale în Egipt şi Exodul şi
darea legii. Israeliţii nu au fost persecutaţi în
primii treizeci de ani de şedere în Egipt, ci,
dimpotrivă, au fost trataţi regeşte.
5.	Legământul tăierii împrejur (v. 8a).
6.	Naşterea lui Isaac, apoi a lui Iacob,
apoi a celor doisprezece patriarhi (v. 8b).
Cu aceasta istoria ajunge la Iosif, unul din cei
doisprezece fii ai lui Iacob.
7:9-19 Dintre toate tipurile prin care este
reprezentat Cristos în Vechiul Testament,
Iosif este cel mai strălucitor şi mai aparent,
chiar dacă nu se precizează acest lucru.
Negreşit iudeii din vremea lui Ştefan vor fi
simţit săgeţi în conştiinţa lor, când au auzit
din gura lui Ştefan cum s-au purtat înaintaşii
lor cu Iosif şi apoi cum s-au purtat ei înşişi
cu Isus din Nazaret!
1.	Iosif a fost vândut în Egipt chiar de
fraţii lui (v. 9).
2.	Cel respins de ei a fost înălţat la o
poziţie de putere şi slavă în Egipt (v. 10).
3.	Foamea îi trimite pe fraţii lui Iosif în
Egipt, dar ei nu-l recunosc pe fratele lor (v.
11,12).
4.	Când au venit a doua oară, Iosif li s-
a descoperit. Apoi cel respins a devenit salva-
torul familiei sale (v. 13, 14). Notă: A se
observa aparenta contradicţie între cifra de
şaptezeci şi cinci redată de versetul 14 şi cea
de şaptezeci menţionată la Geneza 46:27.
Ştefan a urmat traducerea în greacă a textului
de la Geneza 46:27 şi Exod 1:5, unde cifra
este şaptezeci şi cinci. în schimb, în textul
grec se pomeneşte de 70 de suflete, datorită
unui mod aparte de a număra membrii fami-
liei lui Iacob.29
5.	Moartea patriarhilor şi îngroparea lor
în ţara Canaan (v. 15, 16). O altă dificultate
apare în versetul acesta. Aici se spune că
Avraam a cumpărat un loc de veci de la
Hamor. La Geneza 23:16, 17 se spune că
Avraam a cumpărat peştera Macpela de la
copiii lui Het. Jacob a cumpărat pământ în
Sihem, de la copii lui Hamor (Gen. 33:19).
Există mai multe posibilităţi: (1) Se poate ca
Avraam să fi cumpărat pământ şi în Sihem,
şi în Hebron. Mai târziu e posibil ca Iacob să
fi achiziţionat din nou terenul din Sihem. (2)
E posibil ca prin Avraam Ştefan să se fi
referit la descendentul acestuia, Iacob. (3)
1.	
422

Faptele Apostolilor

Pentru a fi mai concis, poate că Ştefan a
comprimat achiziţiile făcute de Avraam cu
cele făcute de Iacob.30
6. Creşterea familiei lui Iacob în Egipt şi
sclavia în care au fost aruncaţi membrii ei,
după moartea lui losif (v. 17-19). Desigur,
aceasta ne pregăteşte pentru următorul pas
din pledoaria lui Ştefan, respectiv tratamentul
de care a avut parte Moise din partea propriu-
lui său popor.
7:20-43 Ştefan arată cu îndrăzneală
incisivă că neamul evreu s-a făcut vinovat de
cel puţin alte două ori în trecut de a-i fi
repudiat pe salvatorii ridicaţi de Dumnezeu
şi trimişi să-i izbăvească. Al doilea exemplu
pe care-1 citează el este cel al lui Moise.
Ştefan fusese acuzat că a rostit cuvinte de
hulă împotriva lui Moise (6:11). Dar el de-
monstrează că naţiunea Israel este în realitate
vinovată, pentru că 1-a respins pe acest om pe
care Dumnezeu 1-a ales.
Ştefan face apoi o trecere în revistă a
vieţii lui Moise, referindu-se la opt faze
distincte din viaţa acestuia, după cum urmea-
ză:
1.	Naşterea sa, primii ani de viaţă şi
formaţia sa intelectuală în Egipt (v. 20-22).
Expresia puternic în cuvinte este, probabil,
o aluzie la scrierile lui Moise, întrucât pe cale
orală el s-a declarat lipsit de elocvenţă (Ex.
4:10).
2.	Prima respingere a lui Moise, din
partea fraţilor săi, când 1-a apărat pe unul
din ei de un egiptean (v. 23-28). Notaţi
versetul 25! Cât de mult ne aminteşte acesta
de modul în care şi Cristos a fost respins de
ai Săi!

3.	Exilul lui Moise, în ţinutul Madian (v.
29).
4.	Ocazia când Dumnezeu i se arată în
rugul aprins, trimiţându-1 înapoi în Egipt să-şi
izbăvească poporul (v. 30-35).
5.	Moise devine salvatorul neamului său
(v. 36).
6.	Profeţia sa cu privire la Mesia care va
veni (v. 37). (Cuvintele ca mine înseamnă:
„cum m-a ridicat El pe mine.")
7.	Rolul său de dătător al legii (legiuitor)
al adunării din pustie (v. 38).
8.	Moise este respins pentru a doua oară
de poporul său, când israeliţii se închină
viţelului de aur (v. 39-41). Idolatria Israelu-
lui e descrisă pe larg în versetele 42 şi 43.
Deşi au afirmat că aduc jertfe Domnului,
oamenii au purtat cortul lui Moloh, una din
cele mai respingătoare dintre toate formele de
idolatrie din vechime, şi s-au plecat înaintea

lui Remfan, o zeitate cosmică. Pentru că au
comis acest păcat, Dumnezeu i-a avertizat că
vor fi duşi în robia babiloneană. în versetele
42 şi 43 Ştefan citează din versiunea Septua-
ginta textul de la Arnos 5:25-27. Aşa se
explică de ce captivitatea apare aici ca fiind
dincolo de Babilon, mai degrabă de „dincolo
de Damasc." Desigur, ambele variante sunt
valabile.
Istoria se repetă. în fiecare generaţie întâlnim
acelaşi tipar. Oamenii sunt aceiaşi. Când sunt
confruntaţi cu mesajul lui Dumnezeu, ei nu
pricep (25). Când sunt îndemnaţi să trăiască în
pace, ei refuză să asculte (27). Când li se dă un
izbăvitor trimis de la Dumnezeu, ei îl resping
(39). Când sunt izbăviţi dintr-o situaţie rea, ei
preferă să se alipească de idoli netrebnici, mai
degrabă decât de Dumnezeul îndurător (41). Aşa
e natura umană — răzvrătită, ingrată, nechib-
zuită. Dar şi Dumnezeu este acelaşi. Dumnezeul
care i-a vorbit lui Moise este acelaşi Dumnezeu
care le vorbise strămoşilor săi (32). Acest Dum-
nezeu aude când oamenii trec prin necazuri (34).
El le vine în ajutor, izbăvindu-i (34). El îşi con-
duce poporul de la moarte la viaţă (36). El îi
lasă pe cei ce-L resping cu bună ştiinţă pradă
pornirilor lor (42). Aşa este măreţul nostru
Dumnezeu — milostiv, puternic, sfânt. El este
mereu acelaşi, orice s-ar întâmpla (Mal. 3:6).
Pentru interlocutorii lui Ştefan aceste cuvinte au
constituit un avertisment să nu se joace cu
Dumnezeu. Dar ele mai sunt şi o asigurare că
toate promisiunile lui Dumnezeu sunt veşnic
valabile şi se vor îndeplini negreşit.31
7:44-46 Ştefan fusese acuzat că a vorbit
împotriva templului. El răspunde ducându-şi
ascultătorii înapoi în timp, la zilele când
Israelul avea cortul mărturiei din pustie.
Chiar în această perioadă oamenii continuau
să se închine oştirii cerului. Când Iosua i-a
călăuzit pe israeliţi în ţara Canaan, ai cărei
locuitori păgâni au fost alungaţi, cortul a fost
adus în ţară şi a rămas în picioare până în
zilele lui David. Părinţii au cerut să ridice
o locuinţă pentru Dumnezeul lui Iacob şi
astfel au căpătat milă înaintea lui Dumne-
zeu.
7:47-50 Lui David nu i s-a împlinit
dorinţa de a clădi un templu, această onoare
fiindu-i acordată lui Solomon, care I-a zidit
lui Dumnezeu o casă.
Deşi templul a fost locuinţa lui Dumne-
zeu în mijlocul poporului Său, Dumnezeu nu
a fost mărginit la acel local. Solomon a arătat
limpede că aşa stau lucrurile, cu ocazia

Faptele Apostolilor

423

dedicării templului (1 Regi 8:27). Şi Isaia îi
avertizase pe oameni că la Dumnezeu nu
clădirile contează, ci condiţia morală şi
spirituală a vieţii oamenilor (Isa. 66:1, 2).
Dumnezeu caută oameni cu inima zdrobită şi
căită; El doreşte să vadă oameni care tremură
înaintea cuvântului Său.
7:51-53 Liderii iudeilor îl acuzaseră pe
Ştefan că a vorbit împotriva legii. Acum el
răspunde acuzaţiei lor, cu o scurtă condam-
nare, exprimată în cuvinte bine alese.
Ei sunt cei tari Ia cerbice, netăiaţi
împrejur cu inima şi cu urechile. „El îi
mustră, nu ca pe Israelul lui Dumnezeu, ci ca
pe nişte păgâni încăpăţânaţi şi netăiaţi împre-
jur cu inima şi cu urechile." Ei erau fiii pă-
rinţilor lor, care s-au împotrivit neîncetat
Duhului Sfânt. Strămoşii lor i-au persecutat
pe profeţii care au prezis venirea lui Cristos.
Acum ei L-au trădat şi ucis pe Cel Drept. Ei
erau cei care au călcat legea, chiar cei cărora
le fusese încredinţată, prin îngeri.
Nimic nu mai trebuia spus, căci nimic nu
mai era de spus! Ei au fost cei ce l-au pus pe
Ştefan în defensivă, dar iată că el a devenit
procurorul lor, demonstrând concludent că ei
erau de fapt acuzaţii încărcaţi de vinovăţie.
Mesajul lui Ştefan a constituit una din ulti-
mele daţi când Dumnezeu S-a adresat nea-
mului evreiesc, înainte ca Evanghelia să
înceapă să fie vestită şi oferită Neamurilor.
7:54-60 De îndată ce Ştefan a adus măr-
turia că vede cerurile deschise, gloata a
refuzat să-1 mai asculte. Cuprinşi de furie,
oamenii au început să ţipe, aruncându-se
asupra lui, târându-1 în afara cetăţii şi omo-
rându-1 cu pietre.
Ca din întâmplare, Duhul lui Dumnezeu
consemnează numele unui tânăr ce păzea
hainele ucigaşilor înfierbântaţi — Saul. Am
spus ca din întâmplare, căci în realitate
Duhul pare să ne spună: „Notaţi acest nume,
deoarece vă veţi întâlni cu el din nou!"
Moartea lui Ştefan s-a asemănat cu a
Domnului:
1.	Ştefan s-a rugat: „Doamne, primeşte
duhul meu" (v. 59). Isus S-a rugat: „Tată, în
mîinile Tale îmi dau duhul" (Luca 23:46).
2.	Ştefan s-a rugat: „Tată, nu Ie ţine în
seamă acest păcat" (v. 60). Isus s-a rugat:
„Tată, iartă-i că nu ştiu ce fac" (Luca 23:35).
Oare nu ne spune acest lucru că, întrucât
Ştefan s-a preocupat atât de mult în viaţa sa
de Domnul Isus, el a fost „schimbat în ace-
laşi chip al Lui, din slavă în slavă, prin Duhul
Domnului" (2 Cor. 3:18)?
Apoi, după ce s-a rugat, a adormit. Ori

de câte ori întâlnim cuvântul somn ori a
dormi în legătură cu moartea în Noul Testa-
ment, aceasta se referă la trup, nu la suflet,
căci sufletul credinciosului se duce în pre-
zenţa lui Cristos, la moartea sa (2 Cor. 5:8);
doar trupul este înfăţişat ca dormind.
în mod obişnuit, iudeilor nu li se permitea
să ducă la îndeplinire o sentinţă de condam-
nare la moarte. Aceasta era prerogativa
stăpânilor lor romani (loan 18:31b). Se pare
însă că romanii făceau o excepţie de la aceas-
tă regulă, când era vorba de o ameninţare la
adresa templului. Ştefan fusese acuzat că a
vorbit împotriva templului şi deşi acuzaţia
era neîntemeiată, el a fost totuşi executat de
iudei. Domnul Isus fusese acuzat de a fi
ameninţat că va distruge templul (Marcu
14:58), dar depoziţia martorilor a fost contra-
dictorie.
II. BISERICA ÎN IUDEEA ŞI SAMARIA
(8:1-9:31)
A. Misiunea lui Filip în Samaria (8:1-25)
8:1 Din nou Duhul lui Dumnezeu ne
prezintă numele lui Saul. Mari frământări vor
fi avut loc în sufletul lui în acest timp. în
afară, el avea că continue să dezlănţuie valul
său de teroare, dar zilele sale ca duşman al
creştinismului erau numărate. Saul se învoise
la uciderea lui Ştefan, dar procedând astfel,
el îşi pava calea propriei sale desfiinţări ca
prigonitor înverşunat.
Cuvintele „în ziua aceea" marchează
începutul unei ere noi. Moartea Iu Ştefan a
declanşat, după câte se pare, un atac înverşu-
nat împotriva bisericii. Credincioşii au fost
împrăştiaţi prin toată Iudeea şi Samaria.
Domnul îi instruise pe urmaşii Lui să
înceapă mărturisirea lor de la Ierusalim, iar
după aceea să se răspândească în toată Iu-
deea, Samaria şi până la marginile pământu-
lui. Până în acest punct, mărturia lor se limi-
tase strict la Ierusalim. Poate că nu avusese-
ră curaj să iasă în exterior. Acum însă sunt
forţaţi s-o facă, sub presiunea prigoanelor.
Apostolii au rămas însă în oraş. După
cum remarcă Kelly, cu pertinenţă: „Cum era
de aşteptat, cei care au rămas au devenit ţinta
celor mai aprige atacuri."
Din punct de vedere omenesc, pentru
credincioşi acestea au fost zile foarte grele şi
întunecate. Un credincios din rândurile lor îşi
dăduse viaţa ca jertfă şi chiar ei înşişi erau
urmăriţi şi încolţiţi ca iepurii. Dar din punct
de vedere divin, situaţia nu era deloc întune-
cată, căci grăuntele de grâu ce fusese sădit
avea să aducă multă roadă. Vijelia de prigoa-

424

Faptele Apostolilor

ne făcea ca sămânţa Evangheliei să se răs-
pândească până în cele mai îndepărtate ţinu-
turi şi cine putea aprecia cât de mare avea să
fie recolta?
8:2 Nu este redată identitatea bărbaţilor
evlavioşi care l-au îngropat pe Ştefan. Poate
că au fost creştini ce nu fuseseră încă izgoniţi
din Ierusalim. Sau poate că erau iudei cucer-
nici, ce văzuseră ceva deosebit în martirul
Ştefan, lucru care i-a determinat să-1 îngroape
cum se cuvine.
8:3 Din nou apare numele de Saul! Cu o
energie aparent inepuizabilă, el hăituieşte
biserica, târându-şi victimele afară din casele
lor şi aruncându-le în închisoare. O, ce n-ar
da să poată uita de Ştefan, de calmul său, de
convingerea neclintită a acestuia, de faţa lui
de înger! Trebuie să înăbuşe cu orice preţ a-
ceastă amintire dureroasă. Prin urmare, va
înteţi atacurile împotriva fraţilor de credinţă
ai lui Ştefan.
8:4-8 împrăştierea creştinilor nu a redus
însă la tăcere mărturia acestora. Pretutindeni
unde mergeau aceştia, duceau cu ei vestea
bună a mântuirii. Filip, „diaconul" din capi-
tolul şase, a pornit spre nord, în cetatea
Samaria.32 El nu numai că L-a vestit pe
Cristos, ci a făcut şi o mulţime de minuni.
Duhurile necurate au fost alungate din oa-
meni iar cei paralizaţi şi şchiopi au fost
vindecaţi. Şi astfel oamenii luau seama la
Evanghelie, fiind cuprinşi de o mare bucurie.
Biserica primară s-a supus implicit po-
runcilor lui Isus Cristos.
Biserica s-a răspândit exact aşa cum se
răspândise lucrarea lui Cristos (loan 20:21;
cf. Fapte 8:1-4).
Membrii bisericii primare şi-au vândut
bunurile şi le-au împărţit la săraci (Luca
12:33; 18:22; cf. Fapte 2:45; 4:34).
Ei şi-au părăsit tată, mamă, case şi pă-
mânturi, ducându-se pretutindeni şi vestind
Cuvântul (Mat. 10:37; cf. Fapte 8:1-4).
Ei au făcut ucenici şi i-au învăţat să
lucreze şi să asculte (Mat. 28:18, 19; cf. I
Tes. 1:6).
Ei şi-au luat crucea şi L-au urmat pe
Cristos (Fapte 4; I Tes. 2).
S-au bucurat când au trecut prin strâmto-
rări şi prigoane (Mat. 5:11, 12; Fapte 16; I
Tes. 1:6-8).
I-au lăsat pe morţi să-şi îngroape morţii,
ei ducându-se să predice Evanghelia (Luca
9:259, 60).
Şi-au scuturat praful de pe picioare,
ducându-se mai departe, atunci când oamenii
au refuzat să audieze mesajul lor (Luca 9:5;

cf. Fapte 13:51).
Şi în sfârşit membrii bisericii primare au
vindecat, au scos afară demoni, au înviat
morţi şi au adus roadă trainică (Marcu 16:18;
Fapte 3-16).33
8:9-11 Printre persoanele mai cu vază
care au audiat mesajul lui Petru s-a aflat un
vrăjitor pe nume Simon. Acesta îşi crease o
faimă considerabilă în Samaria, prin faptele
sale neobişnuite de vrăjitorie. Omul acesta
se dădea foarte mare şi mulţi îl considerau „o
mare putere a Iui Dumnezeu".
8:12, 13 După ce o mulţime de oameni
au crezut în propovăduirea lui Filip şi au
fost botezaţi, Simon s-a dat şi el drept cre-
dincios,34 fiind botezat şi urmându-1 pe Filip,
fascinat de minunile săvârşite de apostol.
Din cele ce urmează s-ar părea că Simon
nu fusese însă născut din nou, el mărturisind
credinţa doar cu buzele, fără ca viaţa lui să
reflecte această realitate. Cei care propovă-
duiesc primirea mântuirii prin botez sunt
confruntaţi în acest punct cu o dilemă. Simon
fusese botezat, şi totuşi trăia mai departe în
păcatele sale.
Observaţi că Filip a predicat vestea bună
cu privire la împărăţia lui Dumnezeu şi la
numele lui Isus Cristos. împărăţia lui Dum-
nezeu este acea sferă în care este recunoscută
domnia lui Dumnezeu. în epoca actuală,
Regele lipseşte. în loc de o împărăţie literală,
pământească, avem o împărăţie spirituală,
nevăzută, în viaţa celor care îi sunt loiali Lui.
în viitor Regele va reveni pe pământ pentru
a-Şi întemeia o împărăţie concretă, capitala
Sa fiind Ierusalimul. Pentru ca oricine să
poată intra cu adevărat în această împărăţie,
în oricare din aspectele sale, trebuie să se
nască din nou. Credinţa în numele lui Isus
Cristos este mijlocul prin care se poate trăi
experienţa naşterii din nou. Aşadar, aceasta
a fost esenţa propovăduirii lui Filip.
8:14-17 Când a ajuns la urechile aposto-
lilor în Ierusalim vestea că Samaria a primit
cu bucurie cuvântul, ei i-au trimis pe Petru şi
loan la ei. între timp, până să ajungă ei la
credincioşi, aceştia au fost botezaţi în nume-
le Domnului Isus, dar ei nu primiseră Duhul
Sfânt. Acţionând evident sub călăuzire divi-
nă, apostolii s-au rugat ca aceşti credincioşi
să primească Duhul Sfânt şi şi-au pus mâinile
peste ei. După aceea ei au primit Duhul
Sfânt.
în acest punct suntem confruntaţi cu
următoarea întrebare: „Din ce cauză ordinea
evenimentelor se deosebeşte aici de cea de la
Rusalii?" La Rusalii iudeii:

Faptele Apostolilor

425

1.	S-au pocăit.
2.	Au fost botezaţi.
3.	Au primit Duhul Sfânt.
Aici însă samaritenii:    .

1.	Au crezut.
2.	Au fost botezaţi.
3.	I-au rugat pe apostoli să se roage pentru
ei şi să-şi pună mâinile peste ei.
4.	Au primit Duhul Sfânt.
De un lucru putem fî siguri: cu toţii au
fost mântuiţi în acelaşi fel: prin credinţa în
Domnul Isus Cristos. El este singura cale de
mântuire. Dar în această perioadă de tranzi-
ţie, de la iudaism la creştinism, Dumnezeu a
găsit cu cale, în suveranitatea Sa, să procede-
ze în diverse moduri cu diversele categorii de
credincioşi. Credincioşilor iudei li s-a cerut
să se disocieze de naţiunea Israel prin botez,
înainte de a primi Duhul. Iar acum pentru
samariteni apostolii trebuie să se roage şi să-
şi pună mâinile peste ei. Dar de ce?
Poate că răspunsul cel mai adecvat constă
în nevoia de a exprima unitatea bisericii,
alcătuită fie din iudei, fie din samariteni.
Exista un pericol real ca biserica de la Ieru-
salim să-şi aroge an anumit aer de superiori-
tate sau să continue în refuzul de a întreţine
relaţii cu fraţii lor samariteni. Pentru a se
evita posibilitatea unei sciziuni sau a formării
a două biserici (una iudaică şi alta samari-
teană), Dumnezeu i-a trimis pe apostoli să-şi
pună mâinile peste samariteni, prin aceasta
exprimându-se deplina părtăşie cu ei ca
credincioşi în Domnul Isus. Ei erau mădulare
ale aceluiaşi trup unic, toţi fiind una în Cris-
tos Isus.
Când citim în versetul 16 că ei nu fusese-
ră botezaţi în numele Domnului Isus (vezi şi
10:48 şi 19:5), asta nu înseamnă că exista
vreo deosebire faţă de botezul „în numele
Tatălui şi al Fiului şi al Duhului Sfânt" (Mat.
29:19). „Luca nu consemnează o formulă ce
se folosea," scrie W. E. Vine, „ci pur şi
simplu redă un fapt istoric." Ambele sintag-
me exprimă ideea de adeziune şi identificare
şi toţi credincioşii adevăraţi declară bucuroşi
loialitatea lor faţă de unitatea cu Sfânta
Treime şi cu Domnul Isus.
8:18-21 Simon vrăjitorul a rămas foarte
impresionat de faptul că Duhul Sfânt a fost
dat atunci când apostolii şi-au pus mâinile
peste samariteni. El nu înţelegea profunda
semnificaţie spirituală a acestui act, ci îl
considera doar un exemplu de putere supra-
naturală care i-ar prinde foarte bine în mese-
ria lui. Prin urmare, le-a oferit apostolilor
bani, rugându-i să-i dea şi lui această putere.

Din răspunsul lui Petru rezultă că Simon
nu fusese convertit cu adevărat:
1.	„Banii tăi să piară împreună cu tine."
(Or, se ştie că nici un credincios nu va
pieri niciodată (loan 3:16).
2.	„Tu n-ai nici parte, nici moştenire în
această chestiune"; cu alte cuvinte, el nu
făcea parte din părtăşia credincioşilor, din
comunitatea lor.
3.	„Inima ta nu este în ordine înaintea lui
Dumnezeu." O descriere foarte exactă a
unui om nemântuit.
4.	„Tu eşti otrăvit de amărăciune şi legat
cu lanţurile fărădelegii." Ar putea fi
rostite asemenea cuvinte la adresa unei
persoane născute din nou?
8:22-24 Petru 1-a îndemnat pe Simon să
se pocăiască de acest mare păcat şi să se
roage să fie iertat de planul rău pe care-1
alcătuise. Răspunzând, Simon 1-a rugat pe
Petru să îndeplinească rolul de mediator între
Dumnezeu şi el, devenind astfel precursosul
celor care preferă să recurgă la serviciile unui
mediator uman,decât să vină direct la Dom-
nul Isus Cristos însuşi. Faptul că în Simon nu
avusese loc nici o pocăinţă adevărată reiese
şi din cuvintele sale: „Roagă-te Domnului
pentru mine ca să nu mi se întâmple nici
unul din lucrurile rostite de tine." Cu alte
cuvinte, lui nu-i părea rău de păcatul lui, ci
doar de consecinţele pe care acesta ar putea
să i le aducă.
De la acest om, Simon, derivă termenul
şi conceptul modern de „simonie" — adică
profitarea de lucrurile sfinte pentru a face din
ele o afacere. Aici intră şi vânzarea de indul-
genţe sau alte beneficii cu presupusă binecu-
vântare spirituală, precum şi toate formele de
comercializare a lucrurilor divine.
8:25 După ce Petru şi loan au mărturisit
şi au predicat cuvântul Domnului, ei s-au
întors la Ierusalim. Şi astfel, după ce s-a
stabilit un cap de pod în Samaria, ei au conti-
nuat să predice în multe din satele ei.
B. Filip şi famenul etiopian (8:26-40)
8:26 în toiul acestei mari treziri spirituale
ce cuprinsese Samaria un înger al Domnului
1-a îndrumat pe Filip spre un nou teren de
lucru. Astfel i s-a poruncit să plece din aceas-
tă zonă în care mulţi primeau binecuvântarea
divină şi să se ocupe de un singur om. De
remarcat că un înger 1-a putut îndruma pe
Filip, dar îngerul n-a putut executa lucrarea
lui Filip, respectiv predicarea evangheliei,
întrucât acest privilegiu a fost încredinţat
numai oamenilor, nu şi îngerilor.

426

Faptele Apostolilor

Dând ascultare necondiţionată îndrumării
îngerului, Filip a părăsit Samaria, pornind
spre sud, trecând prin Ierusalim şi încadrân-
du-se pe unul din traseele ce duceau spre
Gaza. Nu s-a putut stabili dacă sintagma:
„care este pustiu" se referă la drumul spre
acest oraş, sau la oraşul propriu-zis, Gaza.
Rezultatul este însă acelaşi: Filip şi-a părăsit
mediul ambiant de fecundă spiritualitate,
pătrunzând într-un mediu auster şi neroditor.
8:27-29 La un punct oarecare de pe acest
traseu, Filip a ajuns din urmă o caravană, în
al cărei car principal se afla trezorierul regi-
nei Candace35 a etiopienilor, un eunuc36 cu
mare autoritate. (Etiopia cuprindea partea
de sud a Egiptului şi actualul teritoriu al
Sudanului.) Omul acesta se convertise, după
câte se pare, la iudaism, întrucât textul spune
că fusese la Ierusalim să se închine şi acum
se întorcea acasă. La momentul ales cu
precizie mamtematică, Duhul îl îndeamnă pe
Filip să ajungă din urmă carul acesta.
8:30, 31 Filip este cel care deschide
discuţia, punând o întrebare amicală: „înţe-
legi tu ce citeşti?" La care eunucul îi răs-
punde fără ezitare că, într-adevăr, i-ar prinde
bine să aibă pe cineva care să-i desluşească
sensul celor citite şi astfel îl invită pe Filip
să se urce în car lângă el. Cât de reconfortant
este să constatăm aici absenţa oricăror preju-
decăţi de ordin rasial!
8:32, 33 Şi ce minunat e să vedem că
eunucul citea, aparent „din întâmplare",
pasajul Isaia 53 din Scriptură, în care se
prezintă, cu neîntrecută măiestrie, dramatis-
mul suferinţelor pe care avea să le îndure
Mesia! întrebarea care se ridică imediat este:
cum de s-a apropiat Filip de eunucul etiopian
chiar în momentul în care acesta citea pasa-
jul menţionat?
Căci textul din Isaia îl înfăţişează pe Cel
care a fost blând şi tăcut în faţa duşmanilor
Săi; Cel căruia I s-a refuzat justiţia, neacor-
dându-I-se dreptul la un proces echitabil; Cel
care nu putea avea nici o speranţă de poste-
ritate, întrucât fusese omorât în floarea vâr-
stei, fără se se fi căsătorit.
8:34,35 Eunucul se întreba dacă Isaia se
referea la el însuşi sau la alt om. Desigur
asta i-a dat lui Filip prilejul dorit de a-i
spune înaltului slujbaş împărătesc din Etio-
pia că pasajul din Scriptură pe care tocmai îl
citea s-a împlinit în chip desăvârşit în viaţa
şi moartea lui Isus din Nazaret. Se subînţele-
ge că în timpul şederii sale la Ierusalim,
etiopianul luase cunoştinţă de relatările
privitoare la un om pe nume Isus, numai că

acestea îl vor fi prezentat pe Isus într-o
lumină nefavorabilă. Acum eunucul află că
Isus din Nazaret este Robul lui Iehova de-
spre care profeţise Isaia că va trebui să
sufere.
8:36 Există temeiuri să presupunem că
Filip îi va fi explicat etiopianului privilegiul
pe care îl conferă botezul creştin cuiva, de
identificare cu Cristos în moartea, îngroparea
şi învierea Lui. Şi, întrucât se apropiau de o
apă, eunucul şi-a exprimat dorinţa de a fi
botezat.
8:37 Versetul 37 din KJV şi NKJV nu
apare în majoritatea manuscriselor eline ale
Noului Testament. Nu că învăţătura propaga-
tă de el ar fi în contradicţie cu restul Scriptu-
rii. Dimpotrivă, credinţa în Isus Cristos este,
în mod cert, condiţia prealabilă efectuării
botezului. Dar versetul pur şi simplu nu este
sprijinit de principalele documente ale Nou-
lui Testament.38
8:38 Carul se opreşte şi Filip îl botează
pe eunuc. Că botezul a fost săvârşit prin
scufundare reiese clar din cuvintele: s-au
coborât amândoi în apă şi Filip 1-a botezat
pe eunuc.39
Suntem mişcaţi de simplitatea ceremoni-
ei: în plin deşert, un credincios este botezat,
semnificând noul său statut de convertit la
credinţa în Domnul Isus Cristos. Din scenă
lipseşte biserica, lipsesc şi apostolii. Desigur,
ceilalţi membri ai caravanei, slujitorii slujba-
şului etiopian, au asistat la scena botezării
stăpânului lor, înţelegând că de acum încolo
acesta este un urmaş al lui Isus din Nazaret.
8:39 De îndată ce a avut loc botezul,
Duhul Domnului 1-a răpit pe Filip. Asta ne
sugerează mai mult decât simpla lui strămu-
tare spre un alt teren de lucru, subliniind un
act miraculos pe care îl săvârşeşte Duhul
Sfânt, transportându-1 pe Filip instantaneu la
o mare distanţă de locul unde se afla. Scopul
acestei minuni a fost acela de a-1 împiedica
pe eunuc să se preocupe de instrumentul
uman al convertirii sale, concentrându-şi, în
schimb, toată atenţia asupra Domnului Isus
însuşi.
Fie ca frumuseţea Lui să mă umple,
Când suflete pierdute la El aduc.
Şi fie ca acestea să uite cine le-a adus la El,
Văzându-L doar pe Domnul Isus.
— KateB. Wilkinson
Eunucul şi-a văzut de drum, plin de
bucurie. Ascultarea de Domnul este însoţită
de o bucurie care întrece orice alte simţămin-

Faptele Apostolilor

427

te de satisfacţie şi emoţii înălţătoare.
8:40 între timp, Filip şi-a reluat misiunea
evanghelistică la Azot (Aşdod, în Vechiul
Testament), localitate situată la nord de Gaza
şi la vest de Ierusalim, în apropiere de litoral.
De acolo el s-a deplasat apoi treptat spre
nord, de-a lungul coastei, până în Cezareea.
Dar ce s-a întâmplat cu eunucul? Filip nu
a avut posibilitatea să consolideze lucrarea
începută în acest slujbaş etiopian. Tot ce a
putut face evanghelistul a fost să-1 încredin-
ţeze în grija lui Dumnezeu şi a Sfintelor
Scripturi ale Vechiului Testament. Dar,
încărcat cu puterea Duhului Sfânt, negreşit
acest nou ucenic s-a întors în Etiopia40 măr-
turisindu-le tuturor despre harul mântuitor al
Domnului Isus Cristos.
EXCURS DESPRE
BOTEZUL CREDINCIOSULUI
Botezul eunucului, de care tocmai ne-am
ocupat mai sus, constituie unul din numeroa-
sele indicii potrivit cărora biserica primară a
propovăduit şi practicat botezul creştinilor
(2:38; 22:16). Acest botez nu era totuna cu
botezul lui loan, botez ce indica pocăinţa
(13:24; 19:4), ci, mai degrabă era o mărturie
publică a identificării cu Cristos.
Fără excepţie, acest botez a avut loc după
convertire (2:41; 8:12; 18:8) şi a fost aplicat
atât femeilor, cât şi bărbaţilor (8:12), atât
Neamurilor, cât şi iudeilor (10:48). Apoi se
spune că au fost botezate case întregi (fami-
lii) (10:47, 48; 16:15; 16:33), dar, cel puţin
în două dintre aceste cazuri, reiese clar că
toţi membrii acelor familii au crezut mai
întâi. Nicăieri nu se spune că au fost botezaţi
copiii mici.
Credincioşii au fost botezaţi la scurt timp
după convertirea lor (8:36; 9:18; 16:33).
Reseie clar că botezul s-a făcut pe baza
mărturisirii de credinţă în Cristos. Nu li s-a
cerut convertiţilor nici o perioadă de supune-
re la probă, în care aceştia să demonstreze
realitatea mărturisirii lor de credinţă. Desi-
gur, ameninţarea prigoanelor care planau
asupra credincioşilor îi împiedicau probabil
pe oameni să se joace cu cuvintele şi să facă
o mărturisire nesinceră.
Că botezul nu a avut valoare de mântuire
se poate vedea din cazul lui Simon (8:13).
Chiar după ce a mărturisit credinţă şi a fost
botezat, el era „plin de fiere amară şi în
lanţurile fărădelegii" (8:23). „Inima" lui nu
era „dreaptă în ochii lui Dumnezeu" (8:21).
După cum s-a arătat, metoda prin care se
făcea botezul era scufundarea (8:38, 39) —

„atât Filip cât şi eunucul s-au coborât în
apă... când au ieşit din apă..." Chiar şi adepţii
din vremea noastră ai botezului prin stropire
sau turnare de apă peste cei botezaţi recu-
nosc că ucenicii din veacul întâi practicau
botezul prin scufundare.
De două ori botezul pare să fie pus în
legătură cu iertarea păcatelor. în ziua Cinci-
zecimii, Petru a spus: „Pocăiţi-vă şi fiecare
să fie botezat în Numele lui Isus Cristos,
spre iertarea păcatelor..." (2:38). Iar mai
târziu Anania i-a spus lui Saul: „Scoală-te,
primeşte botezul şi fii spălat de păcatele tale,
chemând Numele Domnului..." (22:16). în
ambele cazuri instrucţiunile au fost adresate
unor iudei; nici unui ne-evreu nu i s-a spus
vreodată să fie botezat spre iertarea păcate-
lor, în cadrul botezului credinciosului, un
iudeu (evreu) se lepăda în mod public de
legăturile sale anterioare cu neamul care L-a
respins şi L-a răstignit pe Mesia al său. Baza
iertării sale o constituia credinţa în Domnul
Isus. Preţul cu care a fost asigurată iertarea
sa îl constituia sângele scump al Domnului.
Modalitatea prin care se efectua iertarea sa
era prin botez, deoarece botezul acelui iudeu
îl desprindea în mod public de tărâmul său
iudaic, strămutându-1 pe tărâmul creştin.
Formula de botez: „în Numele Tatălui, al
Fiului şi al Sfântului Duh" (Mat. 28:19) nu
apare în cartea Fapte. Samaritenii au fost
botezaţi în Numele Domnului Isus (8:16),
cum s-a întâmplat şi cu ucenicii lui loan
(19:5). Dar asta nu înseamnă că nu s-a folo-
sit formula Sfintei Treimi. Sintagma: „în
Numele Domnului Isus" ar putea însemna şi
„prin autoritatea Domnului Isus."
Ucenicii lui loan au fost botezaţi de două
ori: mai întâi, cu botezul lui loan, în vederea
pocăinţei, şi apoi după convertirea lor, cu
botezul credinciosului (19:3, 5). Avem aşa-
dar un precedent pentru situaţia celor din
vremea noastră, care au ajuns să fie „rebote-
zaţi" pentru faptul că primul botez a avut loc
înainte de a fi fost mântuiţi sau imediat după
naşterea lor, când nu au fost conştienţi şi nu
au avut un cuvânt de spus în legătură cu
botezul.!
C. Convertirea lui Saul din Tars (9:1-31)
9:1,2 Capitolul 9 marchează un punct de
cotitură în desfăşurarea evenimentelor în
cartea Fapte. Până acum, Petru deţinuse
poziţia cea mai proeminentă, de propovădui-
tor către neamul evreu. Din acest punct
apostolul Pavel va deveni, treptat, personajul
cel mai proeminent al cărţii, pe măsură ce

428

Faptele Apostolilor

Evanghelia se va adresa tot mai mult Nea-
murilor.
Saul din Tars depăşise, probabil, în
vremea aceasta vârsta de treizeci de ani,
fiind considerat de rabinii zilei drept unul din
tinerii cu cele mai promiţătoare perspective
de promovare în sânul iudaismului. Iar cât
priveşte râvna sa, îi depăşea pe toţi colegii
săi.
Urmărind creşterea credinţei creştine,
cunoscută sub denumirea de Calea,41 Saul
vedea în această dezvoltare o ameninţare la
adresa propriei sale religii. Prin urmare, dând
dovadă de energii aparent nelimitate, el a
pornit la atac împotriva creştinilor, hotărât să
pună capăt acestei secte periculoase. Aşa se
face că a obţinut permisiune specială din
partea marelui preot să-i depisteze în oraşul
Damasc din Siria pe ucenicii lui Isus şi să-i
aducă legaţi la Ierusalim ca să fie judecaţi
şi pedepsiţi.
9:3-6 Saul, împreună cu însoţitorii săi,
s-au apropiat de Damasc. Deododată o
mare lumină a strălucit în jurul Iui din
cer, doborându-1 pe Saul la pământ. El a
auzit un glas care-i zicea: „Säule, Säule, de
ce Mă prigoneşti?" Când a întrebat Saul:
„Cine eşti, Doamne?", i s-a spus: „Eu sunt
Isus, pe care-L prigoneşti."
Pentru a înţelege mai bine tulburarea
emotivă prin care trecea Saul în acest timp,
trebuie să ţinem cont neapărat de faptul că el
era convins că Isus din Nazaret era mort,
zăcând într-un mormânt din Iudeea. Or,
întrucât liderul sectei fusese nimicit, nu mai
rămânea altceva de făcut decât să-i distrugă
pe adepţii acestuia, urmând ca pământul să
fie spălat după aceea de această plagă.
Dar acum, primind o lovitură zdrobitoa-
re, Saul află că Isus nu e deloc mort, ci a
înviat din morţi şi a fost proslăvit la dreapta
lui Dumnezeu în cer! Or, tocmai imaginea
aceasta a Mântuitorului proslăvit a fost aceea
care a schimbat cursul întregii sale vieţi!
Saul a mai aflat în ziua aceea că ori de
câte ori îi prigonise pe ucenicii lui Isus, îl
prigonise, de fapt, chiar pe Domnul Isus.
Suferinţele îndreptate asupra mădularelor
Trupului, aflate aici pe pământ, au fost
resimţite de Capul Trupului, în cer.
în cazul lui Saul, mai întâi s-a pus pro-
blema doctrinei (a învăţăturii), şi apoi a
îndatoririlor sale. Mai întâi, el a fost instruit
cum se cuvine cu privire la Persoana lui Isus.
Apoi a fost trimis la Damasc, unde i s-a
încredinţat misiunea.
9:7-9 Oamenii care-1 însoţeau au rămas

înmărmuriţi, căci ei au auzit sunetul din cer,
dar nu şi cuvintele articulate pe care le-a
auzit Saul (22:9). Ei nu L-au văzut pe Dom-
nul. Numai Saul L-a văzut şi a fost chemat
să-I fie apostol, cu acest prilej.
Orgoliosul fariseu a fost condus acum de
mână în Damasc, unde a rămas trei zile fără
vedere. în tot acest timp, nici nu a mâncat,
nici nu a băut.
9:10-14 Ne imaginăm ce efect cutremu-
rător va fi avut asupra creştinilor din Da-
masc vestea convertirii lui Saul, căci ei ştiau
că Saul pornise într-acolo hotărât să-i prindă,
ceea ce i-a determinat să se roage ca Domnul
să intervină. Mai ştii, poate că s-au rugat
chiar ca Domnul să-1 convertească. Iar acum
primesc vestea că duşmanul de neîmpăcat al
Credinţei a devenit creştin! Nu-şi puteau
crede urechilor că acest lucru s-a întâmplat
cu adevărat!
Când Domnul l-a instruit pe Anania,
unul din credincioşii de la Damasc, să-i facă
o vizită lui Saul, Anania şi-a vărsat înaintea
Domnului toată teama şi îngrijorarea din
inima sa cu privire la acest om. Dar când a
fost asigurat că în loc să-i mai prigonească
pe creştini, Saul se ruga, în acest timp,
Anania s-a dus în casa lui Iuda, de pe
strada numită „Dreaptă".
9:15,16 Domnul avea planuri minunate
cu viaţa lui Saul: „...el este un vas pe care
Mi I-am ales ca să ducă Numele Meu
înaintea neamurilor, înaintea împăraţilor
şi înaintea fiilor lui Israel; şi îi voi arăta
cât de mult trebuie să sufere pentru Nu-
mele Meu." Prin excelenţă, Saul urma să fie
apostol către Neamuri. Misiunea şi manda-
tul încredinţate în acest scop aveau să-1
aducă înaintea regilor. Dar el avea să pre-
dice deopotrivă şi concetăţenilor săi după
trup, urmând ca din partea acestora să aibă
parte de cele mai crunte prigoane.
9:17, 18 Dând dovadă de un minunat
gest de har şi iubire creştină, Anania îşi
exprimă acum deplina părtăşie cu noul
convertit, punându-şi mâinile peste el şi
numindu-1 „Frate Saul", explicând, totoda-
tă, scopul vizitei sale: ca Saul să-şi primeas-
că vederea şi să fie umplut cu Duhul
Sfânt.
E important de reţinut în acest punct că
Duhul Sfânt a fost dat lui Saul prin actul de
punere a mâinilor săvârşit de un simplu
ucenic. Anania era ceea ce comentatorii
numesc „un laic" (mirean). Or, faptul că
Domnul S-a folosit de un credincios ce nu
era apostol de bunăseamă ar trebui să fie o

Faptele Apostolilor

429

mustrare la adresa celor care insistă că aceste
prerogative aparţin exclusiv „clerului".
Când este cineva convertit cu adevărat,
câteva lucruri se vor întâmpla cu certitudine
absolută. Există semne distinctive care vor
trăda în mod neîndoios realitatea convertirii
sale. Tot aşa s-a întâmplat şi cu Saul din
Tars. Dar să vedem care au fost aceste
semne distinctive? Francis W. Dixon enume-
ra câteva dintre acestea:
1.	El s-a întâlnit cu Domnul şi I-a auzit
glasul (Fapte 9:4-6). A primit o revelaţie
divină — singura care-1 putea convinge
şi transforma în cercetătorul smerit şi
ucenicul devotat al Domnului de după
convertire.
2.	A fost umplut de un dor nespus de mare
de a asculta de Domnul, de a I se supune
şi a face voia Lui (Fapte 9:6).
3.	A început să se roage (Fapte 9:11).
4.	A fost botezat (Fapte 9:18).
5.	S-a unit în părtăşie sfântă cu copiii lui
Dumnezeu (Fapte 9:19).
6.	A început să mărturisească cu putere
(Fapte 9:20).
7.	A crescut în har (Fapte 9:22).
MISIUNEA AŞA-NUMIŢILOR
„OAMENI LAICI"
Una din cele mai importante învăţăminte
pe care le desprindem din cartea Fapte este
că creştinismul este o mişcare a laicilor (a
mirenilor) şi că lucrarea de mărturisire, de
vestire a Evangheliei, nu se limita la o cate-
gorie specială, cum ar fi preoţii sau clericii,
ci aparţinea tuturor credincioşilor. Harnack
a afirmat că:
atunci când biserica a dobândit cele mai mari
izbânzi în epoca primară, pe timpul imperiului
roman, izbânzile au fost câştigate nu de învăţă-
tori sau de predicatori sau de apostoli, ci de
misionarii neoficiali.42
Dean Inge scrie şi el:
Creştinismul a început ca o religie profetică a
laicilor... De laici depinde viitorul creştinis-
mului...43
Bryan Green arată că...
Viitorul creştinismului şi al evanghelizării lumii
se află în mâinile bărbaţilor şi femeilor de rând,
şi nicidecum doar în mâna slujitorilor creştini de
profesie.44

Iar Leighton Ford adaugă:
Biserica ce se gâtuieşte pe sine, rezervând
lucrarea de mărturisire doar pentru specialişti,
trăieşte în contravenţie atât faţă de intenţia
Capului ei, cât şi faţă de modelul pe care vedem
limpede că îl practicau creştinii primari... Sarci-
na evanghelizării apăsa în mod egal asupra
întregii biserici, nu doar pe umerii „unor persoa-
ne anume desemnate".45
în fine, J. A. Stewart scrie şi el:
Fiecare membru al adunării locale ieşea [în
lume] ca să câştige suflete pentru Cristos prin
intermediul unor contacte personale. Apoi îi
aduceau pe aceşti nou-născuţi [pe plan spiritual]
în sânul acestor biserici locale, unde erau îndoc-
trinaţi şi cimentaţi în credinţa Răscumpărătoru-
lui. La rândul lor, aceştia ieşeau şi ei [în lume],
procedând la fel.46
Realitatea de o minunată simplitate este
că în biserica apostolică nu exista nici o
persoană cu titlul de „cleric" sau „popă" care
să conducă o adunare locală. De regulă,
biserica din fiecare localitate era alcătuită din
sfinţi, episcopi şi diaconi (Fii. 1:1). Sfinţii
erau toţi slujitori [ai Evangheliei] în accep-
ţiunea Noului Testament. Episcopii erau
bătrânii (presbiterii, n.tr.), supraveghetorii
sau îndrumătorii spirituali. Diaconii erau
slujitorii care îşi îndeplineau îndatoririle în
chestiuni legate de finanţele bisericii locale
şi alte aspecte înrudite.
Nici un episcop sau bătrân (presbiter,
n.tr.) nu ocupa funcţia de „cleric". Exista un
corp de presbiteri care conlucrau împreună
ca păstori ai adunării.
„Bine", va întreba cineva, „dar cum
rămâne cu apostolii, profeţii, evangheliştii,
păstorii şi învăţătorii? Nu au fost oare echi-
valentul clericilor în bisericile din primele
zile ale creştinismului?" Răspunsul la aceas-
tă întrebare îl găsim la Efeseni 4:12. Darurile
acestea au fost dăruite pentru a-i zidi pe
sfinţi, pentru ca ei (sfinţii) să poată duce la
îndeplinire lucrarea de slujire şi astfel să
zidească trupul lui Cristos. Ţelul urmărit de
ei nu a fost acela de a se instala pe ei înşişi
în posturi permanente de persoane oficiale
care să domnească peste biserica locală, ci să
depună eforturi pentru ca în viitorul apropiat
biserica locală să-şi poată desfăşura ea însăşi
această lucrare, după care ei se puteau duce
mai departe, înfiinţând şi întărind şi alte
adunări.

430

Faptele Apostolilor

Potrivit istoricilor bisericii, sistemul
clerical a apărut în veacul al doilea, nepome-
nindu-se de el în perioada descrisă de cartea
Faptelor Apostolilor. De atunci încoace,
clericalismul a constituit o piedică în calea
evanghelizării lumii şi a dezvoltării bisericii,
întrucât e un sistem în care prea mult depin-
de de prea puţini.
Credincioşii din Noul Testament nu sunt
doar slujitori [ai Evangheliei], ci şi preoţi. Ca
preoţi sfinţi, ei au acces permanent prin
credinţă în însăşi prezenţa lui Dumnezeu, să
I se închine (1 Pet. 2:5). Ca preoţi regali, ei
au privilegiul de a le spune oamenilor despre
Cel care i-a chemat din întuneric la minunata
Sa lumină (1 Pet. 2:9). Preoţia tuturor cre-
dincioşilor nu înseamnă că fiecare este califi-
cat să predice sau să-i înveţe pe oameni în
public; ci se referă în esenţă la închinare şi
mărturie. Dar adevărul preoţiei universale a
credincioşilor înseamnă că nu mai există o
clasă specială de preoţi care să deţină contro-
lul asupra închinării şi slujirii.J
9:19-25 Ucenicii din Damasc i-au des-
chis lui Saul inimile şi casele. Nu după mult
timp el s-a dus la sinagogă, propovăduind cu
îndrăzneală că Isus este Fiul lui Dumnezeu.
Să-i fi văzut atunci pe ascultătorii săi iudei,
ce consternaţi au fost! Cum, oare n-au înţeles
ei bine? Nu era acesta cel ce ura cu atâta
înverşunare numele lui Isus? Şi acum le
predică cu totul altceva: că Isus este Dumne-
zeu! Ce să înţeleagă din toate astea?
Cât a stat Saul în Damasc cu ocazia
acestei prime vizite nu ştim. Dar de la Gala-
teni 1:17 aflăm că a părăsit Damascul, s-a
dus în Arabia, unde a stat o perioadă de timp
nespecificată, după care s-a întors la Da-
masc. Unde poate fi inserată călătoria făcută
de Saul în Arabia în capitolul 9 din Faptelor
Apostolilor? Probabil în între versetul 21 şi
22.
Mulţi dintre slujitorii de care S-a folosit
Dumnezeu cel mai intens au avut această
experienţă arabă sau a pustiului, înainte de a
fi trimişi să predice.
în Arabia Saul a avut prilejul de a medi-
ta la marile evenimente ce avuseseră loc în
viaţa lui şi în special la evanghelia harului
lui Dumnezeu, ce-i fusese încredinţată lui.
Când s-a întors la Damasc (v. 22), a putut
să-i înfrunte pe iudeii din sinagogi, făcându-
i de ruşine şi dovedind că Acest Isus este
Mesia lui Israel. Acest lucru i-a înfuriat atât
de mult încât au complotat împotriva lui,
plănuind să-1 omoare pe cel ce fÂisese eroul

lor până nu demult, dar care între timp deve-
nise pentru ei un „apostat", un „renegat" şi
un „trădător". Saul a scăpat cu viaţă, fiind
coborât prin zid,... într-o coşniţă. A fost o
fugă ruşinoasă, dar oricum Saul era acum un
om zdrobit, or, oamenii zdrobiţi pot suferi de
dragul lui Cristos ocări de care alţii se feresc.
9:26-30 Din punct de vedere omenesc,
Ierusalim era locul cel mai periculos pe care
putea să-1 viziteze Saul. Dar asigurarea că
cineva se află în voia lui Dumnezeu îi va
permite să ia toate măsurile menite să-1 pună
la adăpost.
Dacă aceasta a fost prima vizită a lui
Saul la Ierusalim ca şi creştin — aceeaşi
care a avut loc la trei ani după convertirea sa
(Gal. 1:18) rămâne un subiect de dezbatere.
Cu ocazia primei vizite la Ierusalim el s-a
întâlnit cu Petru şi cu Iacov, nu însă şi cu
ceilalţi apostoli. Aici în versetul 27, se spune
că Barnaba... 1-a adus la apostoli. Asta ar
putea însemna, desigur, fie Petru şi Iacov, fie
toţi apostolii. Dacă varianta ultimă este
valabilă, atunci această a doua vizită făcută
la Ierusalim nu mai este menţionată în nici
un alt loc.
La început ucenicii din Ierusalim s-au
temut să-1 primească pe Saul, îndoindu-se
de sinceritatea profesiunii sale de credinţă.
Barnaba nu şi-a dezminţit semnificaţia
numelui de fiu al mângâierii, împrietenindu-
se cu Saul, relatând convertirea sa şi spunân-
du-le celorlalţi despre neînfricata mărturie
depusă de Saul pentru Cristos la Damasc.
Curând credincioşii şi-au dat seama că Saul
este sincer, când l-au văzut predicând cu
îndrăzneală în Numele Domnului Isus la
Ierusalim. Saul a stârnit cea mai mare împo-
trivire în rândurile eleniştilor. Când au văzut
fraţii că viaţa lui este în pericol din partea
acestor iudei, l-au escortat pe Saul până în
portul Cezareea. De acolo el s-a întors în
oraşul său natal Tars, situat pe coasta de
sud-est a Asiei Mici.
9:31 Apoi a urmat o perioadă de linişte
pentru bisericile din Palestina, în care să
consolideze câştigurile dobândite şi să cu-
noască o creştere numerică şi spirituală a
comunităţii de credincioşi.
III. BISERICA PÂNĂ LA MARGINILE
PĂMÂNTULUI (9:323-28:31)
A. Petru propovăduieşte Evanghelia la
Neamuri (9:32-11:18)
9:32-34 Revenirea lui Petru în primul
plan al naraţiunii îl găseşte vizitându-i pe

Faptele Apostolilor

431

credincioşii din diverse părţi ale Iudeii. In
cele din urmă, el vine în Lida (Lod), locali-
tate situată la nord-vest de Ierusalim, pe
drumul ce duce la Iopa (oraşul modern Jaffa
sau Yafo). Acolo el găseşte un bolnav care
zăcea de opt ani paralizat în pat. Spunân-
du-i pe nume, Petru vesteşte că Isus Cristos
este cel care vindecă. îndată Enea se ridică
şi-şi ia patul. Este foarte probabil că Enea a
primit, odată cu vindecarea fizică, şi viaţa
spirituală.
9:35 Paraliticul vindecat s-a dovedit a fi
0	mărturie pentru Domnul în oraşul Lida şi
în tot ţinutul de coastă al Şaronului. Mulţi s-
au întors la Domnul ca urmare a acestei
mărturii.
9:36-38 Iopa era un port maritim însem-
nat al Palestinei, situat pe malul Mării Medi-
tarane la circa 47 km nord-vest de Ierusalim.
Printre creştinii de acolo se afla o femeie
cumsecade, pe nume Dorea,47 cunoscută
pentru faptele bune şi milosteniile sale, între
care şi hainele pe care le confecţiona pentru
săraci. Când această uceniţă a murit subit,
ucenicii au trimis un mesaj urgent la Lida,
rugându-1 pe Petru să vină neîntârziat.
9:39-41 Când a venit Petru, a găsit toate
văduvele plângând cu mare jale, şi arătându-
1	toate hainele pe care le făcuse Dorea pentru
ele. Petru le-a rugat să iasă afară. Apoi a
îngenunchiat şi s-a rugat, poruncindu-i Ta-
bitei să se scoale. Imediat ea a fost readusă
la viaţă, revenind în mijlocul prietenelor ei
creştine.
9:42 Vestea minunii acestei învieri s-a
răspândit peste tot, determinându-i pe mulţi
să creadă în Domnul. Dar din compararea
versetelui 42 cu versetul 35, reiese că mai
mulţi au fost convertiţi prin vindecarea lui
Enea, decât prin învierea Doreai.
9:43 Petru a stat multe zile la Iopa, fiind
găzduit în casa lui Simon Tăbăcarul. Este
semnificativă menţionarea ocupaţiei lui Si-
mon în acest punct. Iudeii considerau tăbăcă-
ria o meserie respingătoare, datorită contac-
tului permanent pe care-1 implica această
îndeletnicire cu trupurile animalelor moarte,
făcându-i pe tăbăcari să fie astfel întinaţi din
punct de vedere ceremonial. Faptul că Petru
a locuit în casa lui Simon a demonstrat că el
nu mai era legat de acest scrupul evreiesc.
Mulţi au scos în evidenţă că în trei capi-
tole succesive avem convertirea câte unui
descendent din cei trei fii ai lui Noe. Eunu-
cul etiopian (cap. 8) descindea, evident, din
spiţa lui Ham. Saul din Tars (cap. 9) se
trăgea din Sem. Iar aici în capitolul 10,

vedem în Corneliu un urmaş al lui Iafet. Este
o mărturie izbitoare a faptului că evanghelia
este destinată tuturor raselor şi culturilor şi
că în Cristos toate aceste distincţii naturale
au fost abolite. După cum Petru a recurs la
cheile împărăţiei pentru a deschide uşa
credinţei pentru evrei în capitolul 2, aici în
capitolul 10 îl vedem făcând acelaşi lucru
pentru Neamuri.
10:1,2 Scena cu care începe capitolul se
află în Cezareea, situată la circa 48 km nord
de Iopa. Corneliu era un ofiţer în armata
romană, cu gradul de sutaş, având deci în
subordinea sa o sută de militari. El fusese
detaşat pe lângă regimentul italian. Pe lângă
gradul militar superior, remarcabilă la el mai
este şi cucernicia sa. El era un om temător de
Dumnezeu, care făcea multe milostenii
pentru evreii săraci şi se ruga totdeauna lui
Dumnezeu. Ryrie avansează ideea că el era
ceea ce s-a numit „un prozelit la poartă,
adică el credea în Dumnezeul iudaismului şi
în guvernarea Sa, dar nu făcuse încă pasul de
a deveni un prozelit în adevăratul înţeles al
cuvântului."
Dacă era mântuit — asta nu se poate
stabili cu precizie. Cei care susţin că era, se
referă la versetul 2 şi 35, unde Petru, referin-
du-se evident la Corneliu, spune că „oricine
se teme de El (de Dumnezeu) şi lucrează
neprihănire este primit de El." în schimb, cei
care susţin că sutaşul Corneliu nu era mân-
tuit aduc ca argument în sprijinul punctului
lor de vedere versetul 14 din capitolul 11,
unde sunt citate cuvintele îngerului, care îi
promite lui Corneliu că Petru îi va spune
cuvintele prin care va fi putea fi mântuit.
în opinia noastră, Corneliu reprezintă
exemplul unui om care trăia după lumina pe
care i-o dăduse Dumnezeu. întrucât lumina
aceasta nu era suficientă pentru a-1 mântui,
Dumnezeu 1-a asigurat că va primi lumina
suplimentară a evangheliei. înainte de a-1
vizita Petru, el nu avusese siguranţa mântui-
rii, dar era pătruns totuşi de un sentiment de
înrudire cu cei ce se închinau adevăratului
Dumnezeu^
10:3-8 într-o zi, pe la ora 3 după amiază,
Corneliu a avut o vedenie clară, în care un
înger al lui Dumnezeu i s-a arătat şi 1-a grăit
pe nume. Nefiind evreu, Corneliu nu avea
cunoştinţă de lucrarea de slujire a îngerilor şi
astfel s-a temut, crezând că îngerul ar fi chiar
Domnul. Dar îngerul i-a vorbit, asigurându-1
că Dumnezeu i-a ascultat rugăciunile şi a
apreciat milosteniile făcute de el. Apoi i-a
spus să trimită nişte oameni în sud, la Iopa,

432

Faptele Apostolilor

să-1 aducă pe un om numit Simon Petru, care
stătea în acel timp în casa tăbăcarului Simon,
lângă mare.49 Dând dovadă de ascultare fără
murmur, sutaşul a trimis doi din slujitorii săi
şi un ataşat militar, care era şi el un om
temător de Dumnezeu.
10:9-14 A doua zi, pe la amiază, Petru
s-a suit pe acoperişul casei lui Simon din
Iopa să se roage. Lui Petru îi era foame, dar
masa încă nu era gata şi astfel foamea lui a
fost o minunată pregătire pentru ceea ce avea
să urmeze. Căzând într-o transă, el a văzut o
faţă de masă de mari dimensiuni, ţinută de
cele patru colţuri, coborându-se din cer, în
care erau tot felul de animale cu patru pi-
cioare şi târâtoare de pe pămât şi păsările
cerului — între ele şi reptile. Deci animale
curate şi necurate. Un glas din cer 1-a îndem-
nat pe apostolul flămând să se scoale, să taie
şi să mănânce. Amintindu-şi însă de legea
lui Moise, care îi interzicea unui evreu să
mănânce vreun animal necurat, Petru a
rostit o contradicţie istorică: „Nicidecum,
Doamne!" Referitor la afirmaţia lui Petru,
Scroggie spune: „Oricine zice: «Nicidecum»
trebuie să se oprească aici şi să nu mai adau-
ge cuvântul «Doamne» şi oricine spune cu
adevărat «Doamne» nu mai trebuie să roas-
tească şi cuvântul «Nicidecum»".
10:15,16 Când Petru a explicat cu câtă
meticulozitate păzise el legile legate de
consumul exclusiv al alimentelor „cuşer",
glasul din cer a spus: „Ce a curăţit Dumne-
zeu să nu numeşti spurcat." Acest dialog
s-a repetat de trei ori, după care faţa de masă
s-a întors în cer.
Este limpede că vedenia a avut o semni-
ficaţie mult mai adâncă decât simpla chestiu-
ne legată de consumul unor alimente —
curate sau necurate. E adevărat, că odată cu
apariţia credinţei creştine, aceste reguli
privitoare la alimente nu mai aveau nici o
valabilitate. Dar adevărata semnificaţie a
vedeniei a constat în faptul că Dumnezeu era
pe cale să deschidă uşa credinţei pentru
Neamuri. Ca evreu, Petru îi privise dintot-
deauna pe neevrei ca fiind necuraţi, străini,
venetici şi oameni fără Dumnezeu. Dar acum
Dumnezeu avea să înfăptuiască o lucrare
inedită. Neamurile (simbolizate de animalele
şi păsările necurate din faţa de masă) aveau
să primească Duhul Sfanţ în acelaşi fel în
care L-au primit deja iudeii (animalele şi
păsările curate). Deosebirile de ordin naţio-
nal şi religios aveau să dispară, toţi credin-
cioşii adevăraţi în Domnul Isus fiind una, la
acelaşi nivel al părtăşiei creştine.

10:17-23a Pe când Petru medita, în
inima lui, la această vedenie, slujitorii lui
Corneliu au sosit la poartă, întrebând de el.
Călăuzit de Duhul Sfânt, Petru s-a coborât de
pe acoperiş, ducându-se să-i întâmpine la
poartă. Când a aflat scopul vizitei lor, i-a
poftit înăuntru şi i-a găzduit peste noapte.
Slujitorii l-au omagiat pe stăpânul lor, nu-
mindu-1 „un om drept care se teme de Dum-
nezeu şi se bucură de o bună reputaţie în
neamul evreilor."
10:23b-29 A doua zi, Petru a pornit spre
Cezareea, însoţit de cei trei slujitori ai lui
Corneliu şi de câţiva fraţi din Iopa. Se pare
că au călătorit toată ziua, deoarece citim că
au ajuns la Cezareea a doua zi.
Anticipând sosirea lor, Corneliu a chemat
toate rudele şi prietenii lui apropiaţi. Când a
sosit Petru, sutaşul a căzut la picioarele lui,
într-un act de reverenţă. Apostolul însă a
refuzat să primească acest act de închinare,
subliniind că şi el este un om oarecare. Ce
bine ar fi dacă toţi aşa-numiţii „succesori"
autoproclamaţi ai lui Petru ar lua seama la
smerenia lui Petru şi i-ar urma exemplul,
refuzând să permită oamenilor să îngenun-
chieze înaintea lor.
Găsind mulţimea adunată în casă, Petru
a explicat că în mod obişnuit un evreu nu ar
fi intrat sub acoperişul unei case în care se
găseau Neamuri, ca în cazul de faţă, dar
acum o făcea pentru că Dumnezeu i-a desco-
perit că nu mai trebuie să-i considere pe
neevrei ca persoane cu care nu trebuie să
aibă nici un contact. Apoi i-a întrebat care
este motivul pentru care l-au chemat.
10:30-33 Corneliu a descris apoi vede-
nia pe care o avusese cu patru zile mai înain-
te, în care un înger 1-a asigurat că rugăciunea
i-a fost ascultată şi 1-a îndrumat să-1 cheme
pe Petru. Este vrednică de admirat foamea
pe care o avea acest neevreu în inima sa
pentru Cuvântul lui Dumnezeu. „Iată, sun-
tem acum prezenţi cu toţii înaintea lui
Dumnezeu, ca să auzim toate lucrurile pe
care ţi le-a poruncit Dumnezeu." Nu se
poate ca un duh atât de deschis şi gata de a
se lăsa învăţat să nu fie răsplătit, primind
învăţătura divină pe care o căuta.
10:34,35 înainte de a rosti mesajul său,
Petru a mărturisit că până atunci el crezuse
că harul lui Dumnezeu se limitează doar la
neamul Israel. Dar acum şi-a dat seama că
Dumnezeu nu ţine seama de om în funcţie
de naţionalitatea sa, ci caută oameni cinstiţi,
cu inima căită, indiferent dacă aceştia sunt
evrei, sau Neamuri. „în orice neam oricine

Faptele Apostolilor

433

se teme de El şi face   neprihănire este
acceptat de EI."
Două sunt interpretările avansate pentru
versetul 35:
1.	Unii cred că dacă cineva se pocăieşte
cu adevărat şi-L caută pe Dumnezeu, va fi
mântuit, chiar dacă nu a auzit niciodată de
Domnul Isus. în sprijinul acestei opinii este
invocat argumentul că şi dacă omul respectiv
nu a luat cunoştinţă despre jertfa substituţio-
nară a lui Cristos, oricum Dumnezeu ştie de-
spre ea şi îl va mântui pe acel om pe baza
jertfei Domnului Isus. El îi va atribui acelui
om valoarea lucrării lui Cristos oricând va
găsi acesta credinţa adevărată.
2.	Cealaltă interpretare susţine că şi dacă
un om se teme de Dumnezeu şi face neprihă-
nirea, el nu este mântuit prin aceasta. Mântu-
irea este numai prin credinţa în Domnul Isus
Cristos. Dar arunci când Dumnezeu găseşte
un om care a trăit pe măsura luminii pe care
a primit-o despre Domnul, El va avea grijă
să-1 ajute pe omul acesta ca neapărat să audă
evanghelia şi astfel să aibă prilejul de a fi
mântuit.
Noi credem că a doua interpretare este
cea adevărată.
10:36-38 Petru le aminteşte acum ascul-
tătorilor săi că deşi mesajul evangheliei a
fost trimis mai întâi iudeilor, Isus Cristos...
este Domn al tuturor — şi al Neamurilor,
şi al iudeilor. Ascultătorii lui Petru trebuie să
fi auzit istoria lui Isus din Nazaret, care a
început în Galileea, pe vremea când loan
boteza. Apoi ea s-a răspândit în toată Iu-
deea. Acest Isus, uns de Duhul, a trăit o
viaţă de slujire plină de abnegaţie pentru
alţii, făcând bine şi vindecându-i pe toţi cei
ce erau oprimaţi de diavolul.
10:39-41 Apostolii au fost martori ai
adevărului cu privire la tot ce a făcut Isus. Ei
au străbătut împreună cu El toată Iudeea şi
Ierusalimul. în pofida vieţii Sale perfecte,
oamenii L-au omorât, atârnându-1 pe lemn.
Dar Dumnezeu L-a înviat din morţi a treia zi
şi El a fost văzut de martori aleşi dinainte de
Dumnezeu. Din câte ştim, Domnul Isus nu a
fost văzut de nici un necredincios după
învierea Lui. Dar apostolii nu numai că L-au
văzut, ci au mâncat şi au băut cu El. Desigur,
asta demonstrează că trupul pe care-L avea
Mântuitorul după înviere a fost tangibil,
material şi fizic.
10:42 în înviere, Domnul i-a mandatat
pe apostoli să-L vestească pe El ca Judecă-
tor al viilor şi al morţilor. Asta e în deplin
acord cu multe alte texte din Scriptură, care

ne învaţă că Tatăl I-a încredinţat Fiului toată
judecata (loan 5:22). Asta înseamnă, desigur,
că în calitate de Fiu al Omului, El îi va
judeca şi pe evrei, şi pe neevrei.
10:43 Dar Petru nu zăboveşte la această
notă de judecată, ci introduce măreaţa afir-
maţie de adevăr evanghelic, explicând cum
poate fi evitată judecata. După cum au vestit
toţi profeţii din Vechiul Testament, oricine
crede în Numele lui Mesia va primi iertarea
de păcate. Oferta este adresată nu doar Israe-
lului, ci întregii lumi. N-ai vrea să cunoşti şi
tu iertarea de păcate? Dacă răspunsul e
afirmativ, atunci crede în El!
10:44-48 Pe când Petru spunea cuvin-
tele acestea, Duhul Sfânt S-a coborât peste
cei ce ascultau cuvântul. Aceşti neevrei au
început să vorbească în limbi, lăudându-L
pe Dumnezeu. Pentru cei aflaţi acolo acesta
a constituit un semn potrivit căruia Corneliu
şi casa lui au primit într-adevăr Duhul
Sfânt. Oaspeţii evrei de la Iopa au rămas
uimiţi să constate că şi Neamurile au putut
primi Duhul Sfânt, fără să devină mai întâi
prozeliţi. Dar Petru nu era legat în aceeaşi
măsură de prejudecăţile evreieşti. El a sesizat
imediat că Dumnezeu nu face nici o distinc-
ţie între evrei şi Neamuri, şi astfel el a pro-
pus ca cei din casa lui Corneliu să fie bote-
zaţi.
Observaţi expresia: „aceştia care au
primit Duhul Sfânt ca şi noi". Aceste
persoane dintre Neamuri au fost mântuite în
acelaşi fel ca şi evreii: prin simpla lor credin-
ţă, fără nici o aluzie la păzirea legii, la cir-
cumcizie sau la altă rânduială sau alt ritual.
Notaţi, de asemenea, succesiunea eveni-
mentelor în legătură cu primirea Duhului
Sfânt de către Neamuri:
1.	Ele au ascultat cuvântul, adică au cre-
zut (v. 44).
2.	Au primit Duhul Sfânt (v. 44,47).
3.	Au fost botezaţi (v. 48).
Aceasta este, cu precădere, ordinea în
care se succed acţiunile atât în cazul iudeilor,
cât şi al Neamurilor, în actuala dispensaţie,
atunci când Dumnezeu îşi cheamă dintre
naţiuni un popor pentru Numele Său.
Prin urmare, nu e de mirare că după
această minunată lucrare a harului, săvârşită
de Duhul lui Dumnezeu în Cezareea, credin-
cioşii au stăruit pe lângă Petru să mai rămâ-
nă câteva zile la ei.
11:1-3 Nu a trecut mult timp până când
a ajuns în Iudeea vestea că Petru a predicat
Neamurilor şi că aceşti neevrei au fost
mântuiţi. Astfel, când s-a întors Petru la

434

Faptele Apostolilor

Ierusalim, a fost tras la răspundere de cei din
ceata celor circumcişi, pentru faptul că a
mâncat cot la cot cu Neamurile. Ceata celor
circumcişi se referă aici la creştinii de origi-
ne etnică evreiască ce continuau să fie domi-
naţi de modul de gândire iudaic. De pildă,
aceştia credeau că pentru ca un neevreu să
poată beneficia de deplina binecuvântare a
Domnului, trebuia să fie circumcis. Deci ei
au considerat că Petru a greşit atunci când a
stat la masă cu Neamurile.
11:4-14 întru apărarea acţiunii sale,
Petru a făcut o trecere în revistă a succesiu-
nii evenimentelor, începând cu vedenia pe
care a avut-o, cu faţa de masă ce s-a coborât
din cer, continuând cu apariţia îngerului în
faţa lui Corneliu, cu sosirea solilor trimişi de
Corneliu, cu porunca Duhului de a pleca cu
aceştia şi sfârşind cu revărsarea Duhului
Sfânt peste Neamuri. Or, întrucât Dumne-
zeu a procedat în chip atât de felurit, orice
împotrivire faţă de această lucrare ar fi
echivalat cu o împotrivire faţă de Domnul
însuşi.
în mesajul său, Petru a adăugat câteva
detalii interesante, care nu apar în capitolul
precedent. Spre exemplu:
1.	El a spus că faţa de masă din cer s-a
coborât până la locul în care se afla el (v.
5).
2.	In versetul 6, în textul original, se spune
că Petru a privit cu luare aminte la conţi-
nutul acestei feţe de masă.
3.	Apoi Petru adaugă un alt detaliu inedit:
că şase fraţi l-au însoţit de la Iopa la
Cezareea (v. 12).
4.	în versetul 14 suntem informaţi că înge-
rul i-a promis lui Corneliu că Petru îi va
spune cuvintele prin care atât el, cât şi
toţi cei din casa lui vor fi mântuiţi. Ver-
setul acesta constituie una din dovezile
primordiale ale faptului că Corneliu nu
fusese mântuit înainte de a fi sosit Petru
în casa lui.
11:15 Potrivit relatării lui Petru, Duhul
Sfânt a căzut peste Neamuri cum a început
Petru să vorbească. Din Fapte 10:44 reiese
că Petru vorbea de mai multă vreme. Se pare
că el vorbise de câtva timp, dar a fost între-
rupt foarte curând.
11:16 Când Duhul Sfânt a căzut peste
Neamuri, Petru s-a gândit imediat la Ziua
Cincizecimii. Apoi gândurile lui s-au dus
mai departe, la făgăduinţa Domnului că
ucenicii Lui vor fi „botezaţi cu Duhul
Sfânt". El şi-a dat seama că făgăduinţa se
împlinise parţial la Rusalii şi că acum asista

la o altă împlinire a ei.
11:17 Apoi Petru a confruntat ceata celor
circumcişi cu următoarea întrebare: Deci,
dacă Dumnezeu a găsit cu cale să-Şi verse
Duhul peste Neamuri, cum procedase ante-
rior în cazul iudeilor care au crezut, cine era
Petru să I se împotrivească lui Dumnezeu?
11:18 Sunt de admirat aceşti creştini
evrei pentru faptul că atunci când au auzit
relatarea lui Petru, au recunoscut mâna lui
Dumnezeu în toate aceste împrejurări, pro-
cedând astfel la o reorientare de o sută opt-
zeci de grade a concepţiei lor. Toate obiecţi-
ile lor anterioare au dispărut, fiind înlocuite
cu laudă la adresa Numelui lui Dumnezeu
pentru faptul că le-a dăruit Neamurilor pocă-
inţa spre viaţă.
B. Sădirea bisericii din Antiohia
(11:19-30)
11:19 în acest punct, firul naraţiunii
revine la perioada de prigoane dezlănţuită
imediat după martirajul lui Ştefan. Cu alte
cuvinte, evenimentele descrise în versetele
următoare au avut loc înainte de convertirea
lui Corneliu.
Cei care se împrăştiaseră din cauza
prigoanelor au dus evanghelia în următoare-
le puncte geografice:
1.	Fenicia, fâşia de teren îngustă situată de-
a lungul coastei nord-estice a Mării
Mediterane, cuprinzând porturile Tir şi
Sidon (aflate în prezent pe teritoriul
Libanului).
2.	Cipru, o insulă mare din nord-estul
Mării Mediterane.
3.	Cirena, oraş portuar situat pe coasta de
nord a Africii (în actualul stat Libia).
Dar toţi aceştia nu au predicat evanghelia
numai iudeilor.
11:20, 21 Au fost însă unii credincioşi
din Cipru şi din Cirena care s-au dus la
Antiohia, propovăduindu-le acolo Vestea
Bună eleniştilor.50 Propovăduirea lor a fost
însoţită de binecuvântări şi un mare număr
de oameni au crezut şi s-au întors Ia Dom-
nul. F. W. Grant spune: „Este interesant să
remarcăm ce discreditare a suferit oficialis-
mul prin toate aceste acţiuni, căci nu cunoaş-
tem numele nici uneia dintre persoanele
implicate în această lucrare."
Introducerea creştinismului în Antiohia a
constituit un pas important în mersul înainte
al bisericii. Antiohia era situată pe râul
Orontes, în Siria, la nord de Palestina. Era
considerat al treilea oraş ca mărime, din

Faptele Apostolilor

435

întregul imperiu roman, fiind supranumit
„Parisul lumii antice." De aici, Pavel şi cei
ce-1 însoţeau au pornit în călătoriile lor
misionare, ducând Vestea Bună la Neamuri.
11:22-24 Când a ajuns vestea despre
marea trezire spirituală la auzul bisericii din
Ierusalim, credincioşii au decis să-1 trimită
pe Barnaba, cel cu inima caldă şi bună, în
Antiohia. Acest om scump a văzut îndată că
Domnul Isus lucra cu putere în rândurile
Neamurilor, şi astfel el i-a îndemnat pe toţi
să rămână cu inima hotărâtă alipiţi de Dom-
nul. Ce bine a fost că această biserică aflată
în faza copilăriei a putut fi vizitată de un om
atât de bun şi plin de Duhul Sfânt şi de
credinţă! în timpul cât a stat Barnaba acolo,
o mulţime de oameni a venit la Domnul. De
asemenea, s-a păstrat unitatea cu biserica de
la Ierusalim.
11:25, 26 Atunci Barnaba şi-a adus
aminte de Saul din Tars! Doar el îl prezen-
tase pe Saul apostolilor din Ierusalim. Cu
acea ocazie, Saul fusese ajutat să părăsească
oraşul în grabă, pentru a scăpa de uneltirile
iudeilor. De atunci el stătuse în oraşul său
natal, Tars. Dornic să-1 îmbărbăteze pe Saul
în lucrarea de vestire a Cuvântului şi să-i dea
prilejul bisericii din Antiohia să beneficieze
de învăţătura sa, Barnaba a plecat la Tars,
pentru a-1 aduce pe Saul în Antiohia. Timp
de un an această splendidă echipă a lucrat
împreună în biserica din această localitate,
învăţându-i pe foarte mulţi oameni.
La Antiohia au fost numiţi ucenicii
prima oară creştini. Fără îndoială, pe vremea
aceea era un termen de batjocură, dar între
timp numele de „creştin" a ajuns să fie
îndrăgit de toţi cei ce-L iubesc pe Mântuito-
rul, după cum arată şi J. A. Stewart:
Cucernicul F. B. Meyer, un adevărat sfânt,
a spus: „Antiohia va rămâne de-a pururea sacră
în analele creştinismului, pentru faptul că un
număr de ucenici neordinaţi (nehirotonisiţi) şi
anonimi, care au fugit din Ierusalim din cauza
prigoanei dezlănţuite de Saul, au îndrăznit să
predice evanghelia grecilor şi să-i adune pe
convertiţi într-o biserică, sfidând pe faţă ritualul
iniţial al iudaismului."
Dacă aceşti credincioşi ar fi provenit dintr-o
adunare modernă, în care vestirea Cuvântului
este responsabilitatea exclusivă a unui singur
om, această filă triumfătoare din istoria Bisericii
nu s-ar fi scris niciodată. Ce trist e să constaţi că
în majoritatea bisericilor darurile de slujire şi
vestire pe care le pune la dispoziţie Duhul Sfânt
zac în stare latentă, pentru faptul că majoritatea

credincioşilor nu au prilejul să slujească şi să
vestească Evanghelia. Atâta timp cât fiecare
grupuşor de credincioşi îşi are păstorul său
propriu care să îngrijească de ei, un lucru
rămâne cert: lumea nu va fi niciodată evanghe-
lizată. Slavă Domnului pentru toţi învăţătorii
voluntari de la Şcoala Duminicală, pentru toţi
cei ce predau ore biblice şi pentru aşa-numiţii
„laici". Dacă toţi ar trebui să fie plătiţi pentru
serviciile lor, foarte puţine biserici ar mai putea
funcţiona pe plan financiar.31
11:27-30 Deşi Antiohia a devenit centrul
de la care a pornit şi s-a răspândit evanghelia
la Neamuri, biserica de acolo a menţinut
legături trainice de părtăşie cu biserica din
Ierusalim, care era centrul de evanghelizare
între iudei, aşa cum reiese şi din următorul
incident:
Cam pe vremea aceasta au venit la Anti-
ohia nişte profeţi din Ierusalim. Aceşti pro-
feţi erau credincioşi care fuseseră dăruiţi de
Duhul Sfânt să slujească drept purtători de
cuvânt ai lui Dumnezeu. Ei primeau revelaţii
de la Domnul, pe care le împărtăşeau apoi
oamenilor. Unul din ei, pe nume Agab, a
prezis că o mare foamete va veni peste
zonele locuite ale pământului. într-adevăr, în
zilele lui Claudiu Cezar a venit o foamete.
Ucenicii din Antiohia s-au decis imediat să
trimită ajutoare fraţilor lor creştini ce locuiau
în Iudeea, acesta fiind, negreşit, un gest
mişcător ce demonstra că zidul de despărţire
dintre iudei şi Neamuri era în curs de prăbu-
şire şi că străvechile antagonisme erau acum
mistuite de crucea lui Cristos. Harul lui
Dumnezeu s-a arătat puternic la lucru în
ucenicii aceştia, care au dăruit cu toţii, cu
mână largă şi proporţional cu veniturile
fiecăruia. Ei au dat, fiecare după puterea
Iui. F. W. Grant subliniază situaţia jalnică a
dărniciei în vremea noastră, când „fiecare
pare să dea puţin din surplusul lui iar cei mai
bogaţi, proporţional cu veniturile lor, dând
cel mai puţin."
Banii au fost trimişi presbiterilor (sau
bătrânilor), prin intermediul lui Barnaba şi
Saul. Aici găsim menţionat pentru prima
oară termenul de „presbiter" în legătură cu
biserica. Dar iudeilor nu le era străin concep-
tul de presbiter, întrucât în sinagogi exista
această funcţie. în bisericile Neamurilor,
presbiterii au fost numiţi de apostoli sau de
reprezentanţii acestora (14:23; Tit 1:5).
Calităţile pe care trebuie să le întrunească
presbiterii sunt descrise la I Timotei 3:1-7 şi
Tit 1:6-9.

436

Faptele Apostolilor

C. Prigoanele dezlănţuite de Irod
şi moartea acestuia (12:1-23)
12:1, 2 între timp, au continuat fără
preget atacurile dezlănţuite de Satan împotri-
va bisericii. De data aceasta, prigoanele au
venit din partea regelui Irod — respectiv
Irod cel Mare, care a fost numit rege peste
ludeea de către împăratul roman Claudiu.
Irod, care ţinea foarte mult la împlinirea legii
lui Moise, îşi dădea toate silinţele să fie pe
placul iudeilor. Tocmai din această cauză i-a
hărţuit el pe unii din biserică şi 1-a omorât pe
Iacov, fratele lui loan, cu sabia.
Acest Iacov a fost cel care i-a însoţit pe
Petru şi loan pe Muntele Schimbării la Faţă
a Domnului Isus. Mama acestuia ceruse ca
cei doi fii ai ei să stea de o parte şi de alta a
lui Cristos în împărăţia Sa.
Capitolul acesta ne oferă o minunată
ilustraţie a modului în care se poartă Dumne-
zeu cu copiii Săi. Iacov a fost omorât de
către vrăjmaşul, în timp ce Petru a fost izbă-
vit în chip miraculos. Mintea omenească ar
fi ispitită să întrebe de ce i s-a acordat lui
Petru acest aparent favor. Dar credinţa se
bizuie pe dragostea şi înţelepciunea lui
Dumnezeu, ştiind că:
Necazul binecuvântat de Dumnezeu
E spre binele nostru,
Pe când binele nebinecuvântat
Nu ne va prii;
Şi tot ce pare greşit este, de fapt,
în deplină ordine,
Dacă e după voia Lui cea bună şi desăvârşită.
— Frederick W. Faber
12:3, 4 Iudeii au răspuns cu atâta entu-
ziasm la executarea lui Iacov, încât Irod s-a
simţit încurajat să procedeze la fel şi cu
Petru. Dar între timp au sosit zilele Prazni-
cului Azimilor, or, în zilele religioase nu se
cădea să se facă execuţii. în plus, iudeii erau
prea ocupaţi cu ceremoniile lor, pentru a
aprecia gestul lui Irod. Prin urmare, Irod a
poruncit ca Petru să fie aruncat în închi-
soare. Apostolul a fost păzit de şaisprezece
ostaşi, împărţiţi în patru cete de câte patru.
12:5 Biserica de la Ierusalim s-a rugat
fierbinte pentru Petru, mai cu seamă că
moartea lui Iacov era atât de vie în minţile
lor. G. C. Morgan comentează că: „Forţa
unei rugăciuni sincere şi fierbinţi, chiar
şovăind uneori, a fost mai puternică decât
Irod, biruind^chiar iadul."
12:6-11 în noaptea zilei când avea de
gând Irod să-1 înfăţişeze Ia judecată, Petru

dormea buştean, păzit straşnic de doi ostaşi.
Cineva a numit somnul lui adânc „triumful
credinţei." Probabil că el şi-a amintit promi-
siunea Domnului potrivit căreia el va trăi
până la bătrâneţe (loan 21:18), şi astfel ştia
că Irod nu putea să-1 ucidă înainte de vremea
rânduită. Deodată a apărut un înger al Dom-
nului, inundând celula de lumină. Bătându-l
pe Petru uşor în coastă, îngerul i-a poruncit
să se scoale degrabă.
Imediat cătuşele i-au căzut de pe mâini.
Apoi, în propoziţii scurte şi concise, îngerul
i-a spus lui Petru să se îmbrace, să-şi lege
încălţămintele, să-şi pună mantaua pe el şi
să-1 urmeze. Deşi era încă buimac, Petru 1-a
urmat pe înger, trecând de prima şi a doua
strajă a temniţei. Când au ajuns la poarta de
fier, aceasta s-a deschis de la sine, ca şi când
ar fi fost acţionată de o celulă electrică. Abia
după ce au parcurs o stradă a oraşului şi
îngerul a dispărut, şi-a revenit Petru, dându-
şi seama că nu este un vis, ci că Domnul 1-a
izbăvit în chip miraculos din mâna lui Irod şi
a iudeilor.
12:12 După ce s-a recules, Petru şi-a dat
seama că ucenicii se rugau, probabil, în acest
timp în casa Măriei, mama lui loan...
Marcu. Probabil credincioşii petrecuseră
toată noaptea în rugăciune, deoarece Petru
fusese eliberat din închisoare în zorii zilei.
12:13-15 Petru a bătut la poartă, aştep-
tând să i se deschidă. O fată pe nume Roda
(adică „trandafir", în greacă) a venit la poar-
tă, dar a fost atât de emoţionată să-1 vadă pe
Petru, încât a uitat să deschidă poarta! Ea a
alergat înapoi, să le aducă credincioşilor ce
se rugau minunata veste. Aceştia au crezut
că e nebună şi chiar i-au comunicat acest
lucru, dar fata stăruia că la poartă se află
apostolul Petru. Ei au susţinut atunci că
trebuie să fie îngerul lui păzitor, dar fata a
insistat că este chiar Petru.
Credincioşii aceştia au fost adesea criti-
caţi pentru că rugăciunile lor ar fi fost lipsite
de credinţă şi pentru faptul că le-a venit atât
de greu să creadă că li s-a răspuns la rugă-
ciune. Dar toate aceste critici sunt probabil
influenţate de propriile noastre emoţii şi
şovăiri când aşteptăm să ni se răspundă la
propriile noastre rugăciuni. în loc de a-i
critica pe alţii, să fim mângâiaţi de faptul că
Dumnezeu răspunde la rugăciuni chiar atunci
când sunt lipsite de credinţă. Fiecare din noi
are tendinţa de a fi uneori un credincios sau
credincioasă fără credinţă.
12:16,17 între timp, Petru stătea şi bătea
la uşă. Când, în sfârşit, i-au deschis uşa şi

Faptele Apostolilor

437

l-au lăsat să intre, toate îndoielile lor s-au
risipit şi i-a cuprins o mare bucurie. Apoi
Petru le-a spus să facă linişte şi le-a povestit
pe scurt miraculoasa lui izbăvire din închi-
soare, rugându-i să transmită vestea lui
lacov (probabil fiul lui Alfeu) şi fraţilor,
după care a plecat. Nu se poate şti unde s-a
dus din acest moment.
12:18, 19 Când s-a făcut dimineaţă şi
Petru n-a putut fi găsit, sărmanii ostaşi au
intrat în panică. Şi pentru Irod a fost o expe-
rienţă traumatică, să constate că a fost păcălit
în felul acesta. Orice ar fi spus soldaţii, nu
puteau să-1 convingă. De fapt, şubredele
explicaţii oferite de ei n-au făcut decât să-1
înfurie şi mai mult pe rege, ceea ce 1-a deter-
minat să-i execute. Apoi a plecat în Cezare-
ea, ca să-şi oblojească orgoliul rănit.
12:20 Nu se ştie din ce cauză, Irod se
mâniase foarte tare pe locuitorii celor două
porturi comericiale de la Marea Mediterană,
Tir şi Sidon. Prin urmare, ei au profitat de
vacanţa petrecută de Irod în Cezareea, pentru
a se pune bine cu el, întrucât depindeau de
grânele importate din Iudeea. Astfel în ab-
senţa lui Irod, locuitorii acestor porturi s-au
împrietenit cu Blast, asistentul personal al
regelui, prin intermediul căruia au solicitat
restabilirea relaţiilor diplomatice.
12:12-23 într-o zi, Irod a ieşit în public,
îmbrăcat în toată splendoarea veşmintelor
sale regale. Mulţimea în faţa căreia a rostit o
cuvântare a început să-1 aclame frenetic:
„Glas de Dumnezeu, nu de om!"—strigau
oamenii. Irod nu a schiţat nici cel mai mic
gest de a-i opri pe oameni să-i acorde onoa-
rea ce I se cuvine doar lui Dumnezeu, şi nici
nu I-a dat slavă lui Dumnezeu. Prin urmare,
un înger al Domnului I-a lovit cu o boală
cumplită, care i-a provocat moartea. Asta s-a
petrecut în anul 44 după Cristos.
Astfel, cel care îl executase pe lacov, ca
să fie pe placul iudeilor, a fost el însuşi ucis
de mâinile Celui care poate să ucidă şi tru-
pul, şi sufletul în iad. Irod a cules ce a
semănat.
D. Prima călătorie misionară a lui Pavel:
Galatia (12:24-14:28)
12:24 între timp, evanghelia se răspân-
dea tot mai mult. Dumnezeu face ca mânia
omului să-I aducă laude iar restul mâniei El
o restrânge (Ps. 76:10). Domnul zădărniceşte
planurile popoarelor, dar sfatul Domnului
dăinuie în veac (Ps. 33:10, 11).
12:25 După ce şi-au isprăvit misiunea la
Ierusalim, predând darul dat de biserica din

Antiohia, Barnaba şi Saul s-au întors în
Antiohia,52 luându-1 cu ei pe Marcu, un văr
al lui Barnaba (Col. 4:10), care mai târziu a
redactat a doua evanghelie.
Nu se poate stabili dacă Barnaba şi Saul
se aflau în Ierusalim când a fost executat
lacov, când a fost întemniţat Petru sau când
a murit Irod.
în opinia multor comentatori ai Bibliei,
capitolul 13 constituie un punct de cotitură
în cartea Faptelor Apostolilor. Unii merg
până acolo încât numesc restul capitolelor
Volumul Doi din cartea Fapte. între timp,
apostolul Pavel a dobândit un evident presti-
giu iar Antiohia din Siria devine acum cen-
trul dinspre care emană Evanghelia în cer-
curi concentrice către Neamuri.
13:1 Din capitolul 11 am aflat că la
Antiohia s-a format o biserică. în loc să aibă
doar un singur om ca vestitor al Evangheliei
sau păstor, această adunare dispunea de o
mare varietate de daruri. Concret, existau cel
puţin cinci profeţi şi învăţători. După cum
am arătat, profetul este un om special înzes-
trat de Duhul Sfânt pentru a primi revelaţii
direct din partea lui Dumnezeu, pe care le
transmite mai departe. în mod real, profeţii
au fost purtători de cuvânt ai Domnului,
putând prezice adesea evenimentele ce ur-
mau să se întâmple în viitor. învăţătorii au
fost oameni cărora Duhul Sfânt le-a dat
capacitatea de a expune sau explica Cuvântul
lui Dumnezeu către alţii, într-o manieră
simplă şi uşor de înţeles.
Ni se dau numele profeţilor şi învăţăto-
rilor:
1.	Barnaba. Deja am făcut cunoştinţă cu
acest admirabil slujitor al lui Cristos şi coleg
de lucru al lui Pavel. Probabil motivul pentru
care este aşezat în capul listei i\ constituie
faptul că fusese credincios şi îl slujise pe
Cristos de mai multă vreme.
2.	Simeon, numit Niger. Judecând după
nume, presupunem că era iudeu din naştere,
provenind, probabil, dintr-o comunitate de
evrei din Africa. Sau poate că a împrumutat
numele de Niger (care înseamnă negru sau
cu ten de culoare închisă) cu scopul expres
de a putea lucra mai uşor printre neevrei.
Desigur, şi cealaltă variantă e posibilă, că era
într-adevăr negru, după cum sugerează nu-
mele. Nu cunoaştem alte amănunte despre el.
3.	Luciu din Cirena. Era probabil unul
din locuitorii Cirenei, care a venit la Antio-
hia prima oară, propovăduindu-L pe Domnul
Isus (11:20).
4.	Manaen (nume care corespunde cu
1.	
438

Faptele Apostolilor

Mehanem din Vechiul Testament). Este
trecut aici în rândul celor care au fost cres-
cuţi împreună cu tetrarhul Irod. E remar-
cabil să constatăm că o persoană care a trăit
într-o relaţie atât de apropiată cu mârşavul
Irod Antipa se află acum printre primii care
au îmbrăţişat credinţa creştină. Titlul tetrarh
indică faptul că Irod a domnit peste o pătri-
me din regatul tatălui său.
5. Saul. Deşi este trecut pe ultimul loc în
această listă, Saul avea să devină întruchipa-
rea în „carne şi oase" a adevărului potrivit
căruia: „Cei din urmă vor fi cei dintâi."
Aceşti cinci oameni ilustrează faptul că
biserica primară era integrată, fiind insensi-
bilă la deosebirile legate de culoarea pielii.
Sau, cum a spus cineva: „Noul etalon după
care erau măsuraţi acum oamenii afirma că
nu mai conta cine eşti, ci al cui eşti."
13:2 Profeţii şi învăţătorii se strânseseră
laolaltă, în vederea rugăciunii şi postului,
probabil cu întreaga biserică. Din context
avem temei să credem că sintagma: slujeau
Domnului înseamnă că au petrecut timpul
rugându-se şi făcând mijlocire. Iar prin post,
ei îi refuzau trupului cerinţele normale de
hrană, pentru a se consacra în întregime unor
exerciţii spirituale.
Dar de ce s-au strâns laolaltă pentru a se
ruga? Nu e oare logic să concluzionăm că au
convocat această adunare dintr-un profund
sentiment de împovărare, sub imperativul de
a evangheliza lumea? Textul biblic nu spune
că s-au rugat toată noaptea, dar tonul şi
contextul ne fac să deducem că a fost o
rugăciune mult mai profundă şi mai îndelun-
gată decât cele de genul „orelor de rugăciu-
ne" din vremea noastră.
în timp ce se rugau ei, Duhul Sfânt i-a
instruit în mod concret să-i pună deoparte pe
Barnaba şi pe Saul, pentru lucrarea aparte
ce le-o rezervase. Cum a transmis Duhul
Sfânt acest mesaj profeţilor şi învăţătorilor?
Deşi nu ni se precizează, putem presupune
că a făcut-o prin intermediul acestor oameni
cu învestitura de profeţi: Simeon, Luciu sau
Manaen.
Aici Barnaba e menţionat primul, iar
Saul e trecut pe locul doi. Dar ordinea se
inversează la întoarcerea din Antiohia.
Versetul acesta are o extraordinar de
mare importanţă pe plan practic, deoarece
subliniază rolul Duhului Sfânt în călăuzirea
bisericii primare şi sensibilitatea ucenicilor la
călăuzirea Sa.
13:3 După ce Duhul Sfânt şi-a făcut
astfel cunoscută voia, oamenii au continuat

să postească şi să se roage. Apoi cei trei
(Simeon, Luciu şi Manaen) şi-au pus mâini-
le peste Barnaba şi Saul. Acesta nu a fost un
act oficial de ordinare (sau hirotonisire) de
felul celui practicat în lumea creştină de
astăzi, unde o oficialitate a bisericii conferă
statut ecleziastic unui subordonat. Mai de-
grabă, a fost vorba despre o simplă expresie
a părtăşiei lor cu aceşti doi oameni în lucra-
rea la care i-a chemat Duhul Sfânt. Ideea de
ordinare ca ritual în virtutea căruia i se
conferă cuiva autoritatea exclusivă de a
administra „sacramentele" şi de a îndeplini
alte funcţii ecleziastice lipseşte cu desăvâr-
şire din Noul Testament, după cum arată şi
Barnhouse:
în structurile noastre organizatorice actuale,
se comite o mare greşeală atunci când se aşteap-
tă de la un singur om să posede toate darurile
necesare conducerii. Astfel, multe biserici au
sute de membri, dar un singur păstor, în a cărui
sarcină cade vestirea Evangheliei, mângâierea
oamenilor şi toate celelalte îndatoriri. De fapt,
dintre cele opt daruri menţionate în textul de
care ne ocupăm (Romani 12:6-8) şapte sunt
considerate funcţii destinate păstorului ordinat,
în vreme ce a opta este considerată aparţinând
bisericii. Şi care este darul rezervat bisericii?
Este acela de a achita notele de plată! Ceva nu
este în ordine aici.
Poate va întreba cineva, în acest punct, dacă
nu cumva sugerez că „laicii" ar trebui să predi-
ce? Răspunsul este că, fără îndoială, dacă un
„laic" posedă o cunoaştere aprofundată a Scrip-
turii, el trebuie să-şi exercite darul şi să predice
ori de câte ori are prilejul. E remarcabilă, în
acest context, dezvoltarea mişcărilor de antrena-
re în misiune a aşa-numiţilor „laici" sau „mi-
reni", ea constituind negreşit un pas în direcţia
cea bună: de revenire la modul Nou Testamental
de a proceda.53
A nu se uita că Barnaba şi Saul colabora-
seră deja în lucrarea Domnului timp de circa
opt ani, înainte de acest moment. Ei nu erau
începători în slujba lui Cristos, ci cunoscuse-
ră experienţa „ordinarii de către Mâinile
Străpunse ale Mântuitorului". Acum colegii
lor de slujire de la Antiohia şi-au exprimat
doar identificarea lor cu ei, prin acest act
special de încredinţare în misiunea de vestire
a evangheliei către Neamuri.
Cuvintele: i-au lăsat să plece înseamnă
că i-au trimis în misiunea lor.
13:4 Cu acest verset începe ceea ce s-a
numit Prima călătorie misionară a lui Pavel,

Faptele Apostolilor

439

care e descrisă până la 14:26. Scopul princi-
pal al acestei călătorii a fost evanghelizarea
Asiei Mici. A doua călătorie misionară
întreprinsă de Pavel a dus evanghelia mai
departe, până în Grecia. A treia călătorie
misionară a cuprins şi revizitarea unora din
bisericile din Asia Mică şi Grecia, dar a avut
ca obiectiv principal Provincia Asia şi oraşul
Efes. Eforturile misionare depuse de Pavel
au parcurs o perioadă de circa cincisprezece
ani.
(Pentru a urmări mai bine traseul străbă-
tut de Pavel, vom indica localităţile vizitate
de el, tipărind numele integral al localităţii în
majuscule, când denumirea respectivă apare
pentru prima oară.)
De la Antiohia siriană cei doi vajnici
slujitori ai lui Cristos mai întâi s-au coborât
în SELEUCIA, un port maritim situat la
circa 25 de km de Antiohia. De acolo au
plecat cu corabia la CIPRU.
13:5 După ce au debarcat la SALAMIS
(în româneşte Salamina) pe coasta de est a
insulei Cipru, au vizitat diversele sinagogi şi
au predicat cuvântul acolo. în sinagogi era
obiceiul să i se permită oricărui iudeu să
citească sau să expună din Scriptură. loan
Marcu slujea în vremea aceasta ca slujitor al
lor. Mergând mai întâi la sinagogă, Barnaba
şi Saul au împlinit astfel porunca divină,
potrivit căreia Evanghelia trebuia vestită mai
întâi iudeilor, şi apoi Neamurilor.
13:6 De la Salamis ei au străbătut întrea-
ga insulă, ajungând la PAFOS, pe coasta de
vest a Ciprului. Salamis era principalul port
comercial al insulei, iar Pafos era capitala sa.
13:7,8 Acolo au întâlnit un profet fals şi
vrăjitor, pe nume Bar-Isus (care înseamnă
Fiul lui Isus sau al lui Iosua). Nu se ştie în
ce împrejurări vrăjitorul acesta a ajuns să
aibă legături strânse cu Serbius Paulus,
proconsulul34 roman sau oficialul cu cel mai
înalt rang de pe insulă. Acest om este descris
ca fiind „înţelept" (sau „inteligent"). Când
omul acesta i-a chemat pe Barnaba şi Saul la
el, pentru a primi învăţătură din cuvântul lui
Dumnezeu, vrăjitorul a încercat să intervină,
acţionând probabil la inspiraţia Satanei,
pentru a pune beţe în roate Evangheliei.
în versetul 8 numele vrăjitorului este
redat drept Elima, care înseamnă „înţelept"
sau „mag". Desigur, numai înţelept nu era
acest om.
13:9, 10 Dându-şi seama că Sergius
Paulus căuta sincer adevărul şi că vrăjitorul
era un duşman al adevărului, Saul 1-a mus-
trat pe vrăjitor pe faţă, în termeni cât se

poate de tranşanţi. Şi pentru ca nu cumva
cineva să creadă că Saul acţiona în firea
veche, se afirmă explicit în textul biblic că
era umplut cu Duhul Sfânt în acest timp.
Aţintindu-şi ochii asupra vrăjitorului, Saul
1-a acuzat pe acesta că e plin de toată vicle-
nia şi de toată răutatea. Pe Saul nu 1-a
impresionat faptul că vrăjitorul se numea
Bar-Isus. Şi astfel i-a smuls masca de pe
figură, dându-i numele care i se potrivea cu
adevărat: fiu al diavolului. Vrăjitorul era un
vrăjmaş al oricărei neprihăniri, ce nu
înceta niciodată să denatureze adevărul lui
Dumnezeu.
13:11 Apoi, vorbind în virtutea autorităţii
speciale de disciplinare ce-i fusese încredin-
ţată ca apostol, Saul a anunţat că Elima va fi
orbit, o vreme. Pentru că a încercat să-i
împiedice pe alţii, de pildă, pe proconsulul
roman, să vină la luminatei însuşi va fi
pedepsit cu orbire fizică. îndată a căzut
peste el ceaţă şi întuneric şi căuta bâjbâ-
ind nişte oameni ca să-1 ducă de mână.
Elima ar putea fi considerat o întruchi-
pare a naţiunii Israel, care nu numai că nu
dorea să-L accepte pe Domnul Isus, dar
căuta să-i împiedice şi pe alţii de a face acest
lucru. Prin urmare, din punct de vedere
juridic, Israel a fost orbit de Dumnezeu, dar
numai pentru o vreme. în cele din urmă, o
rămăşiţă pocăită din sânul naţiunii se va
întoarce la Isus, în care îl va vedea pe Mesia,
şi va fi convertită.
13:12 Proconsulul a fost evident impre-
sionat de acest act miraculos săvârşit de
Dumnezeu, dar a rămas şi mai impresionat
de învăţătura pe care i-au dat-o Barnaba şi
Saul. El a devenit un credincios adevărat în
Domnul Isus, primul trofeu al harului din
cadrul primei călătorii misionare.
Observaţi că începând cu versetul 9 din
această naraţiune, Luca începe să folosească
numele ne-ebraic al lui Saul, respectiv Pavel,
renunţând la varianta evreiască. Şi recurge-
rea la termenul Pavel indică deplasarea cu
precădere a evangheliei către Neamuri.
13:13 Faptul că Pavel ocupă acum un
loc proeminent reiese şi din cuvintele: Pavel
şi cei ce-1 însoţeau. Din Pafos ei au parcurs
pe calea apei drumul până la PERGA în
PAMFILIA. Pamfilia era o provincie roma-
nă situată pe coasta de sud a Asiei Mici.
Perga era capitala provinciei, situată la circa
10 km în interior, pe malurile râului Cestrus
(Kestros).
Când au ajuns la Perga, loan Marcu i-a
părăsit, revenind la Ierusalim. Poate că nu i-

440

Faptele Apostolilor

a surâs ideea de a le duce Neamurilor evan-
ghelia. Pavel a considerat retragerea sa un
defect atât de mare în cadrul slujirii încât a
refuzat să-i permită lui Marcu să-1 însoţească
în a doua sa călătorie misionară. Lucrul
acesta a provocat o mare ruptură între Pavel
şi Barnaba, determinându-i să se despartă în
celelalte călătorii misionare (vezi 15:36-39).
Până la urmă însă, Marcu a redobândit încre-
derea apostolului Pavel (2 Tim. 4:11).
Urmează o serie de detalii ce ni se oferă
în legătură cu vizita făcută la Perga.
13:14, 15 Următorul popas a fost
ANTIOHIA din PISIDIA, situată la circa
160 de kilometri nord de Perga. Din nou cei
doi vestitori ai mesajului crucii s-au prezen-
tat la sinagogă în ziua de sabat. După ce s-
a dat citire Scripturii, mai-marii sinagogii
şi-au dat seama că oaspeţii erau evrei şi i-au
invitat să ia cuvântul, dacă aveau un cuvânt
de îndem pentru popor. Dar ei nu aveau să
se mai bucure multă vreme de această liber-
tate de vestire a adevărului evangheliei în
sinagogi.
13:16 Ca unul care nu pierdea nici un
prilej de a predica evanghelia, Pavel s-a
sculat şi s-a adresat celor din sinagogă.
Strategia urmată de el a fost să prezinte
temelia istoriei evreieşti, după care să-i
aducă pe ascultătorii săi la evenimentele
privitoare la viaţa şi misiunea lui Cristos,
vestind apoi, cu accent precumpănitor, învie-
rea lui Cristos şi anunţând iertarea păcatelor
prin jertfa Mântuitorului, neuitând să-i aver-
tizeze pe ascultători de pericolul pe care-1
incumbă respingerea Sa.
13:17 Mesajul începe cu momentul în
care Dumnezeu alege naţiunea Israel ca
popor al Său pe pământ. Apoi Pavel trece
îndată la perioada în care israeliţii au fost
străini în ţara Egiptului, şi preamăreşte
harul Său prin faptul că i-a izbăvit de asupri-
rea lui Faraon, cu braţul Său înălţat.
13:18 Timp de aproape patruzeci de
ani i-a îngrijit ca o mamă în pustie.
13:19-22 Cei patru sute şi cincizeci de
ani menţionaţi de Pavel trebuie interpretaţi
probabil în sensul că în ei este cuprinsă toată
perioada până la judecători.55
După intrarea lor în Canaan, Dumnezeu
le-a dat israeliţilor, poporul Său, judecă-
tori... până în vremea profetului Samuel.
Când ei au cerut să aibă şi ei un rege, ca alte
naţiuni, Dumnezeu Ii 1-a dat pe Saul, fiul
Iui Chis, un om din seminţia Iui Benjamin,
care a domnit peste ei patruzeci de ani. Din
cauza neascultării lui, Saul a fost îndepărtat

de pe tron, în locul lui fiind ridicat David,
căruia Dumnezeu îi aduce un omagiu deose-
bit, numindu-L un om după inima Lui, care
va împlini toată voia Lui. Versetul 22 combi-
nă citate din Psalmul 89:20 cu cele din
1 Samuel 13:14.
13:23 Apoi Pavel trece rapid şi uşor de
la subiectul lui David la Isus, sămânţa lui
David. După cum a zis cineva: „în predicile
lui Pavel, toate drumurile conduc la Cristos."
Nu ştiu dacă suntem suficienţi de conştienţi
de curajul de care a dat dovadă Pavel, vestin-
du-le israeliţilor că Isus este Mântuitorul, pe
care Dumnezeu, potrivit cu făgăduinţa Sa, li
1-a adus lor. Se ştie că ei nu prea îl priviseră
pe Isus în lumina aceasta!
13:24 După această scurtă introducere,
Pavel revine în trecut, la misiunea lui loan
Botezătorul. Anterior venirii lui Cristos
(adică înainte de lucrarea Lui publică), loan
propovăduise botezul pocăinţei la tot popo-
rul Iui Israel. Asta înseamnă că el vestise
venirea lui Mesia şi le spusese oamenilor să
se pocăiască, pentru a se pregăti de această
venire. Ei trebuiau să arate că s-au pocăit cu
adevărat, fiind botezaţi în râul Iordan.
13:25 Nici o clipă nu a îngăduit loan
oamenilor să creadă că el ar fi Mesia. Până
în momentul încheierii misiunii sale, el a
insistat că nu este Cel despre care vorbiseră
profeţii. De fapt, el nu era vrednic să lege
sandalele Celui a cărui venire o vestise.
13:26 Adresându-se auditoriului cu
termenul de fraţi şi fii ai familiei lui Avra-
am, Pavel le aminteşte că cuvântul acestei
mântuiri a fost trimis mai întâi oilor pierdu-
te ale casei lui Israel. Tocmai la casa lui
Israel a venit Isus. Lor, israeliţilor, li s-a spus
ucenicilor să predice mai întâi mesajul.
13:27, 28 Dar oamenii din Ierusalim şi
mai-marii lor nu au recunoscut în Isus pe
îndelung-aşteptatul Mesia. Ei nu şi-au dat
seama că El este Acela despre care scriseseră
profeţii. Când auzeau în fiecare zi de sabat
prezicerile despre Mesia, ei nu făceau legătu-
ra dintre acestea şi Isus din Nazaret. Mai
degrabă, ei înşişi au fost mijlocul de împlini-
re a acelor Scripturi, prin faptul că L-au
condamnat. Şi deşi n-au găsit în El nici o
pricină de condamnare la moarte, l-au dat
totuşi în mâinile lui Pilat, să fie omorât.
13:29 în prima parte a versetului, cuvin-
tele: „după ce au împlinit..." se referă la
israeliţi, care au împlinit Scripturile, respin-
gându-L pe Mesia. In ultima parte a versetu-
lui cuvintele care încep cu: „L-au dat..." se
referă la Iosif din Arimateea şi Nicodim,

Faptele Apostolilor

441

care cu multă grijă şi dragoste, au îngropat
trupul Domnului Isus.
13:30, 31 Apoi apostolul anunţă că
promisiunea lui Mesia, făcută părinţilor în
Vechiul Testament, a fost împlinită în Isus.
Ea a fost împlinită mai întâi prin naşterea Sa
la Betleem. Pavel a văzut în naşterea lui
Cristos o împlinire a textului din Psalmul
2:7, unde Dumnezeu spune: „Tu eşti Fiul
Meu; astăzi Te-am născut." Versetul acesta
nu înseamnă că Cristos a început să fie Fiul
lui Dumnezeu când S-a născut la Betleem.
El era Fiul lui Dumnezeu din toată veşnicia,
dar a fost arătat lumii ca Fiul lui Dumnezeu
prin întruparea Sa. Nu trebuie să se recurgă
la Psalmul 2:7 pentru a se încerca să I se
tăgăduiască lui Isus calitatea de Fiu al lui
Dumnezeu.
13:34 învierea Domnului Isus prinde
contur în versetul 34. Dumnezeu L-a înviat
din morţi, ca să nu Se mai întoarcă în
putrezire. Apoi Pavel citează textul de la
isaia 55:3: „Vă voi da îndurările sigure ale
lui David." Acest citat prezintă dificultăţi de
înţelegere pentru majoritatea cititorilor. Ce
legătură poate exista între versetul acesta din
Isaia şi învierea lui Cristos? Cum se leagă
învierea Mântuitorului de legământul înche-
iat de Dumnezeu cu David?
Dumnezeu i-a promis lui David un tron
etern şi o împărăţie eternă şi o sămânţă de
urmaşi care va sta pe tronul acela în veac.
între timp însă David a murit şi trupul lui a
fost întors în ţărână. împărăţia a dăinuit încă
vreo câţiva ani după David, dar apoi, timp de
peste patru sute de ani, Israel a rămas fără
rege. Spiţa lui David s-a desfăşurat de-a
lungul anilor, până la Isus din Nazaret, El
fiind moştenitorul legal al tronului lui David,
prin Iosif. Iosif a fost, din punct de vedere
juridic, dar nu şi real, tatăl lui Isus. Din
punct de vedere al spiţei, Domnul Isus a fost
descendentul în linie directă al lui David
prin Maria.
Pavel subliniază că binecuvântările
sigure ce i s-au promis lui David îşi găsesc
împlinirea în Cristos, El fiind sămânţa lui
David, care va sta pe tronul lui David.
întrucât a fost înviat din morţi şi trăieşte în
puterea unei vieţi fără sfârşit, aspectele
eterne ale legământului lui Dumnezeu cu
David sunt confirmate cu certitudine în
Cristos.
13:35 Faptul acesta este subliniat în
continuare în versetul 35, unde apostolul
citează Psalmul 16:10: „Nu vei îngădui ca
Sfântul Tău să vadă putrezirea." Cu alte

cuvinte, întrucât Domnul Isus a înviat din
morţi, moartea nu mai are putere asupra Lui.
El nu va mai muri niciodată, iar trupul Lui
nu va vedea niciodată putrezirea.
13:36, 37 Deşi David a rostit cuvintele
consemnate în Psalmul 16:10, el nu putea să
se refere la el însuşi. După ce a slujit celor
din generaţia lui prin voia lui Dumnezeu,
David a murit, a fost îngropat şi trupul său
s-a întors în ţărână. Dar Domnul Isus a fost
înviat din morţi a treia zi, înainte ca trupul
Lui să vadă putrezirea.
13:38 Pe baza lucrării lui Cristos, peste
care Dumnezeu îşi pune pecetea divină,
Pavel putea vesti acum iertarea de păcate ca
o realitate contemporană lor. Observaţi
cuvintele sale: „prin El vi se vesteşte ierta-
rea păcatelor."
13:39 Dar lucrurile nu se opresc aici.
Pavel putea vesti acum şi deplina îndreptă-
ţire sau justificare faţă de toate lucrurile —
ceea ce legea lui Moise nu putea oferi nicio-
dată.
Justificarea este actul lui Dumnezeu prin
care El îi socoteşte sau declară neprihăniţi
(drepţi) pe acei păcătoşi nelegiuiţi care îl
primesc pe Fiul Său ca Domn şi Mântuitor.
Este un act juridic, ce are loc în mintea lui
Dumnezeu, şi prin care păcătosul este absol-
vit de orice acuzaţie sau pâră adusă împotri-
va sa. Dumnezeu poate pe drept să-1 achite
pe păcătosul vinovat, datorită faptului că
pedeapsa pentru păcatele sale a fost pe de-
plin satisfăcută sau achitată prin moartea
substituţionară a Domnului Isus Cristos pe
cruce.
La prima lectură, s-ar putea înţelege că
legea lui Moise putea oferi justificare (ab-
solvire) de unele lucruri, dar că prin Cristos
o persoană ar putea primi justificarea de
multe alte lucruri. Numai că nu asta ne
învaţă deloc versetul acesta. Legea nu putea
justifica sau îndreptăţi pe nimeni. Ea nu
putea decât să condamne. Ceea ce spune
Pavel aici este că prin credinţa în Cristos un
om poate fi îndreptăţit de toate acuzaţiile şi
învinovăţirile care i s-ar putea aduce vreo-
dată — absolvire pe care n-o putea asigura
niciodată legea lui Moise.
13:40, 41 Apostolul îşi încheie apoi
mesajul cu avertismentul solemn adresat
celor care ar putea fi tentaţi să refuze mărea-
ţa ofertă pe care o face acum Dumnezeu, de
a dărui mântuirea Sa. El citează din Habacuc
1:5 (şi, după câte se pare, fragmente din Isaia
29:14 şi Proverbe 1:24-31), unde Dumnezeu
i-a avertizat pe cei ce au dispreţuit cuvântul

442

Faptele Apostolilor

Său că îşi va revărsa mânia peste ei în aşa
măsură încât nu vor crede nici dacă le va
spune dinainte. în vremea lui Pavel asta s-ar
fi aplicat la nimicirea Ierusalimului, ce avea
să se întâmple în anul 70 după Cristos, dar ar
putea fi o referire şi la judecata eternă a lui
Dumnezeu, care se abate asupra celor care îl
resping pe Fiul Său.
13:42,43 Când s-a terminat serviciul din
sinagogă, mulţi dintre iudei şi dintre cei ce
s-au convertit la iudaism i-au urmat pe Pavel
şi pe Barnaba, cu mult interes. Aceşti doi
slujitori ai Domnului le-au dat un puternic
cuvânt de îmbărbătare, să rămână statornici
în harul lui Dumnezeu.
13:44 O săptămână mai târziu, Pavel şi
Barnaba s-au întors în sinagogă, pentru a
continua din punctul în care rămăseseră.
Aproape tot oraşul s-a adunat să audă cuvân-
tul lui Dumnezeu. Misiunea acestor doi pre-
dicatori devotaţi făcuse o impresie profundă
asupra multora dintre locuitori.
Oamenii sunt condamnaţi ca urmare a
propriei lor opţiuni, şi nicidecum prin vreun
act al lui Dumnezeu. Dacă întreaga omenire
ar primi ceea ce i se cuvine, atunci toţi oa-
menii ar fi pierduţi. Dar Dumnezeu, în harul
şi îndurarea Sa, îi mântuieşte pe unii. Are El
dreptul să procedeze aşa? Desigur că are.
Doctrina alegerii suverane a lui Dumnezeu
este o învăţătură ce-I acordă lui Dumnezeu
locul ce I se cuvine ca Stăpân al universului,
care poate face ce doreşte şi totuşi niciodată
nu va găsi cu cale să facă vreun lucru rău
sau nelegiuit. Multe din dificultăţile întâmpi-
nate de noi la acest capitol ar fi rezolvate
dacă am ţine seama de cuvintele lui Erdman:
Suveranitatea lui Dumnezeu este absolută; totuşi
ea nu este niciodată exercitată în sensul condam-
nării oamenilor care trebuie să fie mântuiţi, ci,
mai degrabă, a dus la mântuirea unor oameni
care meritau să fie pierduţi.56
13:49, 50 în pofida opoziţiei iudeilor,
Cuvântul Domnului se răspândea în toată
regiunea. Acest lucru i-a întărâtat şi mai mult
pe cei ce se împotriveau, determinându-i să
se pună de-a curmezişul lucrării săvârşite de
aceşti misionari. Iudeii au întărâtat pe
femeile cucernice cu vază, ce se converti-
seră la iudaism, să se opună misionarilor. De
asemenea au recurs la intervenţia fruntaşilor
cetăţii, pentru a-şi atinge scopurile mârşave.
S-a stârnit astfel o furtună atât de mare de
prigoane încât Pavel şi Barnaba au fost
obligaţi să părăsească regiunea aceea.

13:51,52 Procedând conform instrucţiu-
nilor Domnului (Luca 9:5; 10:11), ei şi-au
scuturat praful de pe picioare împotriva lor şi
au plecat la ICONIA. Dar acest incident nu
a fost interpretat de creştini drept o înfrân-
gere sau o retragere, căci citim că ei erau
plini de bucurie şi de Duhul Sfânt. Iconia
(sau Iconium) era o localitate situată la sud-
est de Antiohia în Asia Mică, care astăzi se
numeşte Konya.
14:1, 2 în Iconia, ca de altfel în alte
localităţi unde se găsea o sinagogă, Pavel şi
Barnaba au primit permisiunea să predice,
potrivit obiceiului statornicit pe vremea
aceea între evrei. Duhul lui Dumnezeu a
întărit cuvântul rostit de misionari cu atâta
putere încât un mare număr de iudei şi pro-
zeliţi dintre neamuri L-au primit pe Domnul
Isus. Faptul acesta a atras mânia acelor iudei
care au refuzat să asculte de Evanghelie. Iar
aceştia, la rândul lor, au stârnit Neamurile
împotriva fraţilor. în cartea Faptele Aposto-
lilor iudeii necredincioşi au fost instigatorii
multora din prigoanele dezlănţuite împotriva
apostolilor, chiar dacă nu ei înşişi au fost
aceia care au administrat pedepsele. Ei au
fost deosebit de pricepuţi în a convinge
Neamurile să ducă la îndeplinire planurile
lor mârşave.
14:3 Deşi ştiau că se apropie furtuna,
predicatorii au continuat să predice cu în-
drăzneală cuvântul în numele Domnului,
care confirma natura divină a mesajului prin
faptul că le dădea putere să săvârşească
semne şi minuni. Seninele şi minunile sunt
doi termeni care semnifică miracolele. Cu-
vântul „semn" înseamnă pur şi simplu că un
miracol este încărcat de învăţăminte, în
vreme ce termenul „minune" se referă la
sentimentul de teamă şi uimire pe care-1
provoacă miracolul.
14:4-7 Pe măsură ce creştea încordarea
în oraş, s-au creat, cum era şi normal, mai
multe tabere. Unii erau cu iudeii, alţii cu
apostolii. în cele din urmă, Neamurile şi
iudeii necredincioşi au trecut la un atac
direct împotriva apostolilor.57 Pentru a nu fi
omorâţi cu pietre, aceştia au fugit la LIS-
TRA şi DERBE, ambele fiind cetăţi ale
LICONIEI, un district situat în centrul Asiei
Mici. Fără să-şi piardă din râvnă, ei au conti-
nuat să predice Evanghelia în toată regiunea
din jur.
Când Pavel şi Barnaba s-au aflat în
pericol de a fi omorâţi cu pietre, ei au fugit
în Iconia. Alteori în timpul neobositelor lor
călătorii misionare, se pare că ei au rămas pe

Faptele Apostolilor

443

loc, în pofida primejdiei care-i păştea. Se
pune întrebarea: de ce au fugit în unele
împrejurări iar în altele au rămas pe loc? Nu
pare să existe o explicaţie simplă. Marele
principiu definitoriu în Cartea Fapte este
călăuzirea Duhului Sfânt. Oamenii aceştia
trăiau în comuniune strânsă cu Domnul.
Rămânând în El, ei primeau înştiinţări cu
privire la planul şi voia divină. Pentru ei,
asta conta, şi nu un set de reguli prestabilite
de conduită. ^
14:8, 9 în Listra misionarii au luat
legătura cu un om ce fusese olog din naştere.
Ascultându-1 pe Pavel, omul acesta a dat
dovadă de un interes deosebit. Pavel şi-a dat
seama că omul acesta avea credinţa că poate
fi vindecat. Deşi nu ni se spune cum a ajuns
Pavel la această cunoaştere, credem că unui
evanghelist adevărat i se acordă capacitatea
de a discerne starea sufletelor cu care are de
a face. El este astfel în stare să stabilească
dacă oamenii respectivi sunt doar curioşi sau
dacă sufletul lor este cu adevărat neliniştit,
datorită faptului că a devenit conştient şi
mustrat de păcat.
14:10-12 De îndată ce Pavel i-a poruncit
omului să se ridice în picioare, acesta a sărit
în sus şi a început să umble. întrucât miraco-
lul a fost săvârşit pe faţă şi întrucât Pavel a
atras, negreşit, atenţia multor oameni, prin
faptul că a vorbit cu glas tare, oamenii au
fost foarte impresionaţi. De fapt, s-a creat
chiar o mişcare populară, în cadrul căreia
oamenii au voit să li se închine, considerân-
du-1 pe Barnaba: Zeus, iar pe Pavel: Her-
mes. Oamenii aceştia realmente au crezut
că zeii le-au făcut o vizită în persoana celor
doi misionari. Nu se ştie din ce cauză, pe
Barnaba l-au considerat zeul principal. Iar
pentru că Pavel fusese cel care rostise mesa-
jul, pe el l-au desemnat drept Hermes, solul
lui Zeus.
14:13 Chiar preotul lui Zeus era convins
că avusese loc o vizită divină. Astfel el a
alergat afară din templul ce străjuia intrarea
în cetate, aducând tauri şi cununi, pe care
le-au depus înaintea porţilor, voind să le
aducă jerfa. Toată mişcarea aceasta a consti-
tuit o formă mai subtilă de încercare de
subminare a credinţei creştine decât toate
celelalte forme de opoziţie consemnate până
acum. Căci pe lucrătorul creştin îl paşte un
pericol şi mai mare atunci când oamenii
încep să-şi concentreze atenţia asupra lui, şi
nu asupra lui Cristos.
14:14, 15a La început Barnaba şi Pavel
nu şi-au dat seama ce intenţii are mulţimea,

pentru că nu înţelegeau dialectul vorbit în
Liconia. De îndată ce au înţeles misionarii că
oamenii erau gata să li se închine ca unor
zei, şi-au sfâşiat hainele în semn de protest şi
întristare. Apoi au alergat în mijlocul oame-
nilor, avertizâdu-i pe un ton cât se poate de
serios de pericolul unui gest atât de necuge-
tat. Departe de a fi zei, ei erau oameni cu
aceeaşi fire ca şi liconienii. Singurul ţel
urmărit de ei era de a le aduce vestea bună,
potrivit căreia oamenii trebuie să se îndepăr-
teze de idolii lor fără viaţă şi să se apropie de
Dumnezeul cel viu.
14:15b-17 A se observa că Pavel şi
Barnaba nu au citat din Vechiul Testament
acestor oameni, întrucât nu erau evrei. Mai
degrabă, ei au început cu istoria creaţiei —
subiect de interes imediat pentru neevreii din
toate ţările şi din toate timpurile. Misionarii
au explicat că în generaţiile trecute, Dumne-
zeu a permis tuturor naţiunilor să umble pe
căile lor. Dar şi atunci neamurile acestea au
avut dovezile existenţei lui Dumnezeu în
creaţie şi în providenţă. Căci Dumnezeu a
fost Acela care, în grija şi îndurarea Sa, a
trimis ploaie din cer şi timpuri roditoare,
dându-le hrană din belşug şi umplându-le
inimile de bucurie. Prin aceste cuvinte se
înţelege că atunci când le-a dat hrană pentru
viaţa fizică, Dumnezeu le-a umplut inimile
cu bucuria care provine din consumul hranei.
14:18 Urmările acestui mesaj nu s-au
lăsat aşteptate. Cu regret în inimă, oamenii
au renunţat la intenţia de a aduce jertfe
pentru aceşti slujitori ai Domnului.
14:19,20 Iudeii din Antiohia pisidiană şi
din Iconia i-au ajuns între timp din urmă pe
Pavel şi pe Barnaba la Listra. Ei au reuşit să
întărâte gloata de Neamuri împotriva misio-
narilor. Aceeaşi oameni, care mai înainte
doriseră să li se închine ca unor zei, acum 1-
au împroşcat cu pietre pe Pavel, târându-1
afară din cetate şi crezând că l-au omorât.
Comentariile lui Kelly în acest punct
sunt pline de miez:
Şi de ce? însuşi refuzul acela de a primi omagiul
pe care erau gata să-1 aducă listrenii este cât se
poate de respingător pentru om, determinându-1
să-şi facă cele mai odioase închipuiri greşite cu
privire la aceleaşi persoane cărora mai adineaori
erau gata să li se închine. Oamenii se preamă-
resc pe ei înşişi prin adoraţia omenească. Dar de
îndată ce le refuzi această adoraţie, curând ea se
transformă în ură şi chiar în dorinţa de a-i ucide
pe cei ce ţin cu tot dinadinsul să se închine doar
singurului Dumnezeu adevărat. Exact aşa s-a

444

Faptele Apostolilor

întâmplat şi aici. în loc să se răzgândească, cum
au procedat maltezii (care, deşi la început l-au
considerat pe Pavel un ucigaş, mai apoi au ajuns
să-1 considere zeu, Fapte 28:6), locuitorii Listrei
au plecat urechea la calomniile acestor iudei, pe
care în alte împrejurări i-ar fi dispreţuit, şi l-au
împroşcat cu pietre, ca pe un profet fals, pe cel
căruia cu puţin timp înainte erau gata să-i aducă
jertfe, târându-l afară din cetate şi crezându-1
mort.59
în acest punct se ridică întrebarea: A fost
Pavel cu adevărat mort, ca urmare a împroş-
cării cu pietre? Dacă acesta este incidentul
menţionat la 2 Corinteni 12:2, nici Pavel nu
a ştiut. Tot ce putem spune este că înzdrăve-
nirea lui a fost miraculoasă. Când l-au încon-
jurat însă ucenicii, Pavel s-a sculat şi a intrat
în cetate, împreună cu ei. A doua zi, a ple-
cat cu Barnaba la DERBE.
14:21 Misionarii nu se gândeau prea
mult la siguranţa lor personală, după cum
reiese din faptul că după ce au propovăduit
Evanghelia în Derbe, s-au întors la LIS-
TRA, scena împroşcării cu pietre a lui Pavel.
Asta ilustrează ceea ce s-a numit „puterea
înzdrăvenirii rapide".
Deşi Timotei nu este menţionat aici, e
posibil ca el să fi fost mântuit în această
perioadă, prin propovăduirea lui Petru. Când
a vizitat apostolul din nou Listra, Timotei
era deja un ucenic şi încă unul stimat de fraţi
(Fapte 16:1,2). Dar faptul că Pavel 1-a numit
mai târziu copilul său adevărat în credinţă
(1 Tim. 1:2) nu înseamnă neapărat că Pavel
este cel care 1-a adus la Cristos. S-ar putea să
fi fost un „copil adevărat" prin faptul că a
urmat pilda de vieţuire şi slujire lăsată de
Pavel.
Când s-a terminat lucrarea lor de la
Listra, misionarii au vizitat din nou ICO-
N1A şi ANTIOHIA din Pisidia, unde fuse-
seră înfiinţate deja biserici. Scopul urmărit
de ei cu acest prilej a fost de a cimenta
lucrarea începută anterior. Ei nu s-au mulţu-
mit niciodată doar să predice Evanghelia şi
să câştige suflete pentru Mântuitorul. Pentru
ei aceasta nu constituia decât începutul,
lucrarea iniţială fiind urmată de o consoli-
dare a credincioşilor în credinţa lor cea mai
sfântă, în special prin predarea adevărului
despre Biserică şi importanţa ei în programul
lui Dumnezeu, aşa cum arată Erdman:
Un program misionar bine alcătuit va avea ca
scop înfiinţarea pe câmpul de misiune a unor
biserici auto-guvernate, auto-susţinute şi auto-

propagatoare. Acestea au fost ţelul şi practica de
lucru a lui Pavel.60
14:22 Lucrarea de consolidare a constat
din întărirea sufletelor ucenicilor şi statorni-
cirea creştinilor în credinţă, prin instruirea
lor din cuvântul lui Dumnezeu. Pavel a
descris acest proces la Coloseni 1:28, 29:
„Noi îi avertizăm pe toţi cei pe care-i întâl-
nim şi-i învăţăm pe toţi câţi putem, tot ce
ştim despre El, pentru ca, dacă este posibil,
să-1 putem aduce pe fiecare om la deplina sa
maturitate în Cristos Isus. în vederea acestui
lucru muncesc eu tot timpul, cu toată tăria pe
care mi-o dă Dumnezeu" (tradus după JBP).
în al doilea rând, ei i-au îndemnat să
stăruie în credinţă—îndemn cât se poate de
nimerit, având în vedere valul de persecuţii
ce făcea ravagii pe vremea aceea. Acest
îndemn este însoţit de atenţionarea că în
împărăţia lui Dumnezeu trebuie să intrăm
prin multe necazuri. Asta se referă la îm-
părăţia lui Dumnezeu în aspectul ei viitor,
când credincioşii vor împărtăşi slava lui
Cristos. Cineva intră însă mai întâi în împă-
răţia lui Dumnezeu prin naşterea din nou.
Persecuţiile şi necazurile nu au însă valoare
mântuitoare. Dar celor care intră în îm-
părăţia Iui Dumnezeu prin credinţă în
vremea de acum li se promite că drumul spre
slava viitoare este presărat cu necazuri.
„...dacă suferim cu adevărat împreună cu El,
ca să fim şi proslăviţi împreună cu El"
(Rom. 8:17b).
14:23 Cu această ocazie misionarii au
numit de asemenea presbiteri în fiecare
Biserică. în legătură cu aceasta, se impun
mai multe observaţii:
1.	Presbiterii din Noul Testament erau
oameni evlavioşi şi maturi, care îşi exercitau
rolul de conducători spirituali în biserica
locală. Ei mai sunt numiţi şi episcopi şi
supraveghetori.
2.	în Cartea Fapte, presbiterii nu au fost
numiţi odată cu înfiinţarea unei biserici, ci
abia atunci când apostolul a vizitat din nou
bisericile acestea. Cu alte cuvinte, în interva-
lul de timp scurs între cele două vizite cei pe
care Duhul Sfânt i-a făcut presbiteri au putut
să iasă la iveală.
3.	Presbiterii au fost numiţi (desemnaţi)
de către apostoli şi delegaţii lor. în acest
timp, nu fusese încă redactat Noul Testa-
ment, care să poată da instrucţiuni explicite
în legătură cu calităţile necesare, dar ei au
putut selecta oameni care întruneau cerinţele
spirituale.
1.	
Faptele Apostolilor

445

4. în epoca actuală nu avem apostoli care
să desemneze presbiteri. Dar avem la 1 Ti-
motei 3 şi Tit 1 calităţile pe care trebuie să le
întrunească presbiterii. Prin urmare, fiecare
adunare locală ar trebui să evidenţieze pe
acei oameni din rândul ei care întrunesc
cerinţele lui Dumnezeu ca păstori ai oilor.
După ce Pavel şi Bamaba s-au rugat şi
au postit, i-au încredinţat pe credincioşi în
mâna Domnului. Ni se pare extraordinar fap-
tul că adunările au putut fi înfiinţate într-un
interval atât de scurt de timp, că au putut
primi învăţătură un timp atât de scurt din
partea misionarilor, şi totuşi au făcut paşi
atât de frumoşi înaintea Domnului, funcţio-
nând ca biserici autonome. Răspunsul la
nedumerirea noastră îl găsim, în ultimă
instanţă, în extraordinara putere a Duhului
Sfanţ al lui Dumnezeu. Dar, puterea s-a
arătat în viaţa unor oameni ca Pavel şi Bar-
naba. Pretutindeni pe unde mergeau ei exer-
citau o influenţă extraordinar de mare pentru
Dumnezeu. Oamenii îşi dădeau seama că
viaţa lor era străbătută de realitate. Propovă-
duirea lor publică era dublată de însăşi pilda
vieţii lor şi influenţa acestei mărturii duble
era incalculabil de mare.
Versetele 21 la 23 ne oferă modelul de
lucru al apostolilor: propovăduirea Evanghe-
liei, instruirea convertiţilor şi înfiinţarea şi
consolidarea de biserici.
14:24-26 După ce au trecut prin districtul
Pisidia, s-au deplasat în sud, la PAMFILIA.
Acolo au vizitat din nou localitatea PERGA,
după care s-au coborât în portul maritim
ATALIA, unde au urcat la bordul unei
corăbii cu care au navigat până la ANTIO-
HIA din SIRIA. Cu aceasta ei au ajuns la
sfârşitul primei lor călătorii misionare. Căci
tocmai de la Antiohia fuseseră ei încredin-
ţaţi în grija harului lui Dumnezeu pentru
lucrarea pe care o săvârşiseră.
14:27 Ce mare bucurie trebuie să fi avut
fraţii şi surorile din biserica de la Antiohia,
să-i aibă din nou în mijlocul lor pe aceşti doi
oameni mari ai lui Dumnezeu şi să audă din
gura lor cum i-a călăuzit Dumnezeu în călă-
toria lor misionară pe care au desfaşurat-o cu
atâta dăruire spre slava Lui! Cu modestia ce
ar trebui să caracterizeze pe orice creştin, ei
au istorisit tot ce făcuse Dumnezeu prin
ei, şi cum deschisese Neamurilor uşa cre-
dinţei. Cu alte cuvinte, nu ceea ce au făcut
ei pentru Dumnezeu, ci ceea ce găsise El de
cuviinţă să realizeze prin ei.
14:28 Ei au rămas destul de multă
vreme acolo cu ucenicii. Majoritatea co-

mentatorilor spun că au stat între un an şi doi
ani.
STRATEGIA MISIONARĂ
Ce emoţionant este că vedem cum un
grup mic de ucenici aparent lipsiţi de orice
distincţie, trăind într-un colţ uitat de lume, au
fost înzestraţi cu viziunea glorioasă a evan-
ghelizării lumii. Ce mult putem învăţa de la
ei modul în care şi-au adus ei la îndeplinire
această sarcină. Fiecare s-a simţit direct
implicat în realizarea ei, dăruindu-i-se cu
toată râvna.
O mare parte a evanghelizării a fost
realizată de credincioşi locali, în paralel cu
îndatoririle lor cotidiene. Ei au dat astfel
expresie practică Evangheliei în activităţile
lor obişnuite din sânul comunităţii.
în plus, apostolii şi alţii au călătorit din
ţară în ţară, predicând Evanghelia şi sădind
biserici. Ei au purces la drum în grupuri de
câte doi sau mai mulţi. Uneori câte un tânăr
mergea alături de unul mai vârstnic — cum
a fost cazul lui Timotei şi Pavel.
Rezumând, vom spune că două au fost
metodele principale folosite de ei: evangheli-
zarea personală şi evanghelizarea în masă. în
legătură cu aceasta din urmă, este interesant
de observat că de cele mai multe ori predica-
rea se făcea neoficial, în cadrul unor situaţii
normale, stând de vorbă cu alţi oameni, în
urma unor situaţii sau crize ce se iveau pe
plan local.
Aproape toate predicările, aşa cum sunt ele
consemnate în Fapte, au avut loc în împrejurări
care nu i-au dat posibilitatea predicatorului să-şi
pregătească dinainte discursul. Fiecare din
situaţiile consemnate s-a ivit pe neaşteptate.61
După cum se exprimă E. M. Bounds,
propovăduirea lor nu a constat dintr-o pre-
dică de o oră, ci din trăirea deplină a predicii
prin însăşi viaţa lor.
Apostolii şi asociaţii lor au fost călăuziţi
de Duhul Sfânt, dar această călăuzire era
adesea confirmată de biserica lor locală.
Astfel citim că profeţii şi învăţătorii din
Antiohia şi-au pus mâinile peste Barnaba şi
Pavel, trimiţându-i apoi în prima călătorie
misionară (13:2). Din nou citim că Timotei
se bucura de încrederea fraţilor de la Listra
şi Iconia înainte de a fi fost trimis împreună
cu Pavel (16:2). Iar Pavel şi Sila au fost
încredinţaţi în grija harului lui Dumnezeu de
către biserica din Antiohia înainte de a fi
pornit în a doua călătorie misionară (15:40).

446

Faptele Apostolilor

Cei mai mulţi comentatori susţin că
aceste călătorii misionare s-au desfaşusat
conform unei strategii geografice. Astfel, ei
au mers mai întâi în oraşe mari, sădind acolo
biserici, care la rândul lor evanghelizau
ţinuturile din jurul lor. Dar această explicaţie
tinde să simplifice prea mult lucrurile. Dacă
se poate vorbi de o strategie, atunci aceasta
a constat în străduinţa de a urma mereu
călăuzirea Duhului Sfânt, fie în cazul unui
oraş mare, fie al unuia mai mic. Duhul Sfânt
1-a condus pe Filip de la trezirea din Samaria
la un singur om, aflat pe drumul spre Gaza
(8:26-40). Şi tot Duhul Sfânt 1-a condus pe
Pavel la Bereea (17:10), pe care Cicero a
numit-o „o cetate izolată". Oricât ne-am
strădui, nu putem discerne o strategie geo-
grafică rigidă la care să fi aderat misionarii
în cartea Fapte. Mai degrabă, îl vedem pe
Duhul Sfânt acţionând suveran, în conformi-
tate cu voia Sa.
Bisericile locale au fost înfiinţate oriunde
oamenii au răspuns la Evanghelie. Aceste
adunări au conferit un caracter permanent şi
stabil lucrării misionare. Adunările se guver-
nau singure, se autofinanţau şi se auto-propa-
gau. Apostolii au vizitat de mai multe ori
aceste adunări, pentru a-i întări şi îmbărbăta
pe credincioşi (14:21, 22; 15:41; 20:1, 2) şi
pentru a numi presbiteri (14:23).
în călătoriile lor misionare, apostolii şi
asociaţii lor s-au întreţinut uneori singuri
(18:3; 20:34) iar alteori au fost întreţinuţi
prin intermediul darurilor făcute de biserici
sau de persoane individuale (Fii. 4:10, 15-
18). Pavel a muncit, nu numai pentru a-şi
asigura lui însuşi cele necesare traiului, ci şi
celor care-1 însoţeau (20:34).
Deşi ei au fost încredinţaţi în grija haru-
lui lui Dumnezeu de către biserica locală,
totuşi ei nu au fost controlaţi de bisericile
locale. Ei au fost agenţii liberi ai Domnului,
făcând cunoscut sfatul lui Dumnezeu şi
nereţinând nici un lucru care a fost de folos
(20:20).
La încheierea călătoriei lor misionare, ei
s-au întors la biserica lor, prezentând un
raport privitor la modul în care a lucrat
Domnul prin ei (14:26-28; 18:22, 23). Iată
un model demn de urmat pentru toţi misio-
narii din toate perioadele Bisericii!J
E. Conciliul de la Ierusalim (15:1-35)
15:1 Disputa care s-a iscat cu privire la
circumcizie în biserica de la Antiohia este
descrisă şi la Galateni 2:1-10. Comparând
cele două relatări, obţinem următoarea ima-

gine: Anumiţi fraţi falşi din biserica de la
Ierusalim s-au deplasat la Antiohia şi au
început să predice în adunarea de acolo.
Esenţa mesajului lor consta în faptul că
Neamurile ar trebui să fie circumcise, pentru
a putea beneficia de mântuire. Cu alte cuvin-
te, nu ar fi fost de ajuns că au crezut în
Domnul Isus Cristos, ci, în plus, ele trebuiau
— conform opiniei acestor predicatori — să
se supună legii lui Moise. Desigur acesta
constituia un atac frontal la adresa harului lui
Dumnezeu. Adevărata evanghelie a harului
ne învaţă că Cristos a terminat lucrarea
necesară pentru mântuire prin moartea Sa pe
cruce. Tot ce trebuie un păcătos să facă este
să-L primească prin credinţă. în clipa în care
au introdus în ecuaţie meritul omului sau
faptele sale, nu mai este o lucrare a harului.
Sub domnia harului, totul depinde de Dum-
nezeu, şi nu de oameni. Dacă punem condi-
ţii, atunci nu mai este harul lui Dumnezeu, ci
o datorie. Dar ştim că mântuirea este un dar;
că nu poate fi meritată sau câştigată.
15:2, 3 Pavel şi Barnaba s-au opus cu
fermitate acestor iudaizatori, ştiind că s-au
prezentat acolo pentru a le răpi Neamurilor
libertatea de care se bucurau în Cristos Isus.
Aici în Fapte 15 aflăm că fraţii din Anti-
ohia s-au decis să-i trimită pe Pavel şi pe
Barnaba împreună cu alţii la Ierusalim, la
apostoliii şi presbiterii de acolo. în Galateni
2:2 Pavel spune că el s-a dus la Ierusalim
prin revelaţie. Desigur, nu găsim nici o
contradicţie aici. Duhul lui Dumnezeu i-a
revelat lui Pavel că trebuie să se ducă şi de
asemenea a revelat bisericii din Antiohia că
fraţii îl vor trimite pe el. în drum spre Ieru-
salim, grupul s-a oprit în diverse puncte din
Fenicia şi Samaria, relatând cum au fost
convertite persoane dintre Neamuri şi produ-
când multă bucurie pretutindeni unde adu-
ceau această veste.
15:4 Când a sosit la Ierusalim, Pavel s-a
dus la apostoli şi la presbiteri în particular,
oferindu-le o relatare completă a evangheliei
pe care o predicase Neamurilor. Ei au trebuit
să recunoască faptul că a fost aceeaşi evan-
ghelie pe care o predicaseră şi ei iudeilor.
15:5 Se pare că în cadrul unei sesiuni
deschise, cu toată biserica, unii dintre fariseii
care erau credincioşi s-au ridicat în picioare,
susţinând că Neamurile trebuie să fie cir-
cumcise şi că trebuie să păzească legea lui
Moise pentru a putea fi ucenici în adevăratul
sens al cuvântului.
15:6 Din versetul 6 s-ar putea înţelege că
numai apostolii şi presbiterii au fost pre-

Faptele Apostolilor

447

zenţi când s-a luat decizia finală. Dar verse-
tul 12 pare să indice că era de faţă întreaga
biserică.
15:7-10 Când s-a ridicat Petru să ia
cuvântul, poate că cei din cadrul opoziţiei au
crezut că se va ralia în sprijinul poziţiei lor.
Căci, la urma urmelor, Petru era apostolul
circumciziei. Dar speranţele lor au fost nă-
ruite. Petru le-a adus aminte ascultătorilor săi
că în urmă cu câţiva ani Dumnezeu rânduise
ca Neamurile să audă mai întâi Evanghelia
de pe buzele lui. Asta s-a petrecut în casa lui
Corneliu. Când Dumnezeu a văzut că inimile
acelor Neamuri năzuiau spre El, fiind pline
de credinţă, El le-a dat Duhul Sfânt, aşa cum
îl dăduse şi iudeilor în Ziua Cincizecimii.
Atunci Dumnezeu nu le ceruse Neamurilor
să se supună circumciziei. Faptul că erau
Neamuri nu a avut importanţă. El le-a curăţit
inimile prin credinţă. întrucât Dumnezeu le-a
acceptat pe Neamuri pe baza principiului
credinţei, şi nu pe cel al păzirii legii, Petru a
întrebat adunarea de ce crede ea că trebuie să
pună acum Neamurile sub jugul legii —jug
pe care nici părinţii lor, nici ei nu au fost în
stare să-1 poarte. Legea nu a mântuit nicioda-
tă pe nimeni. Misiunea ei a fost aceea de
condamnare, nu de îndreptăţire. Prin lege
vine cunoştinţa despre păcat, nu mântuirea
de păcat.
15:11 E demnă de remarcat decizia
finală luată de Petru. El şi-a exprimat con-
vingerea profundă că „prin harul Domnului
Isus (şi nu prin păzirea legii!) noi (iudeii)
suntem mântuiţi în acelaşi fel ca şi ei (Nea-
murile)". Poate că unii s-ar fi aşteptat ca
Petru, ca iudeu, să spună că Neamurile vor fi
mântuite în acelaşi fel ca şi iudeii. Dar aici
vedem cum harul triumfa peste deosebirile
de ordin etnic.
15:12 După ce a terminat Petru de vorbit,
Barnaba şi Pavel au relatat cum Dumnezeu
a cercetat Neamurile şi a însoţit propovădui-
rea Evangheliei cu semne şi minuni.
15:13, 14 Petru a povestit cum Domnul
a deschis uşa credinţei pentru Neamuri, la
început, prin intermediul lui. Apoi Pavel şi
Barnaba au adăugat mărturia lor, despre
modul în care Domnul a lucrat prin ei la
evanghelizarea Neamurilor. Apoi Iacov a
declarat cu autoritate că planul actual al lui
Dumnezeu pentru veacul acesta este de a
chema dintre Neamuri un popor care să-I
poarte Numele.
15:15-19 Apoi Iacov a citat din Arnos
9:11,12. Observaţi că el nu spune că această
chemare a Neamurilor a fost o împlinire a

profeţiei lui Arnos, ci mai degrabă că a fost
în acord cu cuvintele proorocilor. Prin
urmare, adunarea nu trebuia să considere ca
pe ceva ciudat faptul că Dumnezeu a cerce-
tat Neamurile, cu mântuirea, întrucât lucrul
acesta fusese prezis clar în Vechiul Testa-
ment. Dumnezeu prezisese că Neamurile
vor fi binecuvântate în starea aceasta, şi nu
ca evrei.
Citatul din Arnos anticipează Mileniul, în
care Cristos^ va sta pe tronul lui David iar
Neamurile îl vor căuta pe Domnul. Iacov nu
a lăsat să se înţeleagă că această profeţie s-ar
fi împlinit în timp ce vorbea el. Mai degrabă,
el a spus că mântuirea Neamurilor ce avea
loc atunci era în armonie sau în acord cu
ceea ce spusese Arnos că se va întâmpla.
Argumentul lui Iacov pare să fi fost
următorul: Mai întâi, Dumnezeu avea să le
cerceteze pe Neamuri, pentru a-şi scoate din
mijlocul lor un popor pentru Numele Său.
Asta se întâmpla atunci (după cum continuă
să se întâmple şi astăzi). Neamuri convertite
au fost cuprinse în rândul Bisericii, alături de
evrei convertiţi. Ceea ce se întâmpla atunci
pe scară mică (respectiv mântuirea Neamuri-
lor) avea să se întâmple mai târziu pe scară
mare, Cristos urmând să Se întoarcă, să
refacă Israelul pe plan naţional şi să salveze
toate Neamurile peste care este chemat
Numele Său.
Iacov a considerat că prin evenimentele
din vremea sa Dumnezeu le cerceta pe Nea-
muri, această cercetare fiind în perfectă
armonie cu prezicerea lui Arnos—respectiv
cercetarea Neamurilor ce va avea loc când
Cristos Se va întoarce ca Rege. Cele două
evenimente se află în raport de acord, deşi
nu sunt identice.
Observaţi aşadar ordinea evenimentelor:
1.	Scoaterea din rândul Neamurilor a unui
popor pentru Numele Său (v.  14) în
timpul actualei Epoci a Harului.
2.	Restaurarea rămăşiţei credincioase din
cadrul poporului Israel, ce va avea loc la
a doua venire a lui Cristos (v. 16).
3.	Mântuirea naţiunilor ne-evreieşti, ce va
avea loc după restaurarea Israelului (v.
17). Acestea sunt naţiunile cuprinse în
sintagma: toate Neamurile peste care
este chemat Numele Meu.
Iacov citează textul de la Arnos 9:11, 12
în cu totul alt mod decât apare el în Vechiul
Testament. Un motiv este faptul că Iacov a
redat pasajul, după câte se pare, în limba
greacă. Dar citatul apare diferit chiar şi faţă
de Septuaginta. O explicaţie o constituie

448

Faptele Apostolilor

faptul că Duhul Sfânt, care a inspirat rostirea
iniţială a acestor cuvinte, a permis acum ca
ele să apară într-o formă diferită, pentru a
răspunde situaţiei de moment. O altă expli-
caţie o constituie faptul că în manuscrisele
ebraice pasajul din Arnos 9 apare în mai
multe forme. Alford crede că Iacov a citat
dintr-o traducere foarte apropiată de textul
ebraic standard, pentru că altfel fariseii nu ar
fi acceptat citatul ca o dovadă.
După aceea Mă voi întoarce (v. 16).
Iacov afirmase deja că programul lui Dum-
nezeu pentru epoca actuală este de a des-
chide uşa credinţei pentru Neamuri. Nu toate
Neamurile vor fi mântuite, dar El îşi va
scoate dintre ele un popor pentru Numele
Său. Acum Iacov adaugă că după aceasta,
adică după ce Biserica a fost ridicată din
rândul naţiunilor, Dumnezeu se va întoarce
şi va reclădi cortul lui David din prăbuşirea
lui, îi va zidi dărâmăturile şi-1 va înălţa din
nou. Cortul lui David simbolizează casa sau
familia lui David. Restaurarea ei este o
întruchipare a restaurării viitoare a familiei
regale şi a restabilirii tronului lui David, pe
care va şedea Cristos ca Rege. Israelul va
deveni atunci canalul prin care va fi binecu-
vântată lumea. Restul omenirii îl va căuta pe
Domnul, ca şi toate neamurile peste care este
chemat Numele Lui.
Citatul din Arnos se încheie cu afirmaţia
că acestea sunt cuvintele Domnului, care
face toate aceste lucruri.
Prin urmare, întrucât planul actual al lui
Dumnezeu are în vedere să cheme dintre
Neamuri un popor pentru El însuşi, Iacov
atrage atenţia asupra pericolului de a le tul-
bura pe Neamuri, prin încercarea de a le
trece sub jurisdicţia legii lui Moise. Cât pri-
veşte mântuirea, tot ce se cere este credinţa.
15:20 Dar el sugerează ca în mesajul
trimis bisericii din Antiohia să li se scrie
sfinţilor să se ferească de lucrurile pângă-
rite de idoli, de imoralitate sexuală, de
animale sugrumate şi de sânge. La prima
vedere, s-ar putea crede că Iacov se contra-
zice pe el însuşi aici, revenind la o formă de
legalism. Căci nu ar însemna aceasta o adu-
cere a Neamurilor sub incidenţa legii? Dar
răspunsul la acest argument îl constituie
faptul că sfatul lui Iacov nu are nimic de a
face cu subiectul mântuirii, această problemă
fiind rezolvată deja. Mai degrabă, sfatul lui
se referă lapărtăşia dintre credincioşii evrei
şi cei ne-evrei. Deşi respectarea acestor
instrucţiuni nu constituia o condiţie sine qua
non a mântuirii, totuşi ea avea darul să evite

dezbinările majore din sânul bisericii pri-
mare.
Iată dar care au fost lucrurile interzise:
1.	Lucrurile pângărite de idoli. în
versetul 29 ni se arată că aceasta se referă la
alimentele oferite idolilor. Dacă credincioşii
dintre Neamuri ar fi continuat să consume
aceste alimente, fraţii lor evrei ar fi avut
motive să se întrebe dacă ei s-au lepădat cu
adevărat de idoli. Deşi creştinilor dintre Nea-
muri s-ar putea să li se îngăduie să mănânce
asemenea alimente, lucrul acesta ar putea
constitui o piatră de poticnire pentru fraţii
evrei slabi, ceea ce înseamnă că ar fi o faptă
greşită.
2.	Imoralitatea sexuală.62 Acesta era
păcatul cel mai frecvent întâlnit în rândurile
Neamurilor. Prin urmare, era de o importanţă
capitală ca Iacov să includă acest lucru în
seria celorlalte lucruri amintite de el. Nică-
ieri în Biblie nu găsim nici un loc în care să
se abroge porunca de a ne feri de imorali-
tate sexuală, ci porunca aceasta are o valabi-
litatea universală, pentru toate veacurile.
3.	Animale sugrumate. Această inter-
dicţie ne duce înapoi la legământul încheiat
de Dumnezeu cu Noe, după potop (Gen.
9:4). Prin urmare, este o poruncă ce se aplică
întregii omeniri, nu doar poporului Israel.
4.	Sânge. Asta ne trimite înapoi, la Ge-
neza 9:4, la o poruncă ce precede Legea lui
Moise. întrucât Legământul încheiat cu Noe
nu a fost abrogat niciodată, considerăm că
aceste reguli rămân valabile şi în ziua de
astăzi.
15:21 Aici nise explică scopul sfatului
din versetul 20. în fiecare oraş erau evrei
care fuseseră învăţaţi că este greşit a se
comite lucrurile asupra cărora atrage Iacov
atenţia. Era greşit nu numai să se comită
imoralitate sexuală, ci şi să se consume
alimente închinate idolilor, carne provenită
de la animale sugrumate şi sânge. Prin urma-
re, cum ar mai putea Neamurile să-L necin-
stească pe Dumnezeu, comiţând acte de
imoralitate sau păcătuind împotriva omului,
făcând celelalte lucruri pomenite în text?
15:22 Şi astfel s-a luat hotărârea defini-
tivă că Neamurile nu trebuiau să fie tăiate
împrejur pentru a putea fi mântuite. Următo-
rul pas a fost de a trimite înştiinţare oficială
scrisă de această hotărâre bisericii din Antio-
hia. Apostolii şi prebiterii de la Ierusalim,
împreună cu toată biserica, i-au desemnat
pe Iuda, numit Barsaba, şi pe Sila — ambii
oameni cu vază între fraţi — să revină la
Antiohia împreună cu Pavel şi Barnaba.

Faptele Apostolilor

449

Acest Sila este cel care mai târziu a devenit
companionul de călătorie al lui Pavel, numit
în Epistole şi Silvan(us).
15:23-29 Aici ne este redată esenţa
scrisorii menţionate anterior. Observaţi că
fraţii falşi care s-au deplasat de la Ierusalim
la Antiohia nu primiseră niciodată autoriza-
rea sau aprobarea bisericii de la Ierusalim (v.
24),
In versetul 28 se sugerează că ucenicii se
bizuiau clipă de clipă pe Duhul Sfânt: Căci
s-a părut nimerit Duhului Sfânt şi nouă...
Cineva a numit aceasta drept „parteneriatul
credinciosului cu Duhul Sfânt, suveran".
15:30,31 Când a fost citită scrisoarea în
biserica din Antiohia, ea s-a dovedit a fi o
mare îmbărbătare. Ucenicii de acolo ştiau că
Dumnezeu i-a mântuit în starea de Neamuri,
şi nu prin intermediul trecerii lor prealabile
la iudaism.
15:32,33 Iuda şi Sila au rămas un timp
la Antiohia, pentru a-i îmbărbăta şi zidi pe
fraţi în credinţă. După ce au petrecut mult
timp în părtăşie şi slujire la Antiohia, ei au
revenit la Ierusalim.
15:34 Versetul 34 din ediţia King James
nu apare în nici unul din manuscrisele majo-
ritare (vezi nota de subsol din versiunea New
King James). După câte se pare, unii copişti
au considerat nimerit să adauge acest detaliu,
pentru a explica aparenta contradicţie dintre
versetele 33 şi 40. în versetul 33 Sila este
înfăţişat ca revenind la Ierusalim. Dar apoi în
versetul 40 îl vedem însoţindu-1 pe Pavel în
a doua sa călătorie misionară. Rezolvarea
evidentă a dilemei o constituie faptul că Sila
s-a întors, într-adevăr, la Ierusalim, dar a fost
apoi contactat de Pavel, care 1-a invitat să-1
însoţească în călătoriile sale.
15:35 Pavel şi Barnaba au rămas la
Antiohia de data aceasta, predând şi propo-
văduind cuvântul Domnului. Au mai fost
mulţi alţi slujitori ai Domnului care au lucrat
în rândurile adunării. Evenimentele descrise
în Galateni 2:11-14 au avut loc probabil în
această perioadă.
F.  A doua călătorie misionară a lui
Pavel: Asia Mică şi Grecia
(15:36-18:22)
15:36-41 După un timp, a venit momen-
tul plecării în a doua călătorie misionară.
Pavel a discutat această idee cu Barnaba,
sugerându-i să treacă din nou prin localităţile
în care predicaseră anterior Cuvântul. Când
Barnaba a insistat ca verişorul lui, Marcu, să
vină cu ei, Pavel s-a opus cu vehemenţă,

subliniind că acesta îi părăsise la Pamfilia şi
deci exista pericolul că va proceda la fel şi
de data aceasta. Neînţelegerea aceasta
dintre Barnaba şi Pavel s-a înteţit atât de
mult încât aceşti slujitori de onoare ai Dom-
nului s-au despărţit. Barnaba 1-a luat cu el
pe Marcu şi a plecat cu corabia în Cipru,
locul său de baştină şi primul popas din
cadrul primei călătorii misionare. Pavel 1-a
ales pe Sila şi a străbătut SIRIA şi CILI-
CIA, întărind bisericile.
Versetele 36 şi 41 ne oferă detalii care
întregesc tabloul adevăratului spirit pastoral
al lui Pavel. Dragostea sa şi grija sa pentru
copiii lui Dumnezeu a fost oglindită odată de
un eminent învăţător, care a spus că mai
degrabă ar dori să desăvârşească un singur
sfânt în lucrarea de slujire, decât să cheme
sute de oameni la elementele începătoare ale
vieţii creştine.
în acest punct se ridică inevitabila între-
bare: „Cine a avut dreptate: Pavel sau Bar-
naba?" Probabil şi unul, şi altul a greşit
puţin. Poate că Barnaba a lăsat ca judecata
lui să fie umbrită de afecţiunea naturală ce i-
o purta lui Marcu. Versetul 39 arată că între
Pavel şi Barnaba s-a iscat o acută deosebire
de vederi. „Prin mândrie se aţâţă numai
certuri" (Prov. 13:10). Prin urmare, ambii
s-au făcut vinovaţi de mândrie în această
privinţă. Cei care îi dau dreptate lui Pavel
susţin ca argument în sprijinul opiniei lor
faptul că din acest moment Barnaba dispare
din cadrul naraţiunii. De asemenea, Pavel şi
Sila au fost încredinţaţi de fraţi în harul
Domnului, dar lucrul acesta nu se spune în
cazul lui Barnaba şi al lui loan Marcu. în
orice caz, este încurajator să ne amintim că
Marcu până la urmă a trecut cu brio exame-
nul, fiind restabilit în părtăşie deplină cu
Pavel, de a cărui încredere s-a bucurat (vezi
2 Tim. 4:11).
AUTONOMIA
BISERICII LOCALE
Conciliul de la Ierusalim ar putea părea,
la prima vedere, un fel de curte supremă a
unei confesiuni. Dar faptele dovedesc că alta
a fost situaţia.
Fiecare adunare locală din perioada
primară a creştinismului a fost autonomă —
adică, a avut un sistem de guvernare propriu.
Nu a existat nici o federaţie de biserici, care
să se supună unei autorităţi centrale. Nu au
existat confesiuni sau culte şi, prin urmare,
nici sedii centrale ale unor culte. Fiecare
biserică locală era răspunzătoare în mod

450

Faptele Apostolilor

direct şi nemijlocit Domnului. Lucrul acesta
reiese şi de la Apocalipsa 1:13, unde îl
vedem pe Domnul stând în mijlocul a şapte
sfeşnice, care reprezintă cele şapte biserici
din Asia. Ideea care se desprinde de aici este
că nu exista nici un for tutelar, care să guver-
neze între bisericile individuale şi marele
Cap al Bisericii. Fiecare adunare era guver-
nată direct de către El.
De ce este oare important ca aşa să se
desfăşoare lucrurile? Mai întâi, pentru că
prin aceasta se împiedică răspândirea unor
învăţături false şi apariţia unor rătăciri. Când
bisericile sunt legate între ele printr-un
mecanism centralizat de control, forţele
liberalismului, ale raţionalismului şi aposta-
ziei pot subjuga întreaga masă de credin-
cioşi, pur şi simplu punând mâna pe condu-
cerea sediului central al confesiunii şi pe
instituţiile sale de învăţământ. Dar acolo
unde bisericile sunt independente, vrăjmaşul
trebuie să lupte împotriva unei sumedenii de
unităţi separate.
în al doilea rând, autonomia bisericii
locale este un mijloc important de apărare,
atunci când la cârma ţării există un guvern
ostil creştinilor. Când bisericile sunt federali-
zate, un guvern totalitar va putea să le subju-
ge, aducându-i sub controlul său pe cei
câţiva lideri de la cârma cultului. Dar când
bisericile individuale refuză să recunoască
orice autoritate de la centru, ele vor putea
trece mai uşor în clandestinitate, în vremuri
de asuprire.
Multe din guvernele din vremea noastră,
fie că sunt democraţii, fie dictaturi, încearcă
să realizeze aducerea sub aceeaşi umbrelă
centralizată a mai multor biserici mici, inde-
pendente. Ele motivează că nu sunt dispuse
să trateze cu un număr mare de unităţi lo-
cale, şi că mai degrabă doresc să lucreze cu
un comitet central, care să le reprezinte pe
toate. Guvernele din ţările libere încearcă să
realizeze această unire a bisericilor oferindu-
le o serie de înlesniri şi favoruri. Alte guver-
ne încearcă să forţeze unirea bisericilor prin
emiterea unor edicte, cum a facuţ Hitler în
timpul celui de-al treilea Reich. în ambele
cazuri, bisericile care cedează acestor pre-
siuni îşi pierd caracterul spiritual şi capacita-
tea de a se împotrivi curentelor moderniste şi
de a funcţiona în clandestinitate, în vremuri
de prigoană.
Unii vor obiecta, susţinând că bisericile
din Faptele Apostolilor aveau totuşi o autori-
tate centrală, adică Conciliul de la Ierusalim,
de care tocmai ne-am ocupat. Dar studierea

atentă a pasajului va releva că acesta nu era
un organism oficial, înzestrat cu puteri de
reglementare, ci a fost pur şi simplu o con-
vocare a apostolilor şi presbiterilor, având
rol consultativ.
Conciliul nu a emis ordine oamenilor săi
să se prezinte la Antiohia, ci aceştia s-au
decis să ceară sfatul oamenilor de la Ierusa-
lim. Decizia conciliului nu a avut forţă de
lege asupra bisericilor, ci le-a fost oferită
doar ca sumă a opiniei membrilor grupului.
Istoria Bisericii este exemplul cel mai
elocvent în această privinţă. Oriunde a exis-
tat o federaţie de biserici, aflate sub condu-
cerea unei autorităţi centrale, s-a produs un
declin tot mai accentuat. Dar cea mai pură
mărturie pentru Dumnezeu a fost păstrată de
acele biserici care au fost libere de orice
intervenţie din afară a unei conduceri de cult
sau confesiune.:}:
16:1,2 Când Pavel a revenit la DERBE
şi LISTRA, va fi fost copleşit de amintiri, ca
nişte rândunele care revin la cuiburile lor du-
pă ce a trecut iarna. îndeosebi, amintirea de-
spre împroşcarea cu pietre la care fusese su-
pus la Listra trebuie să-i fi dat de gândit, da-
că face bine că se întoarce în această locali-
tate. Dar apostolul ştia că Dumnezeu îşi avea
oamenii Săi în acest centru şi că nu-şi putea
permite să fie abătut din lucrare de conside-
rente personale, legate de siguranţa sa.
După cum am sugerat mai înainte, Timo-
tei a fost convertit probabil în urma lucrării
desfăşurate de Pavel cu prilejul primei sale
vizite la Listra (care se pare că era oraşul de
baştină al lui Timotei. Mama lui Timotei,
Eunice, şi bunica lui, Lois, erau amândouă
credincioase evreice (2 Tim. 1:5). Tatăl lui,
grec, poate că decedase între timp.
Inima lui Pavel s-a umplut de bucurie
când a aflat de la fraţii din Listra şi Iconia că
Timotei făcea progrese pe calea credinţei
creştine. Pavel 1-a invitat să-1 însoţească în
această călătorie misionară. Să nu ne scape
din vedere faptul că primii apostoli nu numai
că lucrau în grupuri de doi câte doi, ci, în
plus, aveau totdeauna grijă să ia cu ei şi fraţi
mai tineri (Marcu şi Timotei), pe care să-i
instruiască în toate aspectele practice ale lu-
crării creştine. De ce privilegiu extraordinar
au beneficiat aceşti tineri, de a trage la jug
împreună cu veterani de ispravă în lucrarea
misionară.
16:3 înainte de a pleca, Pavel i-a făcut
lui Timotei circumcizia. De ce a procedat
astfel? — când cu câtva timp mai înainte

Faptele Apostolilor

451

refuzase să facă acest lucru în cazul lui Tit
(Gal. 2:1-5)? Răspunsul este că în cazul lui
Tit se punea problema fundamentală a doc-
trinei creştine, în vreme ce aici nu era vorba
de aşa ceva. învăţătorii falşi insistau că
persoane dintre Neamuri, cum era Tit, tre-
buie să fie circumcise, înainte de a putea fi
mântuite. Dar Pavel a văzut în aceasta o
tăgăduire a faptului că lucrarea de ispăşire
făcută de Cristos ar fi întru totul suficientă şi
prin urmare nu a permis să se facă circumci-
zia. Aici însă era un caz cu totul deosebit.
Oamenii din partea locului ştiau că Timotei
era evreu, dinspre mamă. Pavel, Sila şi
Timotei plecau în călătorii misionare. Dar
persoanele cu care luau de cele mai multe ori
legătura prima oară erau evrei. Or, dacă
aceşti evrei ştiau că Timotei nu era circum-
cis, ar fi fost tentaji să nu ia seama la mesa-
jul propovăduit. In schimb, dacă era tăiat
împrejur, tiu mai exista pericolul de a-i
ofensa pe unii în acest punct. întrucât întrea-
ga chestiune era lipsită de importanţă doctri-
nară, fiind neutră din punct de vedere moral,
Pavel 1-a supus pe Timotei acestei rânduieli
iudaice. El s-a făcut toate lucrurile pentru
toţi oamenii, pentru ca prin orice mijloace
să-i poată mântui pe unii (1 Cor. 9:19-23).
Explicaţia potrivit căreia actul de circum-
cizie săvârşit de Pavel asupra lui Timotei a
fost efectuat cu scopul de a câştiga atenţia
unei mulţimi cât mai mari de evrei faţă de
Evanghelie se poate deduce cu uşurinţă din
cuvintele: 1-a circumcis, din cauza iudeilor
care erau în acele locuri, căci toţi ştiau că
tatăl lui era grec.
16:4-5 Pe când treceau prin cetăţile
Licaoniei, cei trei misionari au transmis
bisericilor hotărârile apostolilor şi bătrâni-
lor in Ierusalim. Iată care erau aceste hotă-
râri sau decrete:
1.	Cât priveşte mântuirea, tot ce se cere
este credinţa. Circumcizia sau păzirea legii
nu trebuie adăugate la credinţă, care este
singura condiţie a mântuirii.
2.	Imoralitatea sexuală este interzisă
pentru toţi credincioşii, din toate timpurile,
dar această atenţionare a fost, probabil,
adresată mai cu seamă convertiţilor proveniţi
dintre Neamuri, întrucât acesta a fost şi
continuă să fie păcatul care le dă acestora cel
mai mult de furcă.
3.	Interzicerea consumului alimentelor
închinate idolilor, cărnii provenite de la ani-
male strangulate, precum şi a sângelui, nu
pentru că acestea ar fi fost elemente esenţiale
mântuirii, ci, mai degrabă, pentru a înlesni

părtăşia dintre credincioşii evrei şi cei ne-
evrei. Unele din aceste instrucţiuni au fost
ulterior revizuite (vezi 1 Cor. 8-10; 1 Tim.
4:4, 5).
Ca urmare a lucrării acestor oameni,
bisericile au fost întărite în credinţa creşti-
nă şi au crescut zilnic la număr.
16:6-8 Versetele acestea sunt de o im-
portanţă vitală, deoarece ne arată acţiunea de
supraveghere şi de călăuzire a Duhului
Sfânt în cadrul strategiei misionare a aposto-
lilor. După ce au vizitat din nou bisericile
din FRIGIA şi GALATIA, ei s-au gândit să
meargă în provincia Asia, situată în vestul
Asiei Mici, dar Duhul Sfânt le-a interzis.
Nu ni se spune de ce. Unii au fost de părere
că poate în planul divin regiunea respectivă
îi fusese repartizată lui Pavel (vezi 1 Pet.
1:1). în orice caz, ei au pornit spre nord-vest,
ajungând în regiunea MISIA, care era cu-
prinsă în provincia Asia, dar se pare că nu au
predicat acolo. Când au încercat să se ducă
spre nord, în Bitinia, situată pe coasta Mării
Negre (Pontus Euxinus), Duhul lui Isus nu
le-a dat voie. Şi astfel ei s-au deplasat spre
vest, ajungând în oraşul TROAS situat pe
coasta mării. De acolo misionarii au putut
privi peste Marea Egee, spre Grecia, respec-
tiv pragul Europei. Iată ce scrie Ryrie în
această privinţă:
Asia avea nevoie de Evanghelie, dar nu sosise
încă timpul rânduit de Dumnezeu pentru asta.
Nu necesitatea stătea la baza chemării lor. Ei
tocmai veniseră dinspre est. în sud şi în nord li
se interzisese să meargă, dar ei nu au luat acest
fapt ca o dovadă că Domnul i-ar conduce neapă-
rat spre vest, ci au aşteptat să primească îndru-
mări clare de la Domnul în această privinţă.
Chemarea de a pleca în misiune nu se înteme-
iază întotdeauna doar pe logică.63
16:9 în timpul unei vedenii de noapte,
Pavel a văzut un om din Macedonia care îl
chema să vină şi să ajute. Macedonia era
partea de nord a Greciei, situată la vest de
Troas. Dacă îşi dădea seama sau nu, Mace-
donia (şi întreaga Europă!) avea nevoie de
Evanghelia harului răscumpărător. Domnul
închisese uşi în Asia, pentru ca slujitorii Săi
să ducă vestea bună în Europa. Să-1 lăsăm pe
Stalker să ne prezinte tabloul:
[Omul din Macedonia] reprezenta Europa iar
strigătul său după ajutor nevoia Europei de
Cristos. Pavel a recunoscut în vedenia sa chema-
rea divină; şi razele apusului de soare al zilei

452

Faptele Apostolilor

imediat următoare ce au învăluit în lumina sa
caldă Hellespontul l-au găsit pe apostol pe
puntea unei corăbii ce se îndrepta spre ţărmul
Macedoniei.64
16:10 în acest punct asistăm la o sem-
neficativă schimbare de la persoana a treia
singular la persoana întâi plural. Se crede că
Luca, scriitorul cărţii Fapte, s-a alăturat în
acest timp lui Pavel, Sila şi Timotei. De aici
încolo el consemnează evenimentele din
perspectiva unui martor ocular.
CĂLĂUZIREA DIVINĂ
Pentru ca să poată funcţiona eficient pe
pământ, biserica primară a depins de călăuzi-
rea Capului ei, adică de Domnul Isus, care
Se afla în cer. Dar cum şi-a făcut Domnul
Isus cunoscută voia slujitorilor Săi?
înainte de a se înălţa la cer, El le-a încre-
dinţat strategia Sa generală: „voi îmi veţi fi
martori în Ierusalim, şi în toată Iudeea şi
Samaria, şi până la marginile pământului"
(Fapte 1:8).
După înălţarea Sa, El Şi-a revelat voia în
mai multe moduri.
Petru şi ceilalţi ucenici au fost călăuziţi
de Scripturile Vechiului Testament (Ps.
69:25).
în cel puţin cinci situaţii concrete Dom-
nul i-a călăuzit pe oameni prin intermediul
unor vedenii — de pildă, Anania (9:10-16);
Corneliu (10:3); Petru (10:10,11,17); Pavel
(de două ori— 16:9, 10; 18:9).
De două ori călăuzirea a venit prin pro-
feţi (vezi 11:27-30; 21:10-12).
Alteori creştinii au fost călăuziţi prin
împrejurări. De pildă, ei au fost împrăştiaţi
sau determinaţi să plece dintr-un loc datorită
prigoanelor care s-au dezlănţuit (8:1-4;
11:19; 13:50,51; 14:5,6). Autorităţile civile
i-au rugat pe Pavel şi pe Sila să plece din
Filipi (16:39, 40). Ulterior Pavel a fost dus
din Ierusalim în Cezareea de către autorităţi
(23:33). împrejurarea legată de recursul
înaintat de Pavel în faţa Cezarului a prilejuit
plecarea sa la Roma (25:11) iar mai târziu
naufragiul suferit a afectat aspectul cronolo-
gic şi succesiunea acţiunilor (27:41; 28:1).
Uneori călăuzirea a venit prin interme-
diul sfatului şi iniţiativei altor creştini. Bise-
rica de la Ierusalim 1-a trimis pe Barnaba la
Antiohia (11:22). Agab a profeţit că va veni
o foamete şi aceasta a determinat biserica
din Antiohia să trimită ajutoare sfinţilor din
Iudeea (11:27-30). Fraţii din Antiohia i-au
trimis pe Pavel şi pe Barnaba la Ierusalim

(15:2). Iuda şi Sila au fost trimişi de biserica
de la Ierusalim împreună cu Barnaba şi Paul
(15:25-27). Pavel şi Sila au fost încredinţaţi
de fraţi în harul lui Dumnezeu, când aceştia
au pornit în a doua călătorie misionară
(15:40). La plecarea sa din Listra, Pavel 1-a
luat cu el pe Timotei (16:3). Fraţii din Tesa-
lonica i-au trimis pe Pavel şi Sila la Bereea,
datorită pericolului izbucnirii violenţelor
(17:10). La rândul lor, fraţii din Bereea l-au
trimis pe Pavel din acelaşi motiv (17:14,15).
în fine, Pavel i-a trimis pe Timotei şi Erast
în Macedonia (19:22).
Pe lângă metodele de călăuzire descrise
mai sus, există câteva cazuri în care se pare
că anumiţi oameni au primit comunicări ale
voii divine în mod nemijlocit. Un înger al
Domnului 1-a călăuzit pe Filip la eunucul
etiopian (8:26). Duhul Sfânt le-a vorbit
profeţilor şi învăţătorilor din Antiohia, în
timp ce aceştia posteau şi se rugau (13:1,2).
Pavel şi Timotei nu au primit încuviinţarea
Duhului Sfânt de a predica Cuvântul în Asia
(16:6). Ulterior ei au încercat să meargă în
Bitinia, dar Duhul nu le-a dat voie (16:7).
Aşadar, vom rezuma, spunând că primii
creştini au primit călăuzire în următoarele
moduri:
1.	Prin Scripturi.
2.	Prin vedenii şi profeţii.
3.	Prin împrejurări.
4.	Prin sfaturile şi iniţiativa altor creştini.
5.	Prin comunicări directe, probabil într-o
manieră lăuntrică şi foarte subiectivă. {
16:11,12 Părăsind oraşul Troas, şi mer-
gând cu corabia spre nord-vest, neobosiţii
ambasadori ai lui Cristos s-au oprit mai întâi
pe insula SAMOTRACIA, unde au petrecut
o noapte. Apoi au ajuns la NEAPOLIS, port
situat la peste 193 km de Troas, după care au
pătruns în interior, ducându-se la FILIPI,
oraşul cel mai important din acea parte a
Macedoniei şi o colonie romană.
16:13-15 Se pare că nu era sinagogă la
Filipi, dar Pavel şi însoţitorii săi au auzit că
unii iudei se adunau în ziua de Sabat în afara
oraşului, lângă râu. Ajungând în locul res-
pectiv, ei au găsit un grup de femei care se
rugau, între care se afla şi Lidia — probabil
o convertită la iudaism. Originară din oraşul
Tiatira, din districtul Lidia, situat în vestul
Asiei Mici, ea se mutase la Filipi, unde era
vânzătoare de pânză vopsită în purpură.
Tiatira era renumită pentru vopselele sale de
pânzeturi.
Nu numai urechea ei era deschisă la

Faptele Apostolilor

453

Evanghelie, ci şi inima. După ce L-a primit
pe Domnul Isus, atât ea cât şi casa ei au fost
botezaţi. Membrii casei ei au fost, desigur,
convertiţi înainte de a fi botezaţi. Nu se
spune nicăieri că Lidia ar fi fost căsătorită,
ceea ce înseamnă că prin „casa ei" s-ar putea
înţelege slujitorii ei.
Lidia nu a fost mântuită prin faptele ei
bune, ci a fost mântuită tocmai pentru a
putea face fapte bune. Ea a demonstrat
realitatea credinţei ei, primindu-i în casă pe
Pavel, Sila, Luca şi Timotei.
16:16-18 în altă zi, pe când Pavel şi
însoţitorii săi se duceau la locul de rugăciu-
ne, au întâlnit o sclavă ce poseda un duh de
ghicire. Fiind posedată de un demon, ea
putea prezice viitorul şi face revelaţii ului-
toare, în felul acesta, ea aducea un venit
considerabil stăpânilor ei.
Când i-a întâlnit pe misionarii creştini şi
multe zile după aceea, ea s-a ţinut după ei,
strigând: „Oamenii aceştia sunt robii
Dumnezeului Celui Prea înalt şi ei vă
vestesc calea mântuirii." Desigur, ceea ce
spunea ea era adevărat, dar Pavel nu se
putea lăsa amăgit să accepte mărturia unor
demoni. în plus, era întristat de condiţia
groaznică de înrobire în care se afla această
sărmană fată. Şi astfel, în atotputernicul
nume al Iui Isus Cristos, el i-a poruncit
demonului să iasă din ea. Imediat fata a fost
eliberată de această cruntă robie, devenind o
persoană normală, în deplinătatea facultăţilor
sale mentale.
MINUNILE
Minunile sunt întreţesute în fibra întregii
cărţi a Faptelor Apostolilor. Iată câteva
dintre cele mai importante:
Darul miraculos al vorbirii în limbi (2:4;
10:46; 19:6).
Vindecarea ologului de la poarta templu-
lui (3:7).
Moartea năpraznică a lui Anania şi Sa-
fira, în semn de judecată asupra lor (5:5,10).
Izbăvirea apostolilor din închisoare
(5:19).
întâlnirea lui Saul cu Cristosul Glorificat
(9:3-6)
Vindecarea lui Enea de către Petru
(9:34).
învierea Doreai (9:40).
Vedenia lui Petru, cu faţa de masă ce s-a
coborât din cer (10:11).
Izbăvirea lui Petru din închisoare (12:7-
10).
Uciderea lui  Irod de către un înger

(12:23).
Orbirea vrăjitorului Elima, în semn de
judecată (13:11).
Vindecarea unui olog de către Pavel la
Listra (14:10).
întremarea lui Pavel, după ce fusese
împroşcat cu pietre la Listra (14:19, 20).
Vedenia avută de Pavel, cu omul din
Macedonia care a cerut ajutor (16:9).
Scoaterea de către Pavel a duhului rău
din fata de la Filipi (16:18).
Izbăvirea lui Pavel şi a lui Sila din închi-
soarea de la Filipi (16:26).
învierea de către Pavel a lui Eutih
(20:10, 11).
Profeţia lui Agab (21:10, 11).
Izbăvirea lui Pavel de muşcătura unei
vipere pe insula Malta (28:3-6).
Vindecarea tatălui lui Publius de febra sa
(28:8).
Vindecarea bolilor altora (28:9).
Pe lângă acestea, se spune că apostolii au
făcut semne şi minuni (2:43). Ştefan a făcut
mari semne şi minuni între oameni (6:8);
Filip a făcut minuni şi semne (8:6, 13);
Barnaba şi Pavel au făcut semne şi minuni
(15:12); iar Dumnezeu a săvârşit miracole
prin mâinile lui Pavel (19:11).
Studiind cartea Fapte, se ridică fireasca
întrebare: „Trebuie să ne aşteptăm să vedem
oare aceste minuni săvârşite şi în zilele
noastre?" în răspunsul pe care-1 dăm la
această întrebare, trebuie să ne ferim de două
extreme: Prima este aceea de a considera că,
întrucât Isus Cristos este acelaşi ieri, azi şi în
veci, ar trebui să vedem aceleaşi minuni care
se săvârşeau în sânul bisericii primare.
Cealaltă extremă este de a afirma că
minunile au fost destinate exclusiv pentru
primele zile ale Bisericii şi că nu avem nici
un drept să ne aşteptăm să le vedem şi în
zilele noastre.
Este adevărat că Isus Cristos este acelaşi,
ieri, azi şi în veci (Ev. 13:8). Dar asta nu
înseamnă că metodele divine nu se schimbă
niciodată. De pildă, plăgile folosite de Dum-
nezeu în Egipt nu s-au mai repetat de atunci.
Puterea Lui rămâne aceeaşi. El poate săvârşi
şi acum ce minune doreşte. Dar asta nu
înseamnă că El trebuie să săvârşească ace-
leaşi minuni în fiecare epocă, căci El este un
Dumnezeu al unei varietăţi infinite.
Pe de altă parte, nu trebuie să respingem
cu totul minunile, ca şi când acestea ar fi fost
doar pentru epoca Bisericii. Prea adesea
suntem ispitiţi să atribuim fiecare minune
unor momente din trecutul dispensaţional,

454

Faptele Apostolilor

mulţumindu-ne cu trăirea unei vieţi ce nu se
ridică mai sus de nivelul cărnii şi sângelui.
Viaţa noastră trebuie să fie încărcată cu
puterea supranaturală. Noi trebuie să vedem
mereu mâna lui Dumnezeu în minunata con-
vergenţă a tuturor împrejurărilor. Noi trebuie
să trăim în viaţa noastră evenimente care se
află dincolo de legile probabilităţii. Noi
trebuie să fim conştienţi de faptul că Dumne-
zeu aranjează contacte, deschide uşi şi în-
frânge opoziţia. Slujirea noastră trebuie, prin
urmare, să radieze de supranatural.
Noi ar trebui să vedem răspunsuri directe
la rugăciunile noastre. Când viaţa noastră
atinge alte vieţi, noi trebuie să vedem că se
întâmplă ceva pentru Dumnezeu. Noi ar
trebui să vedem mâna Lui în defectări (pe-
ne), stricăciuni, eşecuri, întârzieri, accidente,
pierderi şi aparente tragedii. Noi ar trebui să
trăim experienţa unor izbăviri extraordinare
şi să fim conştienţi de prezenţa unei tării,
păci, înţelepciuni şi a unui curaj care să
depăşească limitele noastre naturale.
Dacă vieţile noastre sunt trăite doar la
nivelul natural, cu ce ne mai deosebim de ne-
creştini? Voia lui Dumnezeu este ca viaţa
noastră să fie supranaturală, ca viaţa lui Isus
Cristos să curgă prin noi. Când se va întâm-
pla acest lucru, imposibilităţile vor dispărea,
uşile închise se vor deschide iar puterea va
umple viaţa noastră. Atunci vom fi supraîn-
cărcaţi cu Duhul Sfânt şi când oamenii se vor
apropia de noi, vor simţi scânteile Duhului.ţ
16:19-24 în loc să fie recunoscători
pentru faptul că tânăra aceasta nu mai era
posedată de demoni, stăpânii ei s-au mâniat
foarte tare pentru că au pierdut o sursă de
câştig. Prin urmare, ei i-au târât pe Pavel şi
pe Sila înaintea magistraţilor (a pretorilor)şi
au născocit acuzaţii false împotriva lor. In
principal, i-au acuzat că sunt iudei scandala-
gii, care ar încerca să răstoarne modul roman
de viaţă. Gloata a reacţionat violent iar
magistraţii au sfâşiat hainele de pe Pavel şi
Sila şi au poruncit să fie bătuţi. După ce au
fost bătuţi crunt, misionarii au fost trimişi la
închisoare, unde temnicerul a primit instruc-
ţiuni speciale să-i ţină sub pază strictă. El a
reacţionat, aruncându-i în temniţa dinăuntru
şi punându-le picioarele în butuci.
în pasajul acesta vedem două din meto-
dele principale folosite de Satan. Mai întâi,
el a încercat o prietenie falsă: mărturia fetei
posedate de demon. Când această metodă a
dat greş, Satana a recurs la prigoană des-
chisă. Grant spune: „Alianţa sau prigoana—

acestea sunt alternativele: prietenie falsă sau
război deschis." A. J. Pollock face şi el
următoarele comentarii:
Cât de mult va fi jubilat Diavolul, gândindu-se
că a pus capăt carierei acestor devotaţi slujitori
ai lui Cristos! Dar jubilarea lui a fost prematură,
cum întotdeauna este. în cazul acesta, s-a dove-
dit a fi o totală înfrângere, el asistând la propăşi-
rea lucrării Domnului.65
16:25 Miezul nopţii i-a surprins pe Pavel
şi pe Sila rugându-se şi cântând. Bucuria lor
era total ruptă de împrejurările pământeşti
prin care treceau. Sursa tuturor cântărilor lor
era cu mult mai sus de tavanul celulei, de-
parte în cer, cum arată şi Morgan:
Oricine poate cânta, când se deschid porţile în-
chisorii şi este pus în libertate. Dar sufletul creş-
tinului cântă, chiar atunci când acesta continuă
să se afle în închisoare. Eu cred că Pavel ar fi
cântat un solo, dacă eu aş fi fost în locul lui Sila.
Totuşi nu pot să nu văd gloria şi măreţia Duhu-
lui care se ridică superior deasupra tuturor
dificultăţilor şi limitărilor.66
16:26 Pe când ceilalţi deţinuţi ascultau
rugăciunile şi imnurile de slavă înălţate de
Pavel şi Sila către Dumnezeu, întreaga închi-
soare a fost zguduită de un cutremur neobiş-
nuit de pământ, care a deschis toate uşile şi
a desfăcut butucii şi lanţurile, dar nu a demo-
lat clădirea.
16:27,28 Când temnicerul s-a trezit şi a
văzut închisoarea cu uşile larg deschise, a
presupus că deţinuţii au evadat. Conştient că
nu va scăpa cu viaţă, a scos sabia ca să-şi ia
viaţa. Dar Pavel 1-a asigurat că nu era nevoie
să facă acest lucru, întrucât toţi deţinuţii erau
la locurile lor şi nu lipsea nici unul.
16:29, 30 Deodată temnicerul a fost
cuprins de o emoţie cu totul nouă. Temerile
sale că-şi va pierde slujba şi poate chiar viaţa
au fost înlocuite cu o profundă convingere şi
mustrare de păcat. Acum se temea să-L
întâmpine pe Dumnezeu în starea lui păcă-
toasă, rămânând în păcatele sale. De aceea,
a strigat: „Domnilor, ce trebuie să fac ca să
fiu mântuit?"
Această întrebare trebuie neapărat să
preceadă orice caz autentic de convertire.
Trebuie ca cineva să ştie că este pierdut îna-
inte de a putea fi mântuit. Este prematur să-i
spui cuiva cum să fie mântuit înainte ca acel
om să spună din adâncul inimii: „Merit pe
deplin să merg în iad."

Faptele Apostolilor

455

16:31 Singurele persoane din Noul Tes-
tament cărora li s-a spus să creadă în Dom-
nul Isus Cristos au fost păcătoşi ce au ajuns
să fie convinşi şi mustraţi de păcatele lor.
Tot aşa şi aici, după ce temnicerul a fost
frânt de-a binelea din pricina păcatelor sale,
i s-a spus: „Crede în Domnul Isus şi vei fi
mântuit, tu şi casa ta."
Nu se sugerează aici deloc că familia
acestui om avea să fie automat salvată, dacă
el însuşi îşi punea încrederea în Cristos. Mai
degrabă, sensul este că dacă el avea să crea-
dă în Domnul Isus Cristos, avea să fie mân-
tuit iar casa lui avea să fie mântuită în ace-
laşi fel. „Crede... şi vei fi mântuit, şi casa ta
să procedeze la fel."
Mulţi oameni din vremea noastră par să
întâmpine greutăţi când e vorba să înţeleagă
ce înseamnă să crezi. Dar cînd un păcătos îşi
dă seama că este pierdut, neajutorat şi deznă-
dăjduit, că se îndreaptă spre iad şi i se spune
să creadă în Cristos, luându-L ca Domn şi
Mântuitor, el ştie exact ce înseamnă a crede,
căci este singurul lucru pe care îl mai poate
face!
16:32-34 După ce Pavel şi Sila au dat
celor din casa lui învăţăturile necesare, tem-
nicerul a demonstrat autenticitatea convertirii
sale, spălându-le rănile şi fiind botezat fără
întîrziere. De asemenea, i-a adus în casa lui
şi i-a hrănit, bucurându-se tot timpul împreu-
nă cu casa lui că au ajuns să-L cunoască pe
Domnul.
Din nou trebuie să precizăm că nu există
nici un temei pentru a crede că printre cei
botezaţi din casa temnicerului s-ar fi aflat
prunci sau copii mici. Mai degrabă, cu toţii
au fost la vârsta la care puteau crede în
Dumnezeu.
16:35 Se pare că în timpul nopţii inima
magistraţilor s-a înmuiat, deoarece a doua zi
dimineaţa i-au trimis pe cei ce purtau nuie-
lele să le dea drumul celor doi deţinuţi.
16:36, 37 Când temnicerul i-a spus lui
Pavel vestea bună că au fost eliberaţi, apos-
tolul a refuzat să plece în asemenea condiţii.
Căci Sila şi Pavel, deşi erau evrei din naşte-
re, deţineau cetăţenia romană. Or, ei fuseseră
judecaţi şi bătuţi pe nedrept. Iar acum îşi
închipuiau oare magistraţii că ei vor pleca
fără nici un murmur, ca şi când ar fi fost
vinovaţi, lăsând să planeze asupra lor ocara?
Nicidecum! „Nu merge aşa", a spus Pavel,
„ci să vină ei înşişi să ne scoată afară."
16:38-40 Magistraţii (sau Judecătorii")
au venit, până la urmă, şi şi-au cerut scuze,
rugându-i pe Pavel şi pe Sila să părăsească

cetatea, evitând alte complicaţii. Pătrunşi de
demnitatea de fii ai Regelui, slujitorii Dom-
nului au ieşit din închisoare, dar nu au pără-
sit imediat cetatea, ci mai întâi au tras în
casa Lidiei. Apoi au stat de vorbă cu fraţii şi
i-au mângâiat. Ce minunat! Adică tocmai cei
care s-ar fi cuvenit, în mod normal, să fie
mângâiaţi, i-au mângâiat pe alţii.
Şi astfel, odată încheiată cu succes misiu-
nea de la Filipi, apostolii au plecat încărcaţi
cu laurii biruinţei.
17:1 Plecând din Filipi, Pavel şi Sila s-au
deplasat spre sud-vest, ajungând, după circa
53 de kilometri, la AMFIPOLI. Următorul
lor popas a fost la APOLONIA, situată la
alţi cincizeci de kilometri depărtare, în direc-
ţia sud-vest. De acolo au urmat o traiectorie
vestică, ajungând, după circa 60 de km, la
TESALONICA. Acest oraş ocupa o poziţie
strategică la întretăierea unor rute comerciale
importante, fiind astfel prosper sub aspect
economic. Duhul Sfânt a selectat acest im-
portant centru comercial ca bază de la care
să se răspândească Evanghelia în multe
direcţii. Astăzi oraşul se numeşte Saloniki.
Luca a rămas probabil la Filipi, când
Pavel şi Sila au plecat mai departe, să cuce-
rească alte teritorii pentru Domnul. Deducem
că aşa au stat lucrurile prin schimbarea de
persoană. De aici relatarea nu se mai face la
persoana întâi plural („noi"), ci la a treia
plural („ei").
17:2,3 După obiceiul lor bineîncetăţenit,
misionarii au găsit o sinagogă a evreilor din
partea locului, în care au predicat Evanghe-
lia. Timp de trei sabaturi Pavel a predicat
din Vechiul Testament, arătând în mod
convingător, prezicerile potrivit cărora Mesia
trebuia să sufere şi să învie din morţi. După
ce a demonstrat acest lucru din Scripturi,
Pavel a continuat, arătând că Isus din Naza-
ret este îndelung aşteptatul Mesia. Căci nu
suferise El oare, nu murise şi nu înviase El?
Oare nu demonstrau toate acestea că El este
Cristosul lui Dumnezeu?
17:4-7 Unii dintre iudei au fost convinşi,
şi s-au dat de partea lui Pavel şi a lui Sila,
devenind credincioşi creştini. De asemenea,
şi o mulţime de prozeliţi greci şi nu puţine
femei cu vază din cetate au fost convertiţi.
Asta i-a determinat însă pe iudeii necredin-
cioşi să treacă la acţiune. Aceştia au strâns
nişte oameni fără căpătâi din piaţă, au tulbu-
rat cetatea şi au înconjurat casa lui lason, în
care fuseseră găzduiţi Pavel şi Sila. Negăsin-
du-i pe Pavel şi pe Sila, i-au târât pe lason şi
pe vreo câţiva fraţi înaintea mai-marilor

456

Faptele Apostolilor

cetăţii (politarhii). Fără intenţie, ei au adus
un real omagiu lui Pavel şi lui Sila, când i-au
descris ca pe nişte oameni care au întors
lumea pe dos (au răscolit lumea). Apoi i-au
acuzat de a fi uneltit răsturnarea guvernului
lui Cezar prin predicarea despre un alt rege:
Isus. Ce ciudat este să-i vedem aici pe iudei,
sărind întru apărarea guvernului lui Cezar,
când se ştie ce dezinteres, ba chiar ură,
aveau ei pentru imperiul roman!
Dar oare era acuzaţia lor adevărată?
Negreşit ei l-au auzit pe Pavel propovăduind
despre a doua venire a lui Isus, ca Rege şi
Domnitor peste întreg pământul. Dar asta nu
prezenta o ameninţare imediată la adresa lui
Cezar, întrucât Cristos nu urma să Se întoar-
că înainte ca Israelul să se fi pocăit la scară
naţională.
17:8,9 Politarhii au fost tulburaţi să audă
aceste lucruri. L-au pus pe Iason şi pe cei-
lalţi să plătească cauţiune, probabil transmi-
ţându-le oaspeţilor mesajul că ar fi bine să
părăsească cetatea. Apoi i-au eliberat pe
Iason şi cei din jurul lui.
17:10-12 Fraţii din Tesalonica au hotă-
rât că ar fi mai indicat ca predicatorii să
plece. Deci i-au trimis pe Pavel şi pe Sila,
noaptea, la BEREEA. Aceşti evanghelişti
neînfricaţi şi neobosiţi s-au dus apoi direct în
sinagoga iudeilor din acea localitate. în timp
ce predicau, iudeii de acolo au dat dovadă de
o atitudine deschisă, cercetând Scripturile
(Vechiului Testament), verificând şi compa-
rându-le cu cele predicate de apostoli. Aceşti
iudei erau pătrunşi de o disponibilitate de a
învăţa şi de o hotărâre de a verifica orice în-
văţătură în lumina Sfintelor Scripturi. Mulţi
din aceşti iudei au crezut. De asemenea au
fost făcuţi mulţi convertiţi şi dintre femei şi
bărbaţi cu influenţă din comunitatea ne-
evreiască.
17:13, 14 Când a ajuns la Tesalonica
vestea despre lucrarea lui Pavel şi Sila în
Bereea, iudeii din Tesalonica au făcut un
drum special până acolo, pentru a incita
mulţimile de oameni împotriva apostolului.
Prin urmare, fraţii l-au trimis pe Pavel spre
mare, însoţit de mai mulţi credincioşi. Proba-
bil au mers până la DIUM iar de acolo s-au
deplasat cu corabia până la PIREU, portul
ATENEI. Sila şi Timotei au rămas în
Bereea.
17:15 Drumul de la Bereea la Atena era
lung. A fost o dovadă grăitoare a devota-
mentului acestor creştini faptul că au fost
dispuşi să-1 însoţească pe Pavel pe tot par-
cursul drumului acestuia. Când a sosit timpul

să se despartă de Pavel, lăsându-1 la Atena,
apostolul i-a rugat să le transmită lui Sila şi
lui Timotei mesajul prin care îi ruga să vină
cât mai curând la el.
17:16 Pe când îi aştepta la Atena, Pavel
a fost profund afectat de idolatria ce domina
acest oraş. Deşi Atena era centrul culturii,
educaţiei şi artelor, pe Pavel nu-1 interesa
nici unul din aceste aspecte. El nu şi-a petre-
cut timpul cu îndeletniciri turistice, de vizita-
re a monumentelor oraşului. Iată ce spune
Arnot în această privinţă:
Nu se pune problema că apostolul ar fi pus mai
puţin preţ pe statuile de marmură decât pe
fiinţele omeneşti aflate în viaţă... El nu este
omul firav, ci personalitatea puternic conturată,
care priveşte sufletele nemuritoare ca fiind, din
punct de vedere transcendental, cu mult mai im-
portante decât obiectele de artă... Pavel nu a
considerat idolatria ca pe un aspect pitoresc şi
inofensiv, ci unul foarte periculos.68
17:17, 18 în sinagogă el a discutat cu
iudeii şi cu oamenii temători de Dumne-
zeu, pe când în piaţă el a predicat tuturor
celor dispuşi să-1 asculte. Aşa a ajuns el să ia
legătura cu unii filosofi epicurieni şi stoici.
Epicurienii erau adepţii filosofului Epicur,
care propovăduia că plăcerea, şi nu dorinţa
de a dobândi cunoştinţe, ar fi scopul princi-
pal al vieţii. Stoicii erau panteişti, care cre-
deau că înţelepciunea ar rezida în eliberarea
de sub imperiul unor emoţii profunde, capa-
citatea de a rămâne impasivi în faţa bucuriei
sau a întristării, supunându-te de bună voie
legilor naturii. Când reprezentanţii acestor
două curente filosofice l-au audiat pe Pavel,
verdictul pe care i l-au dat a fost acela de
„palavragiu" (în greacă: „culegător de se-
minţe") şi „vestitor al unor zei străini", pen-
tru faptul că li L-a vestit pe Isus şi învierea.
17:19-21 Atunci l-au luat şi l-au dus la
Areopag, sediul forumului juridic asemănă-
tor unei curţi supreme din vremea noastră,
situat pe dealul Marte. în cazul de faţă nu a
fost vorba de un proces propriu-zis, ci doar
de o audiere, în cadrul căreia lui Pavel i s-a
dat prilejul de a-şi expune învăţătura în faţa
membrilor acestui for juridic şi a mulţimii,
aşa cum reiese indirect din versetul 21.
Atenieni aveau o mare predilecţie pentru a
purta conversaţii şi a audia diverşi vorbitori
— îndeletniciri pentru care se pare că aveau
la dispoziţie un timp nelimitat.
17:22 Stând în mijlocul acestui for juri-
dic, Pavel a ţinut ceea ce s-a numit Discursul

Faptele Apostolilor

457

de pe Dealul Marte. Când analizăm această
cuvântare a lui Pavel, nu trebuie să scăpăm
din vedere faptul că, spre deosebire de alte
ocazii, când a vorbit de obicei unor iudei,
acum el s-a adresat unor ne-evrei. Or, aceştia
nu cunoşteau Vechiul Testament şi, prin ur-
mare, Pavel a trebuit să găsească un subiect
de comun interes, care să le reţină atenţia la
începutul alocuţiunii sale. Aşadar Pavel
începe cu observaţia potrivit căreia atenienii
sunt foarte religioşi. Or, faptul că Atena era
într-adevăr un oraş foarte religios era confir-
mat şi de prezenţa covârşitoare a idolilor,
care se spunea că depăşeau numărul locuito-
rilor.
17:23 Când s-a gândit la idolii pe care i-a
văzut, Pavel şi-a adus aminte de inscripţia pe
care a văzut-o pe un altar: DUMNEZEU-
LUI NECUNOSCUT. Tocmai aici a găsit
apostolul punctul nimerit pentru a îndrepta
alocuţiunea pe făgaşul dorit. Pentru el in-
scripţia a însemnat recunoaşterea de către
atenieni a două fapte importante. Mai întâi,
faptul existenţei lui Dumnezeu iar al în al
doilea rând, faptul că atenienii nu-L cunoş-
teau. De aici a fost foarte uşor şi normal
pentru Pavel să treacă la adevăratul scop al
cuvântării sale: de a-i lumina pe atenieni cu
privire la adevăratul Dumnezeu. După cum
s-a exprimat cineva: „Pavel a îndreptat şu-
voiul fără matcă al piozităţii lor pe făgaşul
cel bun."
17:24, 25 Misionarii ne informează că
cel mai bun punct în care se poate porni în
lucrarea de a-i învăţa pe păgâni cu privire la
Dumnezeu este relatarea creaţiei. Şi Pavel
procedează în acelaşi mod, cu locuitorii
Atenei. El li-L prezintă pe Dumnezeu ca
Singurul care a creat lumea şi tot ce există în
ea. Privind în jurul său, la numeroasele
temple ridicate în cinstea unor idoli, aposto-
lul le aminteşte atenienilor că Dumnezeul cel
adevărat nu locuieşte în temple făcute de
mâna omului. Nici nu depinde de serviciul
prestat de mâinile oamenilor. în templele
închinate idolilor, preoţii adesea aduceau
alimente şi alte bunuri de strictă necesitate
zeilor lor. Dar Dumnezeul cel adevărat nu
are nevoie de nimic din partea omului, întru-
cât El este izvorul vieţii, suflării şi al tuturor
lucrurilor.
17:26-28a Pavel abordează apoi originea
rasei umane. Toate neamurile descind dintr-
un strămoş comun, Adam. Nu numai că
Dumnezeu a creat popoarele, ci tot El a
stabilit anii şi a hotărât ţările în care vor
locui acestea.  El a revărsat nenumărate

îndurări peste ele, pentru ca ele să-L caute.
El a dorit ca ele să-L caute şi, bâjbâind,
să-L găsească, deşi EI nu este departe de
fiecare dintre noi. In Dumnezeul cel adevă-
rat avem noi viaţa, mişcarea şi fiinţa. El nu
este doar Creatorul nostru, ci şi al mediului
în care trăim.
17:28b Pentru a sublinia relaţia creaturii
cu Creatorul, Pavel a citat din scrierile unor
poeţi greci, care au spus: „Căci vlăstarii Lui
suntem (şi noi)". Această afirmaţie nu
trebuie interpretată ca o încuviinţare a învă-
ţăturii unei aşa-numite „înfrăţiri" a întregii
lumi şi a faptului că Dumnezeu este tatăl
întregii omeniri. Noi suntem vlăstarii lui
Dumnezeu în sensul că El ne-a creat, dar fiii
lui Dumnezeu devenim doar prin credinţa în
Domnul Isus Cristos.
17:29 Pavel îşi dezvoltă argumentarea, în
cuprinsul acestui verset. Dacă oamenii sunt
vlăstarii lui Dumnezeu, arunci înseamnă că
nu-L mai putem concepe pe Dumnezeu ca
pe un idol de aur sau argint sau piatră, întru-
cât idolii aceştia sunt făuriţi de priceperea
omului şi, prin urmare, nu sunt mai mari
decât oamenii care i-au conceput. într-un
sens, aceşti idoli sunt vlăstarii fiinţelor uma-
ne, dar adevărul e că fiinţele omeneşti sunt
creaţia lui Dumnezeu.
17:30 După ce a demascat nebunia
idolatriei, Pavel arată în continuare că de
veacuri Dumnezeu a trecut cu vederea tim-
purile de neştiinţă ale Neamurilor. Dar acum,
după ce a apărut revelaţia Evangheliei, El
porunceşte tuturor oamenilor de pretutindeni
să se pocăiască, adică să facă un viraj de o
sută optzeci de grade.
17:31 Mesajul acesta este caracterizat de
o anume urgenţă, întrucât Dumnezeu a
rânduit o zi în care va judeca lumea în
neprihănire, prin Domnul Isus Cristos, Omul
pe care L-a rânduit El. Judecata la care se
referă Pavel aici va avea loc atunci când
Cristos va reveni pe pământ pentru a-şi
înfrânge duşmanii şi a inaugura domnia Sa
de o mie de ani. Asigurarea, certitudinea că
acest eveniment va avea cu adevărat loc o
găsim în faptul că Dumnezeu L-a înviat pe
Domnul Isus din morţi. Cu aceasta Pavel
ajunge la subiectul său preferat: învierea lui
Cristos.
17:32,33 Poate că Pavel nu a apucat sa-
şi încheie mesajul. S-ar putea să fi fost între-
rupt de sarcasticele atacuri verbale ale celor
care luau în râs ideea învierii morţilor. Alţii,
deşi nu şi-au bătut joc, au şovăit şi au amâ-
nat luarea unei decizii, spunând: „Te vom

458

Faptele Apostolilor

audia cu altă ocazie asupra acestui su-
biect." Sau, cum s-a exprimat cineva: „Ei au
considerat inoportună ziua încheierii unui
pact cu Cristos. Ei nu spun «Nu» ci doar
«Nu acum.»"
17:34 Totuşi ar fi nedrept să afirmăm că
mesajul lui Pavel a rămas total lipsit de
efect. Să ne amintim că Dionisie a crezut. Or
el era un Aeropagit, deci membru în tribu-
nalul suprem. De asemenea, o femeie numi-
tă Damaris a crezut şi alţii, ale căror nume
nu sunt pomenite.
Astfel Pavel a plecat din mijlocul Ion
„Nu ni se mai spune nimic despre Atena.
Pavel revine în câmpurile de misiune în care
domneau prigoanele, dar pentru superficiali-
tatea intelectuală nu mai e nimic de zis"
(texte selecte).
Unii au criticat această predică din pri-
cina faptului că ar părea să aducă elogii
atenienilor pentru religiozitatea lor, când, în
realitate, aceştia erau cufundaţi într-o cum-
plită idolatrie. Sau că ar fi pus pe seama lor
recunoaşterea (indirectă, n.tr.) a existenţei
unui Dumnezeu adevărat, pornind de la o
inscripţie pe care — susţin aceşti critici —
atenienii ar fi consacrat-o, în realitate, unui
idol. Mai mult—spun ei — Pavel prea pare
să se aplece asupra manierelor şi obiceiurilor
atenienilor. în plus, nu prezintă Evanghelia
tot atât de limpede şi energic ca alte mesaje
rostite anterior de apostol. Dar aceste critici
sunt neîntemeiate. Aşa cum am arătat deja,
Pavel a încercat de la început să stabilească
un prim punct de contact, după care, urmând
o strategie alcătuită din câţiva paşi bine defi-
niţi, el şi-a călăuzit ascultătorii mai întâi la
cunoaşterea adevăratului Dumnezeu şi apoi
la necesitatea pocăinţei, determinată de
perspectiva venirii lui Cristos ca judecător.
Predicarea lui Pavel nu are nevoie de altă
validare, decât aceea de a şti că şi-a dovedit
pe deplin eficacitatea prin faptul că a contri-
buit decisiv la convertirea autentică a unora
dintre ascultătorii săi.
AMVOANE NECONVENŢIONALE
Predica ţinută de Pavel pe Colina Marte
este o ilustraţie elocventă a locurilor necon-
venţionale în care predicau credincioşii
cuvântul.
Locul preferat era în aer liber. La Rusalii
mesajul a fost rostit, după toate probabilită-
ţile, în aer liber, dacă judecăm după numărul
mare al celor care l-au audiat şi au fost
mântuiţi69 (Fapte 2:6, 41). Alte exemple de
predicare în aer liber le găsim la 8:5,25,40;

13:44; 14:8-18.
Mesajul a răsunat în zona templului în
cel puţin trei ocazii (3:1-11; 5:21,42). Pavel
şi asociaţii lui au rostit Cuvântul pe malul
răului la Filipi (16:13). Iar aici, în textul de
faţă, la Atena, el a predicat în piaţă (17:17)
înainte de a predica pe Colina Marte. La
Ierusalim el a vorbit în faţa unei mulţimi
agitate de pe treptele fortăreţei Antoniei
(21:40-22:21).
De cel puţin patru ori mesajul a fost
rostit înaintea sinedriului iudaic: de către
Petru şi loan (4:8, 19); de către Petru şi
ceilalţi apostoli (5:27-32); de către Ştefan
(7:2-53); şi de către Pavel (22:30-23:10).
Pavel şi asociaţii lui de obicei predicau
evanghelia în sinagogi (9:20; 13:5,14; 14:1;
17:1,2, 10, 17; 18:4, 19,26; 19:8).
De multe ori predicile erau rostite în case
particulare. Astfel Petru a predicat în casa
lui Corneliu (10:22, 24). Pavel şi Sila au
mărturisit în casa temnicerului din Filipi
(16:31, 32). La Corint Pavel a predicat în
casa lui Crispus, fruntaşul sinagogii (18:7,
8). El a predicat până la miezul nopţii într-o
casă particulară din Troa (20:7). El a predat
din casă în casă la Efes (20:20), precum şi în
casa închiriată de el la Roma (28:30, 31).
Filip i-a predicat eunucului etiopian într-
un car (8:31-35) iar Pavel a predicat la
bordul unei corăbii (27:21-26). La Efes el a
discutat zilnic într-o sală de clasă (19:9).
Pavel a predicat în tribunale civile înain-
tea lui Felix (24:10), a lui Festus (25:8) şi a
lui Agripa (26:1-29).
La 8:4 citim că fraţii prigoniţi s-au dus
pretutindeni predicând Cuvântul.
Toate aceste exemple ne arată că primii
creştini nu considerau că vestirea mesajului
evangheliei trebuie să se rezume doar la
anumite clădiri special „consacrate". Mai
degrabă, oriunde se aflau oameni şi se ivea
prilejul, ei îl făceau cunoscut pe Cristos,
după cum subliniază şi A.B. Simpson:
Primii creştini considerau orice situaţie din viaţă
un prilej nimerit pentru a mărturisi pentru Cris-
tos. Chiar şi atunci când erau duşi înaintea
regilor şi a guvernatorilor, nici nu le trecea prin
cap să încerce să ocoloească subiectul sau să se
eschiveze de a se identifica cu Cristos, de teama
consecinţelor unei atari identificări. Mai degra-
bă, pentru ei acestea erau prilejuri nimerite de a
le predica regilor şi dregătorilor la care nu ar fi
obţinut acces pe alte căi. Probabil Dumnezeu
îngăduie fiecărei fiinţe umane să-şi întretaie
cărarea cu a noastră, pentru ca noi să avem

Faptele Apostolilor

459

prilejul de a binecuvânta în vreun fel umblarea
acestui om, lăsând în inima şi în viaţa lui o
oarecare influenţă care să-1 apropie mai mult de
Dumnezeu.70
Domnul Isus le-a încredinţat misiunea de
a se duce în toată lumea şi a predica evan-
ghelia la orice făptură (Marcu 16:15). Cartea
Fapte îi prezintă tocmai în procesul aducerii
la îndeplinire a acestei porunci.
Poate că ar trebui să adăugăm că majori-
tarea cazurilor de predicare în Fapte au avut
loc spontan şi liber (fără notiţe pregătite
dinainte). De obicei, nu exista timp suficient
pentru ca predicatorii să-şi pregătească
mesajul. „Nu era vorba aici de Deformanta
atinsă într-o oră (de predicare), ci rezultatul
pregătirii de o viaţă întreagă." Predicatorii
erau cei pregătiţi, nu predicile lor.J
18:1 Unii cred că Pavel a plecat de la
Atena datorită rezultatelor slabe pe care le-
ar fi obţinut propovăduirea lui în acest oraş.
Noi însă înclinăm să credem că el a fost
călăuzit de Duhul Sfânt să meargă spre vest,
la CORINT, capitala AHAIEI. Aici, în acest
oraş cunoscut pentru imoralitatea sa, evan-
ghelia trebuie predicată şi se impunea înfiin-
ţarea unei biserici.
18:2,3 La Corint, Pavel s-a împrietenit
cu cuplul Acuila şi Priscila, această priete-
nie durând toată viaţa sa. Acuila era iudeu
din Pont, o provincie situată în nord-estul
Asiei Mici. Iniţial el şi soţia lui locuiseră la
Roma, dar fuseseră alungaţi de acolo prin
decretul antisemit emis de Claudius Cezar.
Corint se afla pe traseul principal ce stabilea
legătura Romei cu Orientul, ceea ce explică
de ce s-a stabilit acest cuplu în Corint, în-
jghebând o mică întreprindere particulară de
confecţionare a corturilor. Pavel era şi el de
profesie făcător de corturi şi astfel a ajuns
să-i cunoască.
Viaţa ne dezvăluie ca într-o străfulgerare cele
mai de preţ ocazii atunci când ne aflăm la
datorie. Aşadar, ţine-te de îndeletnicirea prin
care-ţi câştigi pâinea zilnică şi în însăşi truda ta
vei primi mari binecuvântări şi vei vedea îmbu-
curătoare vedenii... Atelierul, biroul sau magazia
în care-ţi desfaşori activitatea pot deveni casa lui
Dumnezeu. Fă-ţi datoria şi fa-o cum se cuvine,
căci în achitarea de sarcinile ce-ţi revin vei
putea dobândi o aleasă părtăşie sufletească, cum
au găsit-o Acuila şi Priscila.71
Nu reiese clar din text dacă Acuila şi

Priscila erau deja creştini când i-a cunoscut
Pavel sau dacă au fost mântuiţi prin lucrarea
apostolului. Balanţa dovezilor înclină însă în
favoarea argumentului că erau deja credin-
cioşi când au sosit la Corint.
18:4 Pavel stătea de vorbă în sinagogă în
fiecare sabat şi îi convingea atât pe iudei, cât
şi pe prozeliţii dintre Neamuri că Isus este
într-adevăr Cristosul lui Dumnezeu.
18:5 Pavel îi lăsase pe Sila şi Timotei în
Bereea, cu ocazia plecării sale spre Atena.
Dar odată ajuns în acel oraş, a trimis vorbă
ca aceştia să vină la el. Şi astfel în Corint ei
i se alătură lui Pavel.
După sosirea lor, Pavel a fost constrâns
de Duhul. Asta ar putea însemna că simţea
povara pe care a aşezat-o Domnul asupra sa
de a predica mesajul evangheliei cu şi mai
mare stăruinţă, mărturisindu-le iudeilor că
Isus este Cristosul. Am putea înţelege de aici
că apostolul nu-şi mai petrecea timpul con-
fecţionând corturi, ci se consacrase în exclu-
sivitate predicării Evangheliei.
Cronologic, cam în această perioadă a
redactat Pavel I Tesaloniceni (adică prin
anul 52 d.Cr.).
18:6 Iudeii necredincioşi i s-au împotrivit
lui Pavel şi l-au batjocorit. A respinge Evan-
ghelia înseamnă însă a te respinge pe tine
însuţi. Necredinciosul nu-i face nimănui mai
mult rău decât îşi face lui însuşi.
Pavel şi-a scuturat hainele şi le-a zis:
„Sângele vostru să fie asupra capului vostru.
Eu sunt curat; de acum încolo, mă voi duce
la celelalte Neamuri." Scuturarea hainelor a
fost un act dramatic, semnificând desolidari-
zarea lui de ei. Dar asta nu 1-a împiedicat de
a merge la sinagogă în alt oraş, şi anume
Efes (19:8).
Cuvintele apostolului constituie o aten-
ţionare solemnă a tuturor credincioşilor cu
privire la posibilitatea de a se face vinovaţi
de sângele cuiva. Creştinul este dator tuturor
oamenilor. Dacă nu se va achita de sarcina
ce-i revine de a vesti Evanghelia, Dumnezeu
îl va trage la răspundere. Pe de altă parte,
dacă îl va mărturisi cu credincioşie pe Cris-
tos dar se va lovi de o aprigă împotrivire,
atunci va fi absolvit de vină, răspunderea
apăsând pe umerii celui ce se face vinovat de
respingerea lui Cristos.
Versetul acesta reprezintă încă un pas pe
calea dării la o parte a poporului Israel,
concomitent cu propovăduirea Evangheliei la
Neamuri. Dumnezeu a decretat ca vestea
bună să fie adresată mai întâi evreilor, dar,
pe paginile cărţii Fapte, pe măsură ce po-

460

Faptele Apostolilor

porul Israel respinge mesajul, cu adâncă
tristeţe, Duhul lui Dumnezeu Se îndepărtea-
ză tot mai mult de acest popor.
18:7, 8 După acest acces de furie al
iudeilor, apostolul s-a dus în casa lui Iust, un
convertit dintre Neamuri la iudaism, care
locuia lângă sinagogă. Desfaşurându-şi mi-
siunea din acest sediu, apostolul Pavel a avut
bucuria de a-1 vedea pe Crisp, mai-marele
sinagogii, împreună cu toată casa lui, venind
la Cristos. Mulţi alţi corinteni şi-au pus
încrederea în Mântuitorul şi au fost botezaţi.
Pavel 1-a botezat pe Crisp şi pe încă vreo
câţiva (1 Cor. 1:14-16), dar de regulă prefera
să-1 pună pe alt frate să-i boteze pe credin-
cioşi. Pavel se temea că oamenii vor forma
un fel de partid în jurul lui şi că ar putea să
li se distragă astfel atenţia de la dragostea şi
loialitatea integrală pe care I-o datorează
Domnului Isus.
18:9,10 Domnul, în harul Său, i-a vorbit
lui Pavel în timpul nopţii, printr-o vedenie,
asigurându-1 că nu avea de ce să se teamă, ci
să meargă înainte, predicând Evanghelia,
fiind asigurat de prezenţa şi ocrotirea lui
Dumnezeu. Existau în oraş mulţi oameni
care erau ai Domnului în sensul că El lucra
în vieţile lor şi, în cele din urmă, aceştia
aveau să fie mântuiţi.
18:11 Pavel a rămas la Corint un an şi
jumătate, predând cuvântul lui Dumnezeu.
Material de referinţă de mare preţ pentru
această perioadă poate fi găsit la 1 şi 2 Co-
rinteni.
18:12-16 Probabil către sfârşitul şederii
lui Pavel la Corint a fost numit Galio pro-
consul al Ahaiei (cam.prin anul 53 d.Cr).
Crezând că noul proconsul le va da câştig de
cauză, iudeii l-au adus pe Pavel înaintea lui
la scaunul de judecată (berna) din piaţa de la
Corint. Acuzaţia adusă lui Pavel era că ar fi
încercat să-i convingă să se închine lui Dum-
nezeu contrar legii iudaice. înainte ca apos-
tolul să aibă prilejul de a depune mărturie, cu
un gest dispreţuitor, Galio a respins integral
cazul, spunându-le iudeilor că aceasta era o
chestiune ce ţinea strict de legea lor, nein-
trând sub incidenţa jurisdicţiei sale. Dacă ar
fi fost vorba de vreo nedreptate sau de vreo
faptă rea, atunci s-ar fi cuvenit ca Gallio să-i
sprijine pe iudei, dar în realitate era vorba
doar de o chestiune de cuvinte şi de nume,
asupra legii iudaice. Proconsulul nu a avea
nici o intenţie de a deveni judecător în ase-
menea chestiuni. Prin urmare, a respins ca-
uza iudeilor.
18:17 Unii cred că grecii l-au pedepsit pe

Sostene pentru că 1-a adus pe Pavel înaintea
proconsulului Gallio în cazul unei acuzaţii
atât de nefondate. Când se spune că Gallio
nu a luat în seamă nici unul din aceste lu-
cruri, asta nu înseamnă că nu-1 interesa
Evanghelia, deşi probabil că aşa stăteau
lucrurile. E limpede că nu voia să se implice
în legile şi datinile iudeilor.
18:18 După aceste incidente, Pavel a
rămas la Corint destul de multă vreme.
Poate că în această perioadă a redactat 2 Te-
saloniceni.
Când, în cele din urmă, a părăsit Corin-
tul, împreună cu Priscila şi Acuila, a plecat
cu corabia în Siria, destinaţia finală fiind
Antiohia. Unii comentatori susţin că Pavel
s-a tuns la Chencreea (portul de est al Co-
rintului), în timp ce alţii spun că a fost vorba
de Acuila.72
Unii consideră că maniera în care a fost
făcut jurământul trădează puternicile origini
iudaice, necorespunzând cu maturitatea
spirituală a lui Pavel. Probabil că nu se poate
stabili cu precizie care din cei doi s-a tuns.
18:19, 20 Când corabia a debarcat la
EFES, Priscila şi Acuila au coborât pe uscat
cu scopul de a rămâne acolo. Pavel a profitat
de scurta şedere a vasului în acest port,
pentru a se duce la sinagogă şi a discuta cu
iudeii. Surprinde faptul că aceştia au dorit ca
el să rămână mai multă vreme, dar Pavel nu
a putut să le împlinească dorinţa.
18:21 Corabia trebuia să plece mai de-
parte şi astfel Pavel a promis că se va întoar-
ce la Efes, dacă va voi Dumnezeu, după
celebrarea sărbătorii la Ierusalim.
18:22 Următorul popas al corăbiei a fost
CEZAREEA. De acolo, apostolul s-a dus şi
a salutat biserica din Ierusalim. Apoi s-a
coborât la ANTIOHIA, vizitând pentru
ultima oară această localitate.
Cu aceasta se încheie a doua călătorie
misionară a lui Pavel.
G. A treia călătorie misionară a lui Pavel:
Asia Mică şi Grecia (18:23-21:26)
18:23 După o vizită destul de lungă la
Antiohia, Pavel era acum gata să pornească
într-o nouă călătorie misionară de proporţii,
care este relatată de la versetul 23 din capito-
lul 18 până la 21:16.
Primele regiuni ce aveau să fie vizitate
au fost GALATIA şi FRIGIA. Apostolul a
vizitat bisericile de acolo, una câte una,
întărindu-i pe toţi ucenicii.
18:24-26 Scena se mută acum înapoi Ja
Efes, unde i-am lăsat pe Acuila şi Priscila. în

Faptele Apostolilor

461

această localitate, a sosit un predicator eloc-
vent, pe nume Apolo, care era foarte tare în
Scripturile Vechiului Testament. El era iudeu
din naştere, băştinaş din Alexandria, capitala
Egiptului de nord. Deşi propovăduirea sa era
însoţită de mare putere şi deşi era plin de
râvnă, avea însă unele deficienţe la capitolul
cunoştinţelor despre credinţa creştină. Se pare
că el era bine pregătit cu privire la misiunea
lui loan Botezătorul şi ştia că loan chemase
naţiunea Israel la pocăinţă, ca act pregătitor
pentru venirea lui Mesia. Dar el nu pare să fi
avut cunoştinţă despre botezul creştin sau
despre alte chestiuni legate de doctrina creşti-
nă. Cînd Acuila şi Priscila l-au auzit vor-
bind în sinagogă, şi-au dat seama că are
nevoie să primească învăţături suplimentare
şi astfel l-au luat deoparte şi i-au explicat
calea lui Dumnezeu mai amănunţit. Trebuie
subliniat aici meritul acestui predicator eloc-
vent pentru că s-a lăsat învăţat de un făcător
de corturi şi de soţia acestuia.
18:27,28 Ca urmare a spiritului maleabil
de care a dat dovadă, lăsându-se învăţat,
fraţii din Efes l-au încurajat în dorinţa sa de
a se duce la Corint pentru a propovădui Cu-
vântul. Ba mai mult au redactat şi o scrisoare
de recomandare pe care s-o poarte cu el. Aşa
se face că el a fost de mare ajutor pentru
credincioşii din Corint, răspunzând cu vigoare
argumentelor iudeilor şi arătând că Isus este
cu adevărat Cristosul lui Dumnezeu.
19:1 Când a venit Pavel prima oară la
Efes, le-a promis iudeilor din sinagogăcă,
dacă va voi Dumnezeu, se va întoarce. îm-
plinindu-şi acum această promisiune, el s-a
deplasat din ţinuturile Galileii şi Frigiei,
urmând un traseu pe uscat, traversând regiu-
nea muntoasă şi ajungând la EFES pe coasta
de est a Asiei proconsulare. în acest oraş s-a
întâlnit cu vreo doisprezece bărbaţi care
susţineau că sunt ucenici. Stând de vorbă cu
ei, Pavel a realizat că aceştia nu erau desă-
vârşiţi în cunoştinţele lor creştine, ci, dimpo-
trivă, avea multe lacune şi s-a întrebat dacă
au primit vreodată Duhul Sfânt.
19:2 Prin urmare, Pavel i-a întrebat: „Aţi
primit voi Duhul Sfânt când aţi crezut?"
In versiunea KJV, întrebarea lui Pavel e
redată astfel: „Aţi primit voi Duhul Sfânt de
când aţi crezut?" Desigur, această traducere
introduce ideea greşită, potrivit căreia primi-
rea Duhului Sfânt ar avea loc după primirea
mântuirii.
Gândul care se desprinde din acest verset
nu este acela că primirea Duhului Sfânt ar fi
o lucrare a harului ce urmează mântuirii, căci

de îndată ce păcătosul şi-a pus încrederea în
Mântuitorul, el a primit Duhul Sfânt.
Răspunsul ucenicilor a fost următorul:
„Nici n-am auzit că există Duh Sfânt" sau
cum îl redă versiunea ASV: „Nici măcar nu
am auzit că Duhul Sfânt a fost dat." Din
moment ce aceşti oameni erau ucenici ai lui
loan Botezătorul, aşa cum aflăm din versetul
următor, ei ar fi trebuit să aibă cunoştinţă de-
spre existenţa Duhului Sfânt, din Vechiul
Testament. Nu numai atât, dar loan îşi in-
struise ucenicii cu privire la faptul că Cel care
venea după el avea să-i boteze cu Duhul
Sfânt. Prin urmare, ceea ce nu ştiau ucenicii
aceştia era că Duhul Sfânt fusese dat deja în
Ziua Cincizecimii.
19:3, 4 Când a pus apostolul întrebarea
despre botez, a aflat că oamenii aceştia nu
cunoşteau decât botezul lui loan. Cu alte
cuvinte, cunoştinţele lor se rezumau la con-
vingerea că Mesia era aproape iar ei arătaseră
prin botezul lor că au făcut pregătirile necesa-
re pentru a-L primi ca Rege. Ei nu ştiau că
Cristos murise, fusese îngropat şi înviase din
morţi, înălţându-se la cer, după care fusese
trimis Duhul Sfânt. Pavel le-a explicat toate
aceste lucruri, amintindu-le că atunci când
loan a botezat cu botezul pocăinţei, el i-a
îndemnat să creadă în Cristos Isus.
19:5 Când au auzit ei acest lucru, au fost
botezaţi în numele Domnului Isus. Pe tot
parcursul cărţii Faptelor Apostolilor se pune
accent deosebit pe Domnia lui Isus. Prin
urmare, ucenicii lui loan au fost botezaţi prin
autoritatea Domnului Isus şi ca recunoaştere
publică în viaţa lor că L-au acceptat pe Isus
Cristos ca Domn (Iehova).
19:6,7 Apoi Pavel şi-a pus mâinile peste
ei, aceştia primind Duhul Sfânt. Este a patra
oară în cartea Fapte când ni se spune precis
că Duhul Sfânt a fost dat. Prima oară a fost
în capitolul 2, în ziua Cincizecimii, când au
fost implicaţi mai cu seamă iudei. A doua
oară a fost în Fapte 8, când Duhul a fost dat
samaritenilor, prin punerea mâinilor lui Petru
şi loan. A treia oară a fost la Fapte 10, în casa
unui ne-evreu, Corneliu, din Iopa. Am arătat
anterior că ordinea evenimentelor care au dus
la primirea Duhului Sfânt diferă de la caz la
caz.
Aici la Fapte 19, avem următoarea ordine:
Credinţa.
Rebotezarea.
Punerea mâinilor de către apostol.
Primirea Duhului Sfânt.
Dând Duhul Sfânt ucenicilor lui loan prin
punerea mâinilor lui Pavel, Domnul a preve-

462

Faptele Apostolilor

nit posibilitatea ca mai târziu Pavel să fie
considerat drept inferior lui Petru, lui loan
sau oricărui alt apostol.
Când au primit ucenicii lui loan Duhul
Sfânt ei au vorbit în limbi şi au profeţit.
Asemenea puteri supranaturale au constituit
metoda lui Dumnezeu de a lucra înaintea
redactării Noului Testament. Astăzi ştim că
primim Duhul Sfânt în momentul convertirii,
nu prin semne şi minuni, nici chiar prin
simţăminte, ci prin mărturia Scripturilor din
Noul Testament.
în clipa în care crede cineva în Domnul
Isus Cristos, este umplut cu Duhul Sfânt, este
pecetluit de Duhul Sfânt şi primeşte arvuna
Duhului. De asemenea primeşte ungerea
Duhului şi este botezat în trupul lui Cristos.
Dar asta nu neagă faptul că există crize ulte-
rioare ale Duhului. Nu se poate tăgădui că
Duhul Sfânt vine adesea asupra unor persoa-
ne individuale în modalităţi potrivite cu
suveranitatea Sa, dându-le acestor persoane
puteri speciale pentru misiuni speciale, um-
plându-i de curaj în credinţa lor şi turnând
asupra lor o mare râvnă pentru câştigarea de
suflete pentru Cristos.
19:8 Timp de trei luni Pavel a vizitat
sinagoga din Efes, vorbind cu îndrăzneală,
discutând cu ei şi înduplecându-i despre
lucrurile privitoare la împărăţia lui Dum-
nezeu. Discuţiile apelau la intelectul oameni-
lor, dar „înduplecarea" se referă la apelul
făcut la voinţa lor, în special în legătură cu
credinţa în Isus Cristosul. Subiectul discuţi-
ilor a fost: „Lucrurile privitoare la împă-
răţia lui Dumnezeu." C. E. Stuart dezvoltă
această idee:
A se observa că Pavel nu a predicat Evanghelia împă-
răţiei, căci asta ar fi fost nelalocul ei, din punct de
vedere dispensaţional. Domnul a predicat acest lucru.
Dar subiectul căzuse oarecum pe planul doi, prin
moartea Sa, urmând să fie reluat ulterior (Matei 24:14;
Apo. 14:6, 7). Dar Pavel a discutat despre împărăţia
lui Dumnezeu, căci aceasta există în prezent pe pă-
mânt.7'
19:9, 10 Când unii dintre iudei s-au îm-
pietrit (în intelectul lor), devenind neascultă-
tori (în ce priveşte voinţa lor), când au înce-
put să agite mulţimile împotriva Căii, Pavel
a părăsit sinagoga şi s-a retras împreună cu
ucenicii săi, îndepărtându-se de aceşti iudei.
El i-a dus la şcoala lui Tiranus, unde avea
toată libertatea să predea zilnic. Se crede că
Tiranus era un grec ce ţinea ore de filosofie
sau retorică. Timp de doi ani, apostolul a

făcut ucenici, trimiţându-i apoi să-i înveţe pe
alţii. Urmarea a fost că întreaga provincie a
Asiei a auzit cuvântul Domnului Isus, atât
iudeii, cât şi grecii. Astfel s-a deschis larg o
uşă pentru lucrarea rodnică a lui Pavel, aceas-
ta în pofida numeroşilor adversari pe care îi
avea(l Cor. 16:9).
19:11,12 Ca apostol al lui Isus Cristos,
Pavel avea puterea de a face semne şi mi-
nuni, acestea constituind dovezi ale apostoliei
sale, autentificând mesajul propovăduit de el.
Atât de mare era puterea care se scurgea prin
el, încât până şi batiste sau şorţuri de care se
atingea el erau purtate de bolnavi sau de cei
posedaţi de duhuri rele, care erau vindecaţi.
Se ridică în acest punct întrebarea dacă aceste
minuni pot fi repetate în vremea noastră.
Duhul Sfânt al lui Dumnezeu este suveran şi
deci poate proceda aşa cum voieşte. Dar
trebuie să recunoaştem că asupra apostolilor
şi a delegaţilor lor fuseseră turnate puteri
supranaturale. întrucât în vremea noastră nu
avem apostoli în sensul deplin al cuvântului,
este inutil a se susţine că minunile săvârşite
de apostolii din perioada primară a bisericii
s-au extins până în zilele noastre.
19:13, 14 Ori de câte ori Dumnezeu
lucrează cu putere, Satan se va înfăţişa nu-
maidecât ca să obstrucţioneze şi să se opună.
Pe când Pavel propovăduia şi făcea minuni,
la Efes erau nişte iudei peregrini, care erau
exorcişti. Oamenii aceştia porunceau duhuri-
lor rele (folosind numele Domnului Isus ca
formulă magică) să iasă din oamenii posedaţi.
Faptul că anumiţi iudei aveau realmente
puterea de a scoate demoni a fost recunoscut
chiar de Domnul Isus însuşi (Luca 11:19).
Printre magicienii iudei care practicau în
felul acesta erau cei şapte fii ai lui Sceva.
Omul acesta era un mare preot iudeu, res-
pectiv preot peste douăzeci şi patru de cur-
suri, într-o zi, fiii lui au încercat să scoată un
duh rău dintr-un demonizat, spunând demon-
ului din el: „Vă jur pe Isus, pe care-L pre-
dică Pavel!"
19:15,16 Ei au rostit cuvintele, dar n-au
avut şi puterea care să însoţească aceste
cuvinte, şi astfel demonii nu li s-au supus. De
altfel, răspunsul duhului rău a fost cât se
poate de relevant: „Pe Isus îl cunosc şi pe
Pavel îl ştiu, dar voi cine sunteţi?" F. B.
Meyer face câteva remarci amuzante pe
marginea acestui citat:
Când fiii lui Sceva s-au luat de demon, acesta
s-a luat de ei, spunând cam aşa: „Voi, piticilor şi
liliputanilor, cine sunteţi? Pe Pavel îl cunosc! Dar

Faptele Apostolilor

463

pe voi nu vă cunosc. Niciodată nu am auzit de
voi. Nicicând nu s-a pomenit de numele vostru
în fundul iadului. Nimeni nu vă cunoaşte, nici în
afara hotarelor acestei gropi numită Efes."
Da, asta e întrebarea care mi s-a pus astăzi:
„Te cunoaşte cineva în iad?" Ştiu diavolii despre
noi? Sunt ei timoraţi de noi? Le producem noi un
sentiment de groază? Sau mai degrabă ei sunt cei
ce se iau de noi? Când predicăm duminica sau
când facem misiune pe străzi sau când frecven-
tăm Şcoala Duminicală, diavolul spune: „Nu te
cunosc. Nu merită să-mi irosesc muniţiile cu tine.
Poţi să-ţi continui activitatea nestingherit. Nu voi
risca să supăr iadul, încercând să te opresc."74
Este interesant să observăm distincţia pe
care o face Scriptura între duhul rău (v. 15)
şi omul în care locuia duhul rău (v. 16). în
versetul 15 vorbeşte demonul, dar în versetul
16 chiar demonizatul sare asupra fiilor lui
Sceva, îi biruie, îi despoaie de haine şi-i
vatămă.
19:17 Când s-a răspândit vestea despre
această înfrângere a forţelor Satanei în ţinu-
tul din jur, peste oameni a căzut o mare frică
şi numele Domnului Isus a fost preamărit.
Nu numele lui Pavel a fost slăvit, ci numele
Mântuitorului lui Pavel.
19:18,19 Atât de măreaţă a fost lucrarea
Duhului lui Dumnezeu printre cei ce practi-
cau diverse forme ale artei magiei încât un
mare număr de oameni s-au întors la Cristos,
mârturisindu-şi faptele. După aceasta, au
procedat la o demonstraţie publică a credin-
ţei lor, adunându-şi cărţile de magie şi arzân-
du-le într-un mare foc. Costul iniţial al aces-
tor cărţi a fost probabil de cincizeci de mii
de arginţi. Este greu de stabilit cu precizie
cât ar costa asta în banii noştri actuali —
poate între opt şi zece mii de dolari.
19:20 Această renunţare publică la prac-
ticarea unor îndeletniciri păgâne a făcut ca
Cuvântul Domnului să crească cu multă
putere şi să câştige teren. Poate că dacă şi
creştinii din vremea noastră ar arde cărţile şi
revistele lor fără valoare, Cuvântul ar avea
mai mult câştig de cauză.
19:21 Pe măsură ce se apropia momentul
încheierii lucrării lui Pavel la Efes, el s-a
hotărât să revină la Ierusalim prin Macedo-
nia şi Ahaia, urmând ca apoi să meargă şi la
Roma. Inima lui mereu plină de iubire şi
compasiune căuta întruna centre în care
evanghelia să poată fi sădită şi de la care să
se poată răspândi apoi în jur.
19:22 El i-a trimis pe Timotei şi pe
Erast înaintea lui în Macedonia, urmând ca

el să mai stea un timp în Asia. Probabil că în
această perioadă a redactat 1 Corinteni (res-
pectiv prin anul 56 d.Cr).
19:23-27 Ca urmare a lucrării lui Pavel,
mulţi efeseni s-au întors la Domnul, renun-
ţând la idolii lor. Trezirea spirituală din oraş
a fost atât de răspândită încât a provocat o
recesiune economică în rândul producătorilor
de idoli. Un argintar, cu numele Dimitrie,
se afla printre cei ce fuseseră afectaţi negativ
în afacerile lor. Acest om confecţiona altare
de argint ale zeiţei Diana.75 In calitate de
purtător de cuvânt al breslei sale, Dimitrie
i-a adunat la un loc pe toţi colegii săi meşte-
şugari, încercând să-i determine să treacă la
acţiuni energice. El le-a amintit astfel cum
Pavel reuşise atât de bine să-i convingă pe
mulţi oameni să creadă că zeii făcuţi de
mâna omului nu sunt dumnezei. Apoi el a
dezvăluit adevăratul motiv al îngrijorării
sale, când a afirmat că meseria lor era în
pericol, dar s-a străduit să dea acestei neli-
nişti o turnură religioasă, prefăcându-se că ar
avea o mare reverenţă pentru Diana şi tem-
plul acesteia.
19:28-31 Şedinţa argintarilor s-a trans-
format curând într-o tulburare în masă, în
care a fost implicat întregul oraş. Strigând
„Mare este Diana Efesenilor!", gloata s-a
repezit în teatru (arenă sau coliseum), pu-
nând mâna pe Gaius şi pe Aristarh, doi
dintre însoţitorii lui Pavel în călătoria sa,
având negreşit intenţia de a-i ucide pe aceş-
tia. Pavel însuşi a dorit să intervină şi să se
adreseze mulţimii, dar a fost împiedicat de
ucenici, precum şi de Asiarhi (adică de
oficialii aleşi de oraşe, care, pe cheltuială
proprie, organizau serbări în cinstea zeilor
lor). Aceşti binefăcători civici care se îm-
prieteniseră cu Pavel i-au spus că nu ar fi
deloc înţelept să intre în arenă.
19:32 Dar de data aceasta gloata ieşise
de sub orice control. Mulţi oameni habar nu
aveau de ce se află acolo. Peste tot se auzeau
glasuri contradictorii.
19:33,34 Un iudeu pe nume Alexandru
a căutat să intervină şi să se adreseze mulţi-
mii, negreşit cu intenţia de a-i apăra pe iudei,
ca unii care erau cu totul nevinovaţi în a-
ceastă chestiune. Dar când mulţimea a aflat
că este iudeu, a scos un răcnet şi mai mare
de protest. Preţ de circa două ore oamenii au
strigat „Mare este Diana Efesenilor!"
19:35 în acest moment crucial, mai-
marele cetăţii a reuşit să potolească mulţi-
mea. Cuvântarea lui a fost pe atât de reuşită
pe cât a fost de neîndemânatică. El a spus că

464

Faptele Apostolilor

de fapt efesenii nu au de ce să se teamă. La
urma urmelor, toţi ştiu că Efes a fost rânduit
ca cetate menită să slujească de templu păzi-
tor marei zeiţe Diana. Deşi treisprezece
cetăţi din Asia erau interesate de acest tem-
plu, totuşi clădirea sacră fusese dată în grija
solemnă a efesenilor. De asemenea, lor le
revenea privilegiul de a păzi chipul Dianei,
despre care se credea că ar fi căzut din cer.
19:36-40 Lăsând să se înţeleagă că teme-
liile religiei lor erau trainice şi că nimic nu
putea răsturna cultul închinării zeiţei Diana,
el le-a spus oamenilor că dau dovadă de
nechibzuinţă, făcând atâta tărăboi. Mai ales,
că oamenii împotriva cărora protestau nu
erau vinovaţi de jefuirea templului, nici de
hulă împotriva zeiţei Diana. Dacă Dimitrie şi
meşterii lui aveau motive întemeiate să
aducă plângere, atunci acestea trebuiau
înaintate la tribunalele care le stăteau la
dispoziţie, proconsulii fiind gata să audieze
cazul. Dacă aveau altceva de spus, atunci
exista oricând posibilitatea întrunirii în
condiţiile legale. Dar felul în care s-au strâns
ei acum a fost cel al unor tulburări în masă.
Or, imperiul roman nu privea cu ochi buni
asemenea adunări. Dacă ar fi traşi la răspun-
dere pentru aceste tulburări, n-ar mai putea
să se justifice. în plus, mai-marele cetăţii ştia
că postul său şi probabil chiar viaţa sa erau
în primejdie, dacă ajungea vestea la autorită-
ţile din Roma despre cele întâmplate.
19:41 între timp, gloata s-a mai potolit,
oamenii ducându-se la casele lor.
Un aspect ciudat care nu poate trece neobservat
este faptul că tocmai acţiunea mai-marelui
cetăţii în interesul păstrării ordinii şi legalităţii,
şi nu tulburarea maselor, a fost aceea care a pus
capăt misiunii lui Pavel din acea localitate. Atâta
vreme cât a existat o opoziţie sănătoasă, Pavel a
considerat că are prilejuri minunate de a vesti
Cuvântul lui Dumnezeu la Efes (1 Cor. 16:8,9).
Se pare însă că de îndată ce i s-a acordat protec-
ţia oficialităţilor municipale, Pavel a decis să
părăsească oraşul (Texte selecte).
Cuvântul adunare (v. 32, 39, 41) este
traducerea termenului ekklesia din textul
grec, având sensul de „grupare de oameni
chemată afară" şi care a fost tradus în alte
părţi ale Noului Testament prin biserică.
Numai contextul poate stabili când termenul
se referă la o gloată de păgâni, ca în cazul de
faţă, şi când se referă la adunarea Israelului,
ca la Fapte 7:38 sau la biserica Nou Testa-
mentală.  Termenul  adunare este  însă o

traducere mai exactă a elinului ekklesia decât
biserică. Cuvântul church (adică biserică,
n.tr.) provine dintr-un termen grecesc, cu
sensul de: „aparţinând Domnului" (kuriake,
vezi scoţianul „kirk"). în accepţiunea actua-
lă, biserică se referă, de obicei, la o clădire
folosită în scopuri religioase, acesta fiind
motivul pentru care mulţi creştini preferă
termenul adunare, ce exprimă adevărul
potrivit căruia biserica este un grup de oa-
meni aparte, nu o clădire, nici chiar o confe-
siune.
20:1 Din versetul 1 s-ar părea că aposto-
lul a plecat din Efes direct în Macedonia.
Dar de la 2 Corinteni aflăm că mai întâi el s-
a dus la TROAS. Acolo a găsit o uşă larg
deschisă predicării evangheliei, dar a fost
foarte dornic să-1 vadă pe Tit şi să afle de la
el cum au primit Corintenii prima sa episto-
lă. Negăsindu-1 însă pe Tit la Troas, Pavel a
traversat pe calea apei colţul de nord-vest al
Mării Egee, ajungând în MACEDONIA.
Corabia la bordul căreia a călătorit a ancorat
în mod sigur la NEAPOLIS, după care
apostolul s-a deplasat pe uscat până la oraşul
FILIPI. Pe când se afla în Macedonia,
probabil în Filipi, s-a întâlnit cu Tit, fiind
mult îmbărbătat de veştile aduse de acesta de
la Corint. Probabil că în această perioadă a
scris 2 Corinteni (anul 56 d.Cr.?). (Vezi
2 Cor. 1:8, 9; 2:12-14; 7:5-7).
20:2,3a După ce a slujit un timp în Ma-
cedonia, s-a deplasat spre sud, ajungând în
GRECIA sau AHAIA. Cea mai mare parte
a celor trei luni cât a stat acolo a fost la
CORINT. în această perioadă a redactat el
cartea ROMANI. Unii cred că şi Galateni a
fost scrisă tot în acest timp.
20:3b Iniţial, Pavel intenţionase să plece
direct la la Corint în Siria, traversând Marea
Egee. Dar când a auzit că iudeii complotau
împotriva lui, căutând să-i ia viaţa pe parcur-
sul acestei călătorii, el şi-a modificat planu-
rile, ducându-se, în schimb, din nou spre
nord, trecând prin Macedonia.
20:4 în acest punct ni se face cunoştinţă
cu câţiva din însoţitorii lui Pavel. Se spune
că aceştia l-au însoţit până în Asia, dar noi
ştim că unii din ei s-au dus cu el până la
Roma:
Sopater din Bereea este probabil unul şi
acelaşi cu Sosipater, o rudă a lui Pavel, men-
ţionată la Romani 16:21.
Aristarh din Tesalonica era cât pe aci
să-şi piardă viaţa, în tulburarea de la Efes
(Fapte 19:29). Citim ulterior despre el că a
fost deţinut împreună cu Pavel la Roma

Faptele Apostolilor

465

(Filimon24;Col.4:10).
Secund, originar şi el din Tesalonica, 1-a
însoţit pe Pavel până în Asia, probabil până
la Troas sau Milet.
Gaius din Derbe nu trebuie confundat
cu macedonianul care a fost prins de gloata
de la Efes (Fapte 19:29). Despre un alt Gaius
se spune că a fost locuitor al Corintului,
gazda lui Pavel în acest oraş (Rom. 16:23).
A treia epistolă a lui loan este adreastă unui
bărbat pe nume Gaius, ce locuia, probabil, în
apropiere de Efes. Gaius era un nume foarte
des întâlnit în vremea aceea.
Timotei nu numai că 1-a însoţit pe Pavel
pînă în Asia, dar a fost cu el la Roma, în
timpul primei întemniţări a apostolului acolo.
Ulterior a străbătut alături de Pavel Asia
proconsulară. în a Doua sa Scrisoare către
Timotei, Pavel îşi exprimă dorinţa de a-1
revedea pe Timotei, dar nu ştim dacă această
dorinţa i s-a împlinit.
Tihic, originar din Asia Mică, 1-a însoţit,
probabil, pe apostol până în Milet. Mai
târziu el i s-a alăturat din nou apostolului
Pavel la Roma, unde citim că a lucrat cot la
cot cu el, precum şi în timpul celei de-a doua
întemniţări a lui Pavel.
Trofim pare să fi fost un neevreu, care
locuia la Efes, în Asia Mică. El 1-a însoţit pe
Pavel până la Ierusalim şi, fără să vrea, a
aflat cauza arestării sale. Este menţionat şi la
2 Timotei 4:20.
20:5, 6 Se pare că aceşti şapte fraţi enu-
meraţi mai sus s-au dus înaintea lui Pavel la
Troas, în timp ce apostolul împreună cu
Luca au vizitat FILIPI. (Noi credem că
Luca a fost în compania lui Pavel datorită
redării faptelor la persoana întâi plural, în
versetul 5, 6 ş.a.m.d.) După zilele Azimilor
(Pâinii nedospite), sau Paştelui, Pavel şi
Luca au călătorit la bordul unei corăbii din
Macedonia la TROAS, călătorie ce în mod
normal nu ar fi durat cinci zile. Nu ni se
explică motivul întârzierii.
20:7-9 Comparând versetul 6 cu 7, sun-
tem înclinaţi să credem că apostolul a rămas
în mod intenţionat la Troas timp de şapte
zile pentru a putea participa la frângerea
pâinii în Ziua Domnului. Reiese clar din
versetul 7 că creştinii aveau obiceiul să se
adune laolaltă în prima zi a săptămânii
pentru a serba Cina Domnului.
Nu trebuie să ne mire faptul că Pavel a
vorbit până Ia miezul nopţii. Când tempera-
tura spirituală a bisericii este ridicată, Duhul
lui Dumnezeu are libertatea să lucreze fără
opreliştile create de ceasornice. Pe măsură ce

se scurgeau ceasurile nopţii, atmosfera din
încăperea de sus s-a încins. Poate că prezenţa
multor felinare a contribuit la aerul stătut din
încăpere, precum şi numărul mare de oameni
înţesaţi în ea. Un tânăr, cu numele Eutih,
care stătea în deschizătura ferestrei, a ador-
mit şi a căzut de la etajul doi, decedând.
20:10 Dar Pavel s-a coborât şi s-a
întins peste trupul neînsufleţit al tânărului,
cum făceau profeţii de demult. Apoi i-a
informat pe cei din jurul lui că nu trebuie să
se agite, deoarece Eutih era viu. S-ar putea
deduce din cuvintele lui Pavel că îngrijorarea
lor nu-şi avea locul, întrucât tânărul nu
murise; viaţa lui — sau sufletul lui — era
încă în el. Dar din versetul 9 rezultă clar că
tânărul murise cu adevărat. Exersând puterea
acordată unui apostol, Pavel 1-a readus în
mod miraculos pe tânăr la viaţă.
20:11, 12 Când s-a întors Pavel în odaia
de sus, a participat la frângerea pâinii (v. 11),
adică au ţinut Cina Domnului — motivul
strângerii lor (v. 7). Apoi au luat împreună
masa obişnuită, probabil ceea ce s-a numit
agape, adică „o agapă" sau a masă a iubirii.
Această masă servită în cadrul cald al părtă-
şiei creştine urma de obicei Cinei Domnului
în perioada primară a bisericii, dar pe par-
curs s-au ivit abateri de la caracterul ei iniţial
curat (1 Cor. 11:20-22), ceea ce a dus la
abandonarea ei ulterioară.
După această întrunire de neuitat, de o
noapte întreagă, apostolul şi-a luat rămas bun
de la credincioşii din Troas.
20:13-15 Pavel a plecat de la Troas pe
jos, străbătând cei 32 de kilometri ce:l des-
părţeau de ASOS, peste promontoriu. însoţi-
torii săi au ocolit promontoriul, la bordul
unei corăbii, întâlnindu-se cu Pavel în partea
de sud, punct în care acesta a urcat la bordul
corăbiei. Poate că Pavel a dorit să aibă un
timp de singurătate şi de meditaţie la Cuvân-
tul lui Dumnezeu.
Continuându-şi călătoria la bordul unei
corăbii, ei s-au deplasat de-a lungul coastei
de vest a Asiei Mici, ajungând mai întâi la
MITILENE, oraşul cel mai mare de pe
insula LESBOS. In noaptea următoare se
pare că au ancorat în apropiere de insula
CHIOS. După încă o zi de drum au ajuns pe
insula SAMOS, oprindu-se la TROGHILI-
OM (Trogyllium). în cele din urmă, călă-
torii au tras la MILET, port situat pe coasta
de sud-est a Asiei Mici, la 58 de kilometri
sud de Efes.
20:16 în mod intenţionat Pavel a ocolit
Efesul, deoarece se temea că o vizită în acest

466

Faptele Apostolilor

oraş i-ar lua prea mult timp. Or, apostolul se
grăbea să ajungă la Ierusalim de ziua Cinci-
zecimii.
20:17 Coborând pe uscat la Milet, Pavel
a trimis vorbă bătrânilor din Efes, rugându-i
să vină pentru a sta de vorbă cu el. Fără
îndoială că a trecut un timp destul de mare
până când a ajuns mesajul lui Pavel la pres-
biterii bisericii, după care drumul acestora
spre sud iarăşi va fi durat destul de multă
vreme. Dar efortul lor a fost răsplătit din plin
de mesajul minunat pe care l-au auzit de pe
buzele marelui apostol. In el găsim un por-
tret de mare preţ al slujitorului ideal al Dom-
nului Isus Cristos. Desluşim astfel trăsăturile
unui om devotat cu trup şi suflet Mântuitoru-
lui, pătruns de un veritabil fanatism. îl
vedem pe acest slujitor ideal muncind cu
râvnă, la timp şi nelatimp. Neobosit, neînfri-
cat, neînvins; marcat de o autentică smere-
nie; gata de orice jertfă, oricât de mare.
Misiunea lui este urmarea unei profunde
lucrări săvârşite în sufletul său. El este pă-
truns de o îndrăzneală sfântă, de un spirit
neînfricat. Lui nu-i pasă dacă trăieşte sau
moare. Ceea ce contează este să se facă voia
lui Dumnezeu iar oamenii să audă evanghe-
lia, în tot ce face, acest slujitor ideal al lui
Mântuitorului este total lipsit de egoism, gata
oricând mai degrabă să dea, decât să pri-
mească. El nu se lasă doborât de greutăţile
ce se ivesc pe parcurs. Şi, în fine, slujitorul
ideal practică ceea ce predică.
20:18, 19 Apostolul le-a amintit bătrâ-
nilor din Efes de modul în care a trăit apos-
tolul cât s-a aflat în mijlocul lor. Din prima
zi când a păşit în Asia, şi tot timpul cât s-a
aflat acolo, L-a slujit pe Domnul cu smere-
nie adevărată şi cu lepădare de sine. în
legătură cu misiunea lui, sistemul emotiv al
lui Pavel a fost supus tot timpul la un mare
stres. A vărsat multe lacrimi de durere şi a
avut parte de multe încercări. Mai tot timpul
a suferit prigoane, ca urmare a urzelilor
iudeilor. Dar, în pofida tuturor acestor îm-
prejurări ostile, misiunea lui a fost caracteri-
zată de îndrăzneală, apostolul continuându-şi
neobosit şi neînfricat lucrarea încununată de
succes.
20:20, 21 Pavel nu le-a ascuns Efeseni-
lor nici un lucru care le-ar fi putut fi de folos
spiritual. Mai degrabă, i-a învăţat în mod
public şi din casă în casă, constrâns de dra-
gostea lui Cristos. Metoda de lucru a lui
Pavel nu a constat din programarea la inter-
vale regulate a unor şedinţe de lucru, ci
profitarea de orice prilej care s-a ivit de a-i

îmbărbăta şi a-i ridica pe treptele maturităţii
pe credincioşi. Fără să facă vreo discriminare
bazată pe naţionalitate sau religie, el a predi-
cat necesitatea pocăinţei faţă de Dumnezeu
şi a credinţei în Domnul nostru Isus Cris-
tos — două elemente esenţiale din mesajul
şi conţinutul evangheliei. Pocăinţa şi cre-
dinţa nu lipsesc din nici un caz de convertire
veritabilă, ele fiind cele două feţe ale mone-
dei evangheliei. Căci dacă nu se pocăieşte
cineva cu adevărat, nu va putea avea credinţă
mântuitoare. Pe de altă parte, pocăinţa nu ar
fi de nici un folos, dacă nu ar fi urmată de
credinţa în Fiul lui Dumnezeu. Pocăinţa
înseamnă a face stânga-împrejur. Este actul
prin care păcătosul face o cotitură radicală,
de o sută optzeci de grade, în viaţa sa, recu-
noscând că este pierdut şi plecându-se în faţa
verdictului pronunţat de Dumnezeu asupra
vinovăţiei sale. Credinţa înseamnă a te
preda cu toată fiinţa ta lui Isus Cristos ca
Domn şi Mântuitor al tău.
în multe locuri din Noul Testament cre-
dinţa pare să fie singura condiţie necesară
mântuirii. Dar credinţa presupune pocăinţă.
Cum ar putea să-L accepte cineva pe Isus
Cristos ca Mântuitor, dacă nu devine mai
întâi conştient de faptul că are nevoie de un
Mântuitor? Această concluzie, care i se înti-
păreşte în cuget, sub impulsul lucrării de
convingere a Duhului Sfânt, se. numeşte
pocăinţă.
20:22, 23 După ce a făcut o trecere în
revistă a modului său de vieţuire printre
efeseni, apostolul îşi îndreaptă acum privirile
spre suferinţele care se prefigurează la ori-
zont. Pavel se simte constrâns în duhul său
să meargă la Ierusalim. Este un sentiment
lăuntric de constrângere, de care nu poate
scăpa. Deşi nu ştia exact ce întorsătură vor
lua evenimentele la Ierusalim, de un lucru
era convins că lanţurile şi necazurile nu vor
lipsi din viaţa lui. Duhul Sfânt îl conştienti-
zase de acest lucru în fiecare cetate, proba-
bil prin intermediul lucrării profeţilor sau
poate că prin modul misterios şi lăuntric de
comunicare a cunoştinţelor divine.
20:24 în lumina acestor perspective,
apostolul nu mai consideră viaţa lui ca ceva
la care trebuie să ţină cu orice preţ. Mai
degrabă el este animat de dorinţa de nestră-
mutat de a asculta de Dumnezeu şi a-I fi pe
plac. Procedând astfel, el va fi chemat în cele
din urmă să-şi dea viaţa — chemare la care
apostolul este pe deplin pregătit s-o onoreze,
având în vedere faptul că nici o jertfă pe care
ar putea-o aduce nu ar putea fi prea mare

Faptele Apostolilor

467

pentru Cel care a murit pentru el. Tot ce
conta acum era să sfârşească alergarea şi sa-
şi încheie cu bine misiunea pe care a primit-
o de la Domnul Isus, de a vesti Evanghelia
harului lui Dumnezeu. Nici un titlu nu ar
putea exprima mai adecvat vestea bună pe
care o propovăduia Pavel: evanghelia haru-
lui lui Dumnezeu — mesajul electrizant
potrivit căruia, prin jertfa Domnului Isus de
la Calvar, Dumnezeu este gata să-şi reverse
harul Său, bunovăinţa Sa peste păcătoşii
vinovaţi, care nu meritau acest har, ci erau
vrednici doar de iad. Acest mesaj al evan-
gheliei harului lui Dumnezeu ne spune cum
dragostea Fiului lui Dumnezeu s-a pogorât
din gloriile cerului cerurilor, pentru a suferi,
a-Şi vărsa Sângele şi a muri pe crucea Gol-
gotei, pentru ca cei care cred în El să poată
primi iertarea păcatelor şi viaţa veşnică.
20:25-27 Pavel era sigur că nu-i va mai
vedea pe preaiubiţii lui fraţi Efeseni pe acest
pământ, dar se despărţea de ei cu conştiinţa
curată, ştiind că nu le-a ascuns nimic, ci le-a
făcut cunoscut tot planul lui Dumnezeu,
instruindu-i nu numai în elementele de bază
ale evangheliei, ci şi în toate adevărurile de
importanţă vitală pentru trăirea unei vieţi
evlavioase înaintea lui Dumnezeu.
20:28 Şi din moment ce nu avea să-i mai
vadă pe pământ, Pavel le încredinţează pres-
biterilor din Efes un mesaj solemn, ca aceştia
să ia seama mai întâi la propria lor stare
spirituală, întrucât dacă ei înşişi nu trăiesc în
părtăşie cu Domnul, nu pot pretinde să fie
îndrumători spirituali în biserică.
Funcţia lor de bătrâni ai bisericii (sau
presbiteri) constă din a lua seama... la toată
turma în care Duhul Sfânt i-a pus să fie
supraveghetori. Cum am arătat anterior,
supraveghetorii în Noul Testament sunt
numiţi şi episcopi, bătrâni sau presbiteri. Pe
aceştia îi face supraveghetori Duhul Sfânt,
ei trebuind să fie recunoscuţi ca atare de
credincioşii în mijlocul cărora lucrează cu
toată râvna.
Printre alte lucruri, lor le revine şi sarcina
de a păstori biserica lui Dumnezeu. Impor-
tanţa acestei sarcini solemne reiese din
cuvintele care urmează: pe care a câştigat-o
cu însuşi sîngele Său. Această ultimă pro-
poziţie a provocat intense dezbateri şi deza-
corduri în rândurile cercetătorilor Bibliei,
bazate pe dificultatea felului cum este redat
textul. Astfel, se afirmă despre Dumnezeu
(subiectul propoziţiei, n.tr.) că Şi-a vărsat
sângele. Or, se ştie că Dumnezeu este Spirit
(Duh). De asemenea, se ştie că Domnul Isus

a fost Cel care Şi-a vărsat sângele şi deşi
Isus este Dumnezeu, nicăieri nu se afirmă în
Biblie că Dumnezeu ar fi sângerat sau ar fi
murit.
Majoritatea manuscriselor redau textul în
cauză astfel: „biserica Domnului şi Dumne-
zeului, pe care El a cumpărat-o cu propriul
Său sânge," desemnând, după câte se pare,
Persoana Dumnezeirii (Domnul Isus) care
realmente Şi-a vărsat sângele.
Poate că J. N. Darby se apropie cel mai
mult de sensul corect al pasajului în cauză
prin modul în care îl redă în traducerea de
către el a Noului Testament: „Adunarea lui
Dumnezeu, pe care El a cumpărat-o cu sân-
gele Celui al Său." Aici Dumnezeu este
înfăţişat ca Cel care a cumpărat biserica, dar
cu sângele propriului Său Fiu, binecuvântatul
Domn Isus.
20:29, 30 Pavel era pe deplin conştient
de faptul că după plecarea sa, biserica avea
să fie atacată din afară şi dinăuntru. învăţă-
torii falşi, lupi în piei de oi, se vor năpusti
asupra turmei, muşcând-o fără milă. Din
sânul comunităţii de creştini se vor ridica
oameni ahtiaţi după posturi de conducere,
care vor rosti denaturări ale adevărului,
încercând şă-i atragă pe ucenici după ei.
20:31 în vederea acestor pericole imi-
nente, bătrânii trebuie să fie cu ochii în
patru, amintindu-şi mereu că timp de trei ani
apostolul i-a avertizat zi şi noapte, cu la-
crimi.
20:32 Aici se reliefează marea ingeniozi-
tate şi meritul deosebit al lui Pavel de a fi
ştiut să-i încredinţeze pe presbiterii efeseni
lui Dumnezeu şi cuvântului harului Său.
Observaţi că nu i-a încredinţat în mâna altor
conducători religioşi sau în mâna unor presu-
puşi succesori ai apostolilor, ci i-a încredin-
ţat lui Dumnezeu şi Bibliei. Este o mărturie
elocventă a suficienţei Scripturii, cuvântului
inspirat al lui Dumnezeu. Scripturile sunt
acelea care pot să-i zidească pe credincioşi şi
să le dea o moştenire printre toţi cei sfinţiţi.
20:33-35 In încheierea mesajului său,
Apostolul Pavel le oferă din nou presbiterilor
pilda vieţii şi misiunii sale. El putea spune
cu toată sinceritatea că nu a lăcomit la argin-
tul sau aurul sau hainele nimănui. Nu speran-
ţa unor câştiguri financiare 1-a determinat pe
Apostolul Pavel să desfăşoare lucrarea sa
pentru Domnul. în general, el a fost sărac,
din punct de vedere material, dar bogat faţă
de Dumnezeu. întinzând mâinile către ei, el
le-a amintit că aceste mâini au lucrat pentru
acoperirea nevoilor sale proprii şi ale acelora

468

Faptele Apostolilor

care au fost cu el. Dar Pavel nu s-a oprit aici,
ci a muncit din greu, în confecţionarea de
corturi, pentru a putea să-i ajute pe cei slabi
— fie bolnavi fizic, fie sufleteşte, ca unii
care aveau scrupule morale, fie slabi în cele
spirituale. Presbiterii trebuie să-şi aducă
aminte de acest lucru şi în toate lucrurile să
caute binele altora, neuitând cuvintele Dom-
nului Isus: „...este mâi ferice să dai, decât
să primeşti." Interesant este că aceste cuvin-
te nu apar în nici una din Evanghelii. E drept
că ele reprezintă chintesenţa celor mai multe
din învăţăturile Sale, dar aici sunt redate ca
un adaos inspirat la Cuvintele Sale din Evan-
ghelii.
20:36-38 La încheierea mesajului său,
Pavel a îngenunchiat şi s-a rugat împreu-
nă cu bătrânii, care au fost cuprinşi de o
adâncă întristare. Ei şi-au manifestat afecţiu-
nea pentru preaiubitul apostol, căzând pe
grumazul lui şi sărutându-1. Ceea ce i-a
întristat cel mai mult a fost declaraţia sa că
nu-i vor mai vedea faţa. Cu inima împovăra-
tă de durere, ei l-au însoţit până la corabia cu
care urma să plece apostolul spre Ierusalim.
21: l-4a După această despărţire plină de
duioşie şi afecţiune ce a avut loc la Milet,
Pavel şi însoţitorii săi au călătorit cu corabia
până la COS, unde au înoptat. A doua zi, au
continuat spre sud-est, spre insula RODOS.
Apoi, din punctul de nord-est al insulei au
mers mai departe până în PATARA, port
maritim al localităţii Lycia, situată pe coasta
de sud a Asiei Mici. La Patara s-au îmbar-
cat pe o altă corabie, ce mergea spre Feni-
cia, situată pe coasta maritimă a Siriei,
printre ale cărei oraşe principale era şi ceta-
tea Tir. Continuându-şi voiajul spre sud-est,
traversând Marea Mediterană, au ocolit pe la
sud insula Cipru, lăsând-o în stânga. Primul
port la care au ancorat pe teritoriul Palestinei
au fost TIR. întrucât corabia urma să fie
descărcată acolo, Pavel şi cu ceilalţi au
căutat credincioşii creştini din localitate şi au
stat cu ei şapte zile.
21:4b în acest timp ucenicii aceştia i-au
spus Iui Pavel prin Duhul să nu se ducă la
Ierusalim — ceea ce ne pune în faţa unei
întrebări care persistă de foarte multă vreme,
anume dacă Pavel a dat dovadă de neascul-
tare, greşind cu voia, prin faptul că s-a dus Ia
Ierusalim. Cu alte cuvinte, dacă nu cumva
a fost nereceptiv la gândul Domnului sau,
dimpotrivă, dacă realmente el s-a conformat
voii lui Dumnezeu, suindu-se la Ierusalim. O
primă lectură a celei de-a doua părţi a verse-
tului 4 ne-ar putea conduce la concluzia că

apostolul a procedat îndărătnic, sfidând voia
Duhului. Dar o a doua lectură, mai atentă, a
textului menţionat ne dezvăluie faptul că
Pavel nu ştia că aceste avertismente au fost
exprimate prin Duhul. Luca, în stilul său
caracteristic, de istoric, îşi informează citito-
rii că sfatul dat de ucenicii din Tir a fost
inspirat de Duhul, dar nu afirmă că apostolul
ar fi fost conştient de veridicitatea acestui
sfat. Mai degrabă, se pare că Pavel a văzut
în sfatul prietenilor săi o încercare de a-1
salva de la suferinţe fizice sau chiar de la
moarte. Or, în dragostea sa pentru fraţii săi
de neam, iudeii, apostolul nu a considerat
bunăstarea sa fizică drept un argument sufi-
cient de puternic pentru a-1 abate din drum.
21:5, 6 La sfârşitul celor şapte zile, cre-
dincioşii din Tir au ieşit cu mic cu mare să-i
petreacă pe misionari, până la corabia pe
care urmau să se îmbarce, demonstrând
astfel cât se poate de grăitor iubirea creştină
de care erau animaţi. După un timp de rugă-
ciune, luându-şi rămas bun unii de la alţii, a
sosit vremea ca vasul să se desprindă de la
ţărm iar credincioşii din Tir s-au întors
acasă.
21:7 Popasul următor a fost la PTOLE-
MAIS—port maritim, numit astfel în amin-
tirea lui Ptolomeu, situat la circa 40 de kilo-
metri de Tir, cunoscut astăzi sub denumirea
de Akko (Acru), în apropiere de Haifa. Acest
popas de o zi le-a permis slujitorilor Domnu-
lui să-şi viziteze fraţii creştini din partea
locului.
21:8 A doua zi au parcurs ultima parte a
călătoriei lor, ajungând, după alţi 48 de kilo-
metri la CEZAREEA—localitate situată în
Câmpia Şaron. Aici misionarii au fost găz-
duiţi în casa lui Filip evanghelistul (care nu
trebuie confundat cu apostolul Filip). Acest
Filip este cel care a fost ales diacon de
biserica de la Ierusalim şi care a dus evan-
ghelia în Samaria. în urma învăţăturilor sale
a fost mântuit eunucul etiopian.
21:9 Filip avea patru fiice fecioare care
proroceau — adică fuseseră dăruite de
Duhul Sfânt să primească mesaje direct de la
Domnul şi să le transmită altora. Unii au
dedus din acest verset că le este îngăduit
femeilor să predice şi să predea în cadrul
bisericii. Dar, întrucât // se interzice în mod
expres femeilor să predea, să vorbească sau
să exercite autoritate asupra bărbaţilor în
adunare (vezi 1 Cor. 14:34,35; 1 Tim. 2:11,
12), singura concluzie pe care o putem trage
este că misiunea profetică a acestor patru
fiice fecioare s-a desfăşurat în cadrul fami-

Faptele Apostolilor

469

liei sau al altor întruniri în afara celor din
biserică.
21:10, 11 în timpul şederii lui Pavel la
Cezareea, un proroc, numit Agab, s-a
coborât din Iudeea. Este acelaşi profet care
a venit din Ierusalim la Antiohia, prezicând
că va urma o perioadă de foamete, care a
avut loc în timpul domniei împăratului ro-
man Claudius (Fapte 11:28). Aici, în textul
de faţă, Agab a luat cureaua lui Pavel şi şi-a
legat mâinile şi picioarele cu ea. Prin acest
gest dramatic, urmând pilda predecesorilor
săi, profetul a transpus în viaţă mesajul său.
Apoi a tălmăcit mesajul acestei lecţii prac-
tice. Aşa cum şi-a legat el mâinile şi picioa-
rele, iudeii din Ierusalim îi vor lega lui Pavel
mâinile şi picioarele, dându-1 în mâna autori-
tăţilor neevreieşti. Slujirea lui Pavel în folo-
sul iudeilor (simbolizată prin cureaua sa)
avea să conducă la prinderea sa de către
aceşti iudei.
21:12-14 Când au auzit însoţitorii lui
Pavel şi creştinii din Cezareea acest lucru, au
stăruit pe lângă apostol să nu se ducă la
Ierusalim. Deşi Pavel a considerat că nu
poate da ascultare îngrijorării lor, lacrimile
vărsate de aceşti credincioşi pentru el l-au
mişcat profund, producându-i durere în
inimă. Putea el oare să permită ca teama de
lanţuri şi de închisoare să-1 oprească de la
ceea ce considera el drept împlinirea voii lui
Dumnezeu? Mai degrabă, el a ţinut să le
precizeze că este gata nu numai să fie legat,
ci şi să moară la Ierusalim pentru numele
Domnului Isus. Şi astfel toate argumentele
lor nu au folosit la nimic, Pavel fiind hotărât
să meargă la Ierusalim. Prin urmare, ei au
spus: „Facă-se voia Domnului!"
E greu de conceput că aceste cuvinte de
rămas bun, rostite de Pavel, ar fi purces de
pe buzele unui om conştient că nu ascultă de
călăuzirea Duhului Sfânt. Ştim că ucenicii
din Tir i-au spus, prin Duhul, să nu se ducă
la Ierusalim (v. 4). Dar ştia oare Pavel că
aceştia au vorbit prin Duhul? Şi apoi, nu
reiese oare clar din textele următoare că
Domnul a aprobat călătoria făcută de Pavel
la Ierusalim, când a afirmat la 23:11: „în-
drăzneşte, Pavel, căci după cum ai adus
mărturie despre cele privitoare la Mine în
Ierusalim, aşa trebuie să aduci mărturie şi în
Roma"? Două lucruri sunt clare: Mai întâi,
Pavel nu a considerat siguranţa persoanei
sale ca fiind argumentul principal al slujirii
Domnului. în al doilea rând, Domnul Şi-a
pus amprenta suverană peste toate aceste
evenimente, imprimându-le un curs spre

slava Sa.
21:15,16 Călătoria pe uscat de peste 80
de kilometri de la Cezareea la Ierusalim se
făcea în vremea aceea cu mijloace de trans-
port anevoioase. Rândurile însoţitorilor apos-
tolilor s-au îngroşat prin alăturarea unor
ucenici din Cezareea şi a unui frate creştin
pe nume Mnason. Originar din Cipru, el
fusese unul din primii creştini pe această
insulă. Acum locuia la Ierusalim, unde a
avut privilegiul de a-i găzdui pe apostol şi pe
însoţitorii acestuia în ultima sa vizită la
Ierusalim.
Călătoriile misionare ale lui Pavel se
încheie odată cu sosirea sa la Ierusalim.
Restul Cărţii Fapte se ocupă de arestarea sa,
procesul ce a urmat, apoi călătoria la Roma,
noul proces intentat acolo şi întemniţarea sa
în capitala imperiului roman.
21:17, 18 La sosirea sa în Ierusalim,
apostolul şi prietenii lui au fost primiţi cu
căldură de fraţi. A doua zi a fost convocată
o întâlnire cu Iacov şi toţi bătrânii. Nu
putem şti despre care Iacov este vorba aici.
Ar putea fi Iacov fratele Domnului, Iacov
fiul lui Alfeu sau o altă persoană cu acest
nume. Varianta cea mai plauzibilă este
prima.
21:19,20a Pavel a luat primul cuvântul,
istorisind în amănunt ce a făcut Dumnezeu
printre Neamuri prin slujba lui — fapt care
a produs o mare bucurie în rândul fraţilor.
21:20b-22 Dar fraţii iudei au fost plini de
îngrijorare, având în vedere vestea care le
ajunsese la urechi, potrivit căreia apostolul
Pavel ar fi predicat şi predat oamenilor învă-
ţături îndreptate împotriva lui Moise şi a
legii. Or, asta prevestea mari necazuri la
Ierusalim.
învinuirea concretă ce i s-a adus lui
Pavel a fost că i-ar fi învăţat pe toţi iudeii
din străinătate să-1 dea uitării pe Moise,
spunându-le să nu facă circumcizie copiilor
şi să nu umble potrivit cu datinile iudaice,
întrebarea care se pune este: a predat Pavel
o asemenea învăţătură, sau nu?
într-adevăr, el a propovăduit că Cristos
este sfârşitul legii pentru neprihănire în cazul
tuturor celor care cred. De asemenea, a
predat că de la apariţia credinţei creştine,
iudeii credincioşi nu se mai află sub inci-
denţa legii lui Moise şi că dacă primeşte
cineva circumcizia ca mijloc de dobândire a
mântuirii, atunci acea persoană se separă de
mântuirea care este în Cristos Isus. De ase-
menea, a propovăduit că o atare revenire la
tiparele şi umbrele legii, după apariţia lui

470

Faptele Apostolilor

Cristos, constituia o dezonoare la adresa lui
Cristos. Având în vedere toate acestea, nu e
prea greu să înţelegem de ce îl priveau iudeii
aşa cum îl priveau.
21:23,24 Dar fraţii iudei de la Ierusalim
au avut un plan, care, sperau ei, putea să
aplaneze diferendele cu concetăţenii lor —
mântuiţi şi nemântuiţi. Astfel, ei i-au propus
lui Pavel să depună un jurământ iudeu.
Patru bărbaţi îşi asumaseră deja acest
jurământ, urmând prescripţiile sale. Prin
urmare, Pavel să li se alăture acestora, să se
purifice alături de ei şi să le plătească spe-
zele. Iată ce are F. W. Grant de spus în
această privinţă:
Să-i ia pe aceşti patru oameni, care, fiind credin-
cioşi ca şi el, nu se puteau lega cu jurământul de
nazireu, şi să se înfăţişeze alături de ei în tem-
plu, purificat, asumându-şi toate cheltuielile
legate de îndeplinirea procedurii—toate acestea
facându-se în mod public, pentru ca toţi să poată
vedea limpede raporturile sale faţă de lege.76
Nu ştim în ce anume consta acest jură-
mânt, detaliile fiind învăluite în mister. Tot
ce trebuie să ştim este că era un jurământ
iudaic şi că dacă iudeii l-ar fi văzut pe Pavel
îndeplinind ritualul asociat cu acest jură-
mânt, ar fi putut să-şi dea seama fără echivoc
că nu s-a îndepărtat de legea lui Moise, ci ar
constitui un semn sigur pentru iudei că
apostolul a păzit legea.
Acţiunea de asumare de către Pavel a
jurământului iudaic a fost deopotrivă elogia-
tă şi criticată. Cei din tabăra apărătorilor
susţin că el nu a făcut altceva decât să pună
în practică principiul său călăuzitor, potrivit
căruia el s-a făcut totul pentru toţi oamenii,
numai ca să-i poată câştiga, dacă se poate, pe
unii (1 Cor. 9:19-23). Pe de altă parte, Pavel
a fost criticat de alţii pentru că ar fi mers
prea departe în eforturile sale conciliante faţă
de iudei, creând astfel impresia că se află
încă sub lege. Cu alte cuvinte, Pavel a fost
acuzat de inconsecvenţă faţa de convingerea
exprimată de el anterior că credinciosul nu
se află sub incidenţa legii, nici în ce priveşte
mântuirea, nici conduita sa în viaţă (Gal. 1 şi
2). Noi tindem să dăm crezare acestei critici,
exprimându-ne în acelaşi timp convingerea
că trebuie să fim cu băgare de seamă când
judecăm motivaţiile care au stat la baza
acţiunilor apostolilor.
21:25 Fraţii de la Ierusalim l-au sfătuit
pe Pavel că nu trebuie impuse nici un fel de
reguli asupra credincioşilor dintre Neamuri,
în afară de cele propuse de conciliul de la

Ierusalim, şi anume că Neamurile trebuie
să se abţină de la lucrurile închinate idolilor,
de la consumul sângelui, al animalelor su-
grumate şi să se ferească de desfrânare
(imoralitate sexuală).
21:26 Paşii pe care i-a făcut Pavel în
continuare nu ne sunt lămuriţi nouă, celor
din vremea noastră. Mulţi comentatori cred
că aici este vorba de jurământul de nazireu.
Dar chiar dacă aşa ar sta lucrurile, tot nu
înţelegem semnificaţia şi succesiunea etape-
lor din cadrul ceremoniei, aşa cum sunt ele
descrise în această secţiune.
H. Arestarea şi procesul lui Pavel
(21:27-26:32)
21:27-29 Către sfârşitul celor şapte zile
ale jurământului, s-a dovedit că toate efortu-
rile depuse de Pavel pentru pacificarea iude-
ilor au fost în zadar. Când unii dintre iudeii
necredincioşi, proveniţi din Asia proconsula-
ră, l-au văzut în templu, au incitat o gloată
de oameni împotriva lui. Nu numai că l-au
învinuit că predă învăţături contrare poporu-
lui iudeu şi legii, dar l-au acuzat şi de profa-
narea templului, prin faptul că a introdus în
curţile sale nişte neevrei. Ce s-a întâmplat în
realitate? Anterior ei l-au văzut pe apostolul
Pavel în compania lui Trofim în cetatea
Ierusalim. Or, Trofim era un convertit ne-
evreu de la Efes. Văzându-i împreună, ei au
presupus că Pavel 1-a introdus pe prietenul
său neevreu în curţile interioare ale templu-
lui.
21:30-35 Deşi învinuirea era, evident,
lipsită de temei, ea şi-a atins totuşi scopul,
căci toată cetatea s-a tulburat. Gloata 1-a
prins pe Pavel şi 1-a târât în zona templului,
închizând porţile curţilor interioare în urma
lor. Pe când se pregăteau să-1 omoare, vestea
despre cele întâmplate a ajuns la urechile
chiliarhului — un fel de comandant militar
peste garnizoana Antoniei. Acesta a venit
degrabă cu câţiva ostaşi şi 1-a smuls pe Pavel
din mâinile gloatei înfuriate legându-1 cu
două lanţuri şi întrebându-1 cine este şi ce a
făcut. Numai că gloata era într-o stare de
totală incoerenţă şi nedumerire. Unii strigau
un lucru, alţii altul. Frustrat, ofiţerul a porun-
cit soldaţilor să-1 ducă pe deţinut la cazarmă,
pentru ca să poată întreprinde cercetări
menite să elucideze identitatea sa şi natura
împrejurărilor cu care era confruntat. Dar
chiar şi în aceste condiţii, gloata s-a năpustit
cu atâta forţă, încât Pavel a trebuit să fie
purtat pe sus de ostaşii care au urcat scările.
21:36 In acest timp, ei au auzit mulţimea

Faptele Apostolilor

471

strigând cuvinte pe care unii dintre ei le-au
mai auzit probabil şi cu o altă ocazie: „La
moarte cu el!"
21:37-39 Pe când se pregăteau să-1 intro-
ducă pe Pavel în cazarmă, apostolul i-a cerut
ofiţerului permisiunea de a spune câteva
cuvinte. Ofiţerul s-a mirat când 1-a auzit pe
Pavel vorbind în limba greacă, întrucât avu-
sese impresia că a arestat un egiptean care
pornise o răscoală, situându-se în fruntea a
patru mii de oameni, numiţi asasini, cu care
s-a dus în pustiu. Imediat Pavel 1-a asigurat
că este iudeu din cetatea Tars, din Cilicia.
Prin urmare, nu era cetăţeanul unei cetăţi
oarecare, ci provenea dintr-un centru cultu-
ral, educaţional şi comercial de renume, ce
fusese declarat „oraş liber" de către August.
Apoi, cu îndrăzneala-i caracteristică, aposto-
lul a cerut îngăduinţă să se adreseze mulţi-
mii.
21:40 Dându-i-se voie să vorbească,
Pavel, încadrat de ostaşii romani, a potolit
mulţimea înfierbântată, făcând semn cu
mâna. Liniştea care s-a aşternut a fost la fel
de mare pe cât fusese vuietul furtunii dinain-
te. Iată-1, aşadar, pe apostol gata să-şi prezin-
te mărturia în faţa iudeilor de la Ierusalim.
Prin limba ebraică trebuie să înţelegem
probabil aramaica (un dialect desprins din
aceasta şi foarte apropiat ca formă de ea), pe
care o vorbeau evreii în vremea aceasta.
22:1, 2 Dând dovadă de multă înţelep-
ciune, apostolul s-a adresat mulţimii în
aramaica, iar nu în greacă. De îndată ce l-au
auzit oamenii vorbindu-le pe limba maternă,
au rămas plăcut surprinşi, potolindu-şi—cel
puţin, pentru un timp — strigătele.
22:3-5 Pavel a început cu originile sale
de iudeu, născut în Tarsul Ciliciei, care şi-
a dobândit formaţia intelectuală la picioarele
binecunoscutului învăţător iudaic Gamaliel,
însuşindu-şi cunoştinţele necesare în materie
de iudaism. Apoi apostolul a pus un accent
deosebit pe râvna sa în calitate de iudeu.
Astfel, el însuşi a prigonit credinţa creştină,
umplând închisorile cu cei ce credeau în
Isus. Marele preot şi Sinedriul puteau fi
martorii faptului că a procedat în această
acţiune cu tot elanul şi forţa de care era în
stare, folosind metode ingenioase. De la
aceştia a primit el scrisori prin care era
autorizat să se ducă la Damasc şi să-i aducă
la Ierusalim pe creştinii de acolo, pentru a fi
pedepsiţi.
22:6-8 Până în acest punct din cadrul
mesajului lui Pavel, iudeii au înţeles perfect
şi, dacă ar fi fost sinceri, ar fi recunoscut că

spusele sale sunt adevărate. începând din
acest punct apostolul le spune despre un
eveniment care a schimbat întreg cursul
vieţii sale, lăsând la latitudinea lor să decidă
dacă acest eveniment era de la Dumnezeu.
Pe când se deplasa Pavel spre Damasc, o
mare lumină din cer a strălucit în jurul lui.
Faptul că s-a întâmplat pe la amiază—con-
semnat pentru prima dată în acest verset din
Biblie—arată că lumina a fost mai străluci-
toare decât soarele în toată intensitatea sa
maximă, din punctul cel mai înalt de pe bolta
cerească. Fiind doborât la pământ de intensi-
tatea acestei lumini, prigonitorul a auzit un
glas din cer zicând: „Saul, Saul, de ce mă
prigoneşti?" întrebând, lui Pavel i s-a răs-
puns că este Isus din Nazaret, care îi vor-
beşte din cer. Nazarineanul a înviat din
morţi, fiind în acele clipe proslăvit în cer.
22:9 Oamenii care călătoreau cu Saul au
văzut lumina şi au auzit sunetul vocii (9:7),
dar nu au auzit cuvintele rostite. Sau, altfel
spus, au fost conştienţi de sunet, dar nu au
putut distinge cuvintele propriu-zise.
22:10, 11 Având această întrevedere
particulară cu Domnul Vieţii şi al Slavei,
Pavel s-a predat cu tot duhul, sufletul şi
trupul său Mântuitorului — fapt indicat de
întrebarea: „Ce să fac, Doamne?" Domnul
Isus i-a indicat să se ducă în Damasc, unde
urma să primească instrucţiuni. Orbit de
lumina slavei lui Cristos, el a fost condus de
mână în oraş.
22:12 Ajuns la Damasc, a fost vizitat de
Anania. Pavel îl descrie auditoriului său
iudeu drept bărbat evlavios după lege, cu
mărturie bună de la toţi iudeii care locu-
iesc acolo. Mărturia unui astfel de om a fost
importantă pentru a corobora relatarea con-
vertirii lui Pavel.
22:13 Adresându-i-se lui Pavel cu cuvin-
tele: „Frate Saul," Anania i-a poruncit să-şi
recapete vederea. Abia atunci Pavel s-a uitat
în sus la el.
22:14-16 în versetele 14-16 aflăm pentru
prima oară că Anania i-a spus lui Pavel:
„Dumnezeul părinţilor noştri te-a ales ca să
cunoşti voia Lui şi să-L vezi pe Cel Drept şi să
auzi un glas din gura Lui. Căci vei fi martor
pentru El la toţi oamenii despre cele ce le-ai
auzit şi văzut. Şi acum ce zăboveşti? Scoală-te,
botează-te şi spală-ţi păcatele tale, după ce vei
chema Numele Domnului."
Câteva puncte de interes şi importanţă se
remarcă în aceste versete. Mai întâi, Anania

472

Faptele Apostolilor

afirmă că Dumnezeul părinţilor noştri este
Cel care a rânduit evenimentele de pe dru-
mul Damascului. Dacă iudeii continuau să se
împotrivească celor întâmplate, trebuiau să
ştie că luptă împotriva lui Dumnezeu. în al
doilea rând, Anania i-a spus lui Pavel că el
va fi martor al Domnului pentru toţi oame-
nii. Asta ar fi trebuit să-i pregătească pe
ascultătorii iudei ai lui Pavel pentru anunţul
său potrivit căruia el a fost trimis de Domnul
la Neamuri. în cele din urmă, lui Pavel i s-a
spus să se scoale, să fie botezat şi să-şi spele
păcatele.
Versetul 16 a fost greşit tălmăcit, în
sprijinul unei poziţii doctrinare conform
căreia botezul ar avea darul de a-1 naşte pe
cineva din nou. Este posibil ca acest verset
să i se aplice doar lui Pavel, ca iudeu, care
avea nevoie să se disocieze de neamul său
ce-L respinsese pe Cristos, prin botezul în
apă (vezi comentariile de la 2:38).
O soluţie mai simplă, bazată pe construc-
ţia gramaticală din textul original grec, ar fi
următoarea: Spre deosebire de traducerea
KJV, a cărei punctuaţie în acest punct ar lăsa
să se înţeleagă că am avea de a face cu patru
elemente situate la acelaşi nivel, noua tradu-
cere King James (NKJV), urmând textul
original, grupează într-o pereche primele
două elemente iar ultimele două în altă pere-
che, în greacă avem un verb finit, modificat
de un participiu în fiecare din cele două
secţiuni ale versetului. O traducere literală ar
suna astfel: „După ce te-ai sculat, fii botezat
şi să ţi se spele păcatele prin chemarea nu-
melui Domnului."77 Această ultimă propozi-
ţie este sprijinită de majoritatea preponderen-
tă a învăţăturilor biblice (cf. Ioel 2:32; Fapte
2:21; Rom. 10:31).
22:17-21 Acum, pentru prima oară,
aflăm despre experienţa pe care a avut-o
Pavel către sfârşitul primei sale vizite la
Ierusalim, după convertirea sa. Pe când se
ruga în templu, el a căzut într-o transă şi L-a
auzit pe Domnul poruncindu-i să iasă din
Ierusalim îndată, deoarece oamenii de acolo
nu vor primi mărturia sa cu privire la Cris-
tos. Apostolului nu-i venea să creadă că
proprii săi concetăţeni nu vor voi să-1 ascul-
te. La urma urmelor, ei ştiau ce iudeu plin de
râvnă fusese el, cum îi întemniţase şi-i bătu-
se pe ucenicii lui Isus, şi cum fusese chiar
complice la asasinarea lui Ştefan. Dar Dom-
nul a repetat porunca Sa: „Mergi, căci te voi
trimite departe la Neamuri."
22:22, 23 Până în acest punct iudeii l-au
ascultat pe Pavel în linişte. Dar de îndată ce

a spus că se va duce la Neamuri cu evanghe-
lia, în inimile lor s-a stârnit un val de gelozie
şi ură. Strigând plini de furie, cuprinşi de
nebunie, ei au cerut moartea lui Pavel.
22:24, 25 Când comandantul a văzut
furia oarbă ce-i stăpânea, a concluzionat că
Pavel trebuie neapărat să se fi făcut vinovat
de vreun delict grav. Se pare că n-a înţeles
mesajul lui Pavel, deoarece a fost rostit în
aramaică şi astfel s-a decis să smulgă de la el
0	mărturisire, supunându-1 pe apostol la
cazne. Prin urmare, a poruncit ca deţinutul să
fie dus în cazarmă şi legat pentru a fi biciuit.
Pe când aveau loc aceste pregătiri, Pavel l-a
întrebat în surdină pe sutaş dacă era legal să-
1	bicuiască pe un cetăţean roman, înainte ca
acesta să fi fost condamnat. în realitate, nu
era legal nici măcar să-1 legi pe un cetăţean
roman, înainte de a i se fi dovedit vinovăţia
— darmite să-1 biciuieşti! Asta era o infrac-
ţiune foarte gravă.
22:26 Sutaşul s-a dus repede şi i-a spus
comandantului să aibă grijă ce-i face lui
Pavel, deoarece omul acesta este cetăţean
roman.
22:27, 28 La auzul acestor cuvinte, co-
mandantul a venit degrabă la Pavel şi a aflat
că, într-adevăr, este cetăţean roman. Pe vre-
mea aceea cineva putea deveni cetăţean ro-
man în trei moduri: Mai întâi, cetăţenia pu-
tea fi acordată cuiva prin decret imperial,
pentru prestarea unor servicii, etc. In al
doilea rând, cineva putea fi cetăţean roman
prin naştere—cum era cazul lui Pavel, care
se născuse în Tars, oraş liber din cadrul im-
periului roman. Tatăl lui era cetăţean roman.
In al treilea rând, cetăţenia putea fi cumpă-
rată, cu un preţ foarte piperat. Aşa dobândise
comandantul cetăţenia, achitând o sumă
foarte mare de bani.
22:29 Dezvăluirea faptului că Pavel era
cetăţean roman a determinat contramandarea
ordinului de biciuire a apostolului, sădind
frică în sufletul autorităţilor locale.
22:30 Comandantul era însă foarte dor-
nic să ştie bine pentru ce este acuzat Pavel
de iudei. în acelaşi timp, el era hotărât să dea
curs procedurilor legale, într-o manieră con-
formă cu legea. Prin urmare, a doua zi după
tulburările din Ierusalim, a dat ordin ca Pavel
să fie scos din închisoare şi adus înaintea
preoţilor celor mai de seamă şi a Sinedriului.
23:1,2 Stând înaintea Sinedriului, Pavel
şi-a prefaţat remarcile cu o declaraţie de
principiu, conform căreia toată viaţa şi-a
trăit-o având conştiinţa curată. Marele preot
Anania s-a înfuriat la auzul acestor cuvinte.

Faptele Apostolilor

473

Negreşit el îl considera pe Pavel apostat de
la religia iudaică, renegat şi trădător. Cum
putea cineva — se întreba el — care s-a
lepădat de iudaism, îmbrăţişând creştinismul,
să mai pretindă o asemenea nevinovăţie?
Aşa se explică de ce marele preot a poruncit
ca deţintul să fie lovit peste gură. Desigur, a
fost un gest cât se poate de nedrept, având în
vedere că procesul abia începuse.
23:3 Pavel a ripostat, spunându-i lui
Anania că şi Dumnezeu îl va lovi pe el,
pentru că era un zid văruit! Cu alte cuvinte,
în exterior, marele preot părea neprihănit şi
drept, dar în lăuntrul său era plin de strică-
ciune. Susţinând sus şi tare că-i judecă pe
alţii după lege, iată că în acest caz a poruncit
ca Pavel să fie lovit contrar legii.
23:4 Cei care stăteau în jurul lui Pavel au
fost şocaţi să audă mustrarea rostită de el.
Oare nu-şi dădea el seama că stă de vorbă cu
marele preot? — s-au întrebat ei.
25:5 Nu ştim din ce cauză, Pavel nu şi-a
dat seama că se afla în faţa marelui preot
Anania. Sinedriul fusese convocat în mare
grabă şi poate că Anania nu era îmbrăcat cu
veşmintele sale oficiale. S-ar putea chiar să
nu fi stat în jilţul rezervat marelui preot. Sau
poate că vederea şubrezită a lui Pavel 1-a
împiedicat să-1 recunoască. Indiferent care va
fi fost explicaţia, Pavel nu a vorbit de rău în
mod intenţionat un dregător numit în funcţie
după legile ţării. Imediat el şi-a cerut scuze,
citând textul de la Exod 22:28: „Pe mai-
marele poporului tău să nu-1 vorbeşti de
rău."
23:6 Sesizând din discuţiile ce au avut
loc în sala de judecată că între saduchei şi
farisei existau dezacorduri, apostolul s-a
hotărât să sporească şi mai mult prăpastia
dintre aceste grupări, declarându-se fariseu
care fusese dat în judecată pentru credinţa sa
în învierea morţilor. Saducheii, desigur,
tăgăduiau învierea, precum şi existenţa
duhurilor şi a îngerilor. în schimb, fariseii,
fiind foarte ortodocşi în convingeri, credeau
în ambele elemente (vezi 23:8).
Pavel a fost criticat de unii pentru că s-a
folosit aici de o stratagemă omenească pen-
tru a crea dezbinare în rândul ascultătorilor
săi. „Nu putem scăpa," scrie A. J. Pollock,
„de convingerea că Pavel a greşit atunci
când s-a declarat fariseu, recurgând la acest
avantaj strategic pentru a semăna dezbinare
între saduchei şi farisei."
23:7-9 Indiferent de temeinicia sau nete-
meinicia acţiunii sale, cuvintele apostolului
au provocat disensiuni între farisei şi sadu-

chei, stârnind o ceartă aprinsă. Unii dintre
cărturarii fariseilor au apărat nevinovăţia lui
Pavel, spunând, de fapt: „Ce importanţă are,
dacă un duh sau un înger i-a vorbit?"
23:10 Controversa dintre cele două fac-
ţiuni rivale s-a încins atât de mult încât co-
mandantul a poruncit ostaşilor să-1 scoată
pe apostol, sub escortă, din sala de judecată
şi să-1 aducă înapoi la cazarmă.
23:11 în noaptea următoare Domnul
Isus i s-a arătat personal lui Pavel în închi-
soare, spunându-i: „îndrăzneşte, Pavel, căci
după cum ai mărturisit despre Mine la
Ierusalim, tot aşa trebuie să mărturiseşti
şi la Roma." E uimitor să constatăm că într-
un text în care acţiunile apostolului au fost
supuse unor critici destul de acute, Domnul
îl elogiază personal pentru că I-a fost martor
credincios la Ierusalim! Nici un cuvânt de
critică sau reproş nu s-a auzit de pe buzele
Mântuitorului, ci numai elogii şi făgăduinţe.
Slujirea lui Pavel nu s-a sfârşit încă. După
cum fusese credincios la Ierusalim, tot aşa el
va aduce mărturie pentru Cristos la Roma.
23:12-15 A doua zi, unii dintre iudei s-au
întrunit cu gândul de a-1 omori pe apostolul
Pavel. De fapt, peste patruzeci dintre ei s-au
legat printr-un jurământ că nu vor mânca
nimic până nu-1 vor omori pe „acest impos-
tor". Planul lor prevedea următoarele: să
meargă la mai-marii preoţilor şi la bătrâni,
propunându-le convocarea Sinedriului,
pentru a audia cazul lui Pavel mai cu de-
amănuntul. Sinedriul va cere apoi coman-
dantului să-1 aducă pe deţinut în faţa sa. în
acest timp, cei patruzeci de asasini vor sta la
pândă pe traseul dintre închisoare şi sala de
judecată. De îndată ce se va apropia Pavel de
ei, se vor năpusti asupra lui şi-1 vor omori. .
23:16-19 în providenţa lui Dumnezeu,
un nepot al apostolului a prins de veste că se
pune la cale acest complot împotriva lui
Pavel şi i 1-a adus îndată la cunoştinţă. Iar
Pavel, considerându-se îndreptăţit să utilize-
ze mijloacele prevăzute de lege pentru asigu-
rarea siguranţei persoanei, a raportat cele
auzite unuia dintre şutaşi. Acesta în mod
personal 1-a escortat pe tânărul respectiv
până în prezenţa comandantului.
23:20,21 Nepotul lui Pavel nu numai că
a raportat toate detaliile legate de complot, ci
a făcut o pledoarie stăruitoare comandantului
să nu cedeze în faţa presiunilor iudeilor ca
Pavel să fie adus în faţa lor.
23:22 Când a auzit comandantul toate
acestea, 1-a expediat pe tânăr, cerându-i să nu
dezvăluie nimănui întrevederea avută cu el.

474

Faptele Apostolilor

Comandantul şi-a dat seama că trebuie să
acţioneze prompt pentru a-1 salva pe deţinut
de furia oarbă a iudeilor.
23:23-25 îndată comandantul i-a chemat
pe doi şutaşi şi a aranjat ca o escortă militară
să-1 ducă pe Pavel în Cezareea. Din gardă
făceau parte 200 de soldaţi, 70 de călăreţi şi
două sute de şutaşi. Călătoria s-a făcut pe
întuneric, pentru a nu trezi atenţia nimănui
— pe la ora nouă seara.
Forţa numerică a acestei escorte militare
nu avea darul de a-i aduce un omagiu acestui
sol credincios al lui Cristos, ci, mai degrabă,
a reliefat hotărârea comandantului garnizoa-
nei de a-şi păstra reputaţia intactă în faţa
superiorilor săi romani, căci dacă iudeii ar fi
reuşit să-1 omoare pe Pavel, acest cetăţean
roman, atunci el, ofiţerul responsabil, ar fi
trebuit să dea socoteală de neatenţia sa.
23:26-28 Comandantul se identifică pe
sine cu numele de Claudius Lysias în scri-
soarea pe care i-o scrie guvernatorului ro-
man Felix. Scopul scrisorii a fost, desigur, să
explice situaţia legată de Pavel. Este amu-
zant să vedem cum a căutat Lysias să se
înfăţişeze pe sine în ipostaza de erou şi
apărător al ordinii publice. Apoi mai e şi
faptul că probabil se temea ca nu cumva
Felix să audă că pusese să fie legat un cetă-
ţean roman ce nu fusese încă condamnat.
Spre fericirea lui Claudius Lysias, Pavel nu
a pârât!
23:29,30 Comandantul a explicat că, în
urma anchetei întreprinse de el, Pavel a fost
găsit nevinovat de orice delict vrednic de
pedeapsa cu moartea sau lanţuri. Mai degra-
bă, toată agitaţia se iscase în jurul unor ches-
tiuni legate de legea iudaică. Având în ve-
dere complotul pus la cale împotriva lui
Pavel, el a considerat că este mai nimerit să-1
trimită pe acesta la Cezareea, pentru ca cei
care-1 învinuiesc să se prezinte acolo şi
întreaga cauză să poată fi audiată de Felix.
23:31-35 Călătoria spre Cezareea s-a
întrerupt temporar la Antipatris, cetate
situată la circa 63 kilometri de Cezareea.
Nemaiexistând aproape deloc pericolul unei
ambuscade din partea iudeilor, soldaţii au
revenit la Ierusalim, lăsându-1 pe Pavel în
grija călăreţilor, ce urmau să-1 ducă la Ceza-
reea. Odată sosiţi în acest oraş, l-au predat pe
Pavel lui Felix, înmânându-i acestuia scri-
soarea din partea lui Lysias. După efectuarea
cu succes a cercetărilor preliminare pentru
verificarea cetăţeniei romane a apostolului,
Felix a promis că va audia cazul de îndată ce
se vor prezenta în faţa lui pârâşii săi din

Ierusalim. între timp, s-a ordonat ca Pavel să
fie păzit în palatul lui Irod sau Pretorium.
Guvernatorul roman Felix a cunoscut o
ascensiune meteorică, de la poziţia de sclav
la aceea a unei funcţii râvnite în cadrul
imperiului roman. în viaţa sa personală însă,
omul era dedat la cumplite imoralităţi, căci
la data numirii sale în funcţia de guvernator
al provinciei Iudeea, era soţul a trei doamne
regale. în postul său, s-a îndrăgostit de
Drusilla, care era căsătorită cu Azisus, regele
Emesei. Conform scrierilor istoricului evreu
Josephus, căsătoria a fost pusă la cale prin
intermediul vrăjitorului Simon din Cipru.
Aşadar avem aici un despot crud —
lucru demonstrat de faptul că a pus la cale
asasinarea unui mare preot cu numele de
Ionatan, care criticase greşelile administraţiei
sale. Iată dar în faţa cui a fost adus Pavel!
24:1 La cinci zile după plecarea lui Pavel
de la Ierusalim spre Cezareea, marele preot
Anania a sosit însoţit de câţiva membri ai
Sinedriului. Aceştia au angajat serviciile
unui roman, pe nume Tertullus, ca procuror,
înrsărcinat cu învinuirea lui Pavel înaintea
lui Felix.
24:2-4 Tertullus şi-a început pledoaria
printr-o ploaie de afirmaţii măgulitoare la
adresa guvernatorului. Desigur, în toate aces-
tea era un sâmbure de adevăr, căci Felix
menţinuse ordinea şi legalitatea, suprimând
tulburările şi insurecţiile. Dar cuvintele lui
Tertullus au depăşit cadrul strict al reliefării
faptelor, încercând să se pună bine cu guver-
natorul.
24:5-8 Apoi el a schiţat patru capete de
acuzare distincte împotriva apostolului Pa-
vel:
1.	El era o ciumă — adică era considerat
un scandalagiu, un om extrem de inco-
mod.
2.	A pus la cale răzvrătiri în rândurile iudei-
lor.
3.	Era capul sectei nazarinenilor.
4.	A încercat să profaneze templul.
24:9 După ce Tertullus şi-a exprimat
încrederea în capacitatea lui Felix de a stabili
veridicitatea învinuirilor aduse împotriva lui
Pavel, iudeii prezenţi în sală şi-au ridicat
glasul în sprijinul acuzaţiilor formulate de
Tertullus.
24:10 După ce guvernatorul i-a făcut
semn să vorbească, Pavel s-a ridicat în pi-
cioare, prezentându-şi propria pledoarie în
apărarea sa. Mai întâi şi-a exprimat satisfac-
ţia pentru faptul că i s-a îngăduit să compară
în faţa unui om care, datorită experienţei sale

Faptele Apostolilor

475

de mulţi ani, era la curent cu obiceiurile şi
datinile poporului evreu. Chiar dacă ar părea
la prima vedere o încercare de a-1 flata pe
Felix, Pavel n-a făcut altceva decât să expri-
me, pe un ton politicos, realitatea.
Apoi apostolul a răspuns învinuirilor ce
i s-au adus, una câte una.
24:11 Cât priveşte faptul că a fost consi-
derat o pacoste pentru public, el a răspuns că
n-au trecut decât douăsprezece zile de când
s-a suit la Ierusalim, cu scopul de a se închi-
na, şi nu de a provoca tulburări.
24:12,13 Apoi el a negat acuzaţia că i-ar
fi incitat pe iudei la răscoală. Niciodată —
nici în templu, nici în sinagogă, nici în oraş
— nu polemizase cu oamenii, nici nu încer-
case să-i incite. Acestea erau faptele, pe care
nu le putea contesta nimeni.
24:14-17 Pavel nu a negat a treia învinu-
ire ce i s-a adus, anume că era capul unei
secte a nazarinenilor. Dar a precizat că în
această funcţie îl slujeşte pe Dumnezeul
iudeilor, crezând în toate lucrurile scrise în
Vechiul Testament. El împărtăşea speranţa
tuturor iudeilor de orientare ortodoxă, în
special a fariseilor, potrivit căreia va fi o
înviere a morţilor, atât a celor drepţi, cât şi a
celor nedrepţi. în lumina acelei învieri care
va veni, el a căutat să aibă tot timpul cugetul
curat, atât faţă de Domnul, cât şi faţă de
semenii săi. Departe de a fi încercat să-i
instige pe iudei la insurecţie, Pavel a venit la
Ierusalim ca să facă milostenie poporului
iudeu. Desigur, el se referă aici la strângerea
de ajutoare provenite de la bisericile din
Macedonia şi Ahaia, destinate sfinţilor creş-
tini evrei din Ierusalim.
24:18, 19 Cât priveşte a patra acuzaţie,
că profanase templul, Pavel a răspuns în
felul următor: Pe când se afla în cursul
aducerii de ofrande în templu, conforme cu
jurământul său iudaic, mai mulţi iudei din
Asia au dat peste el şi l-au acuzat că ar fi
adus Neamuri necurate în templu. Desigur,
lucrul acesta nu, era adevărat. Apostolul era
singur, la ora aceea, după ce se curăţise de
întinarea ceremonială. Aceşti iudei acuzatori
din Asia, care au provocat tulburarea de la
Ierusalim împotriva sa, sunt cei care ar trebui
să vină la Cezareea să-1 acuze, dacă au vreo
pricină împotriva lui.
26:20, 21 Apoi Pavel i-a provocat pe
iudeii prezenţi în sală să arate exact de ce
delicte s-a făcut el vinovat când a fost adus
înaintea consiliului de la Ierusalim. Desigur,
aceştia nu au fost în stare să se conformeze
cererii lui Pavel. Tot ce au putut spune a fost

că Pavel a strigat la un moment dat: „Pentru
învierea morţilor sunt eu judecat astăzi de
voi." Cu alte cuvinte, elementele incrimina-
torii din cadrul învinuirii formulate de ei
împotriva lui Pavel nu erau adevărate iar
elementele adevărate nu erau incriminatorii.
24:22 în audierea acestui caz, Felix a
fost confruntat cu o dilemă. El ştia destul de
multe despre credinţa creştină, ca să-şi dea
seama că este adevărată. Deţinutul din faţa
lui era, evident, nevinovat de încălcarea
vreunei infracţiuni din codul penal roman.
Dar dacă l-ar fi achitat pe Pavel, ar fi riscat
să-şi atragă mânia poporului iudeu. Din
punct de vedere politic, era important pentru
Felix să rămână în graţiile iudeilor. Aşa a
recurs el la stratagema acordării unui termen
de prelungire a cauzei, anunţând că va aştep-
ta până când comandantul Lysias va sosi la
Cezareea. Desigur era o tactică de amânare,
căci nu găsim nici o consemnare că acest
comandant ar fi sosit vreodată la Cezareea.
24:23 încheind audierile, Felix a poruncit
ca, deşi Pavel va fi reţinut în continuare, să
i se permită un anumit grad de libertate,
permiţându-li-se prietenilor săi să-1 viziteze
şi să-i aducă alimente şi îmbrăcăminte —
ceea ce constituie un indiciu sigur al faptului
că nu-1 considera pe Pavel un criminal peri-
culos.
24:24,25a La câteva zile după procesul
public, Felix şi soţia sa, Drusilla, au organi-
zat o întrevedere particulară cu apostolul,
pentru a afla mai multe despre credinţa
creştină. Cu îndrăzneala caractertistică, Pavel
a discutat cu acest guvernator desfrânat şi cu
soţia sa adulteră despre neprihănire, stăpâni-
re de sine şi judecata viitoare. Ei nu aveau
aproape nici un fel de cunoştinţe despre
neprihănirea personală, nici în viaţa publică,
nici în cea personală. Faţă de stăpânirea de
sine erau străini, după cum reiese din faptul
că încheiaseră căsnicia imorală în care se
complăceau în acel timp. Ei trebuiau însă să
fie avertizaţi cu privire la judecata viitoare,
pentru ca dacă nu li se iertau păcatele prin
sângele lui Cristos, urmau să piară în iazul
cu foc.
24:25b, 26 Se pare că Felix a fost mai
mişcat decât Drusilla. Deşi s-a temut, nu şi-a
pus încrederea în Mântuitorul. A amânat
luarea unei decizii în favoarea lui Cristos cu
cuvintele: „De astă dată, du-te! Când voi
avea un timp potrivit, te voi chema." Trist
e că acest timp potrivit n-a mai venit, cel
puţin atât cât ni se spune în cuvântul Scriptu-
rii. Dar Pavel nu i-a mărturisit lui Felix pen-

476

Faptele Apostolilor

tru ultima oară, cu acest prilej, căci guverna-
torul 1-a chemat de repetate ori, în timpul
celor doi ani cât a stat apostolul în detenţie la
Cezareea. De fapt, Felix sperase că unii
prieteni ai lui Pavel îi vor plăti un bacşiş
gras, pentru eliberarea lui Pavel.
24:27 După doi ani, respectiv în anul 60
d.Cr., Porcius Festus 1-a înlocuit pe Felix.
Şi Felix a vrut să facă pe placul iudeilor,
Iăsându-1 pe Pavel deţinut în lanţuri la
Cezareea.
25:1 Porcius Festus a fost numit guver-
nator roman al Iudeii de împăratul Nero în
toamna anului 60 d.Cr. Cezareea era centrul
politic al provinciei romane Siria, din care
făcea parte Iudeea. După trei zile Festus s-a
suit din Cezareea la Ierusalim, capitala
religioasă a districtului teritorial aflat sub
jurisdicţia sa.
25:2,3 Deşi trecuseră doi de când fusese
aruncat Pavel în temniţă la Cezareea, iudeii
nu l-au uitat, nici nu şi-au potolit ura neîm-
păcată împotriva lui. Crezând că ar putea
câştiga niscaiva avantaje politice de la noul
guvernator, marele preot şi fruntaşii iudeilor
i-au umplut urechile cu acuzaţii împotriva lui
Pavel, cerând ca acesta să fie adus la Ierusa-
lim pentru a fi judecat. Probabil ei intenţio-
nau să-1 judece înaintea Sinedriului, dar în
ascuns sperau să-1 poată ataca pe drum,
omorându-1 înainte de a ajunge la Ierusalim.
25:4, 5 Dar Festus fusese evident infor-
mat de planul lor anterior de a-1 asasina pe
Pavel şi de măsurile extraordinare luate de
comandantul garnizoanei din Ierusalim
pentru transportarea lui Pavel la Cezareea,
sub escortă militară. Prin urmare, a respins
cererea iudeilor, promiţându-le, în schimb,
prilejul de a-şi prezenta cazul împotriva lui
Pavel dacă se vor deplasa la Cezareea.
25:6-8 După o şedere de peste zece zile
la Ierusalim, Festus s-a întors în Cezareea şi
a convocat a doua zi tribunalul. Iudeii s-au
grăbit să lanseze atacul, aducând-i lui Pavel
învinuiri şi mai grave, pe care n-au reuşit
însă să le dovedească. Realizând şubrezimea
argumentelor lor, apostolul s-a mulţumit să
nege că ar fi comis vreo încălcare împotriva
legii, împotriva templului sau a lui Cezar.
25:9-11 Pentru o clipă, s-a părut că
Festus e gata să cedeze cererii iudeilor ca
Pavel să fie trimis la Ierusalim, pentru a fi
judecat înaintea Sinedriului. Dar n-a făcut
acest lucru fără permisiunea deţinutului.
Evident Pavel şi-a dat seama că dacă con-
simte, nu va mai ajunge la Ierusalim cu
viaţă. Prin urmare, a refuzat, afirmând că

tribunalul din Cezarea este îndreptăţit să-i
audieze cazul. Dacă s-a făcut vinovat de vreo
infracţiune împotriva imperiului roman, era
gata să plătească cu viaţa pentru asta. Dar
dacă nu era vinovat de nici un păcat, atunci
pe ce temei juridic urma să fie el predat în
mâna iudeilor? Profitând la maximum de
drepturile ce-i reveneau ca cetăţean roman,
apostolul Pavel a rostit apoi memorabilele
cuvinte: „Fac apel la Cezar."
A fost Pavel îndreptăţit să facă apel la
Cezar? Nu ar fi trebuit, mai degrabă, să-şi
încredinţeze cazul în întregime lui Dumne-
zeu, refuzând să se bizuie pe cetăţenia sa
pământească? Să fie oare aceasta una din
„greşelile lui Pavel?" Nu ne putem pronunţa
cu finalitate asupra acestei chestiuni. Tot ce
ştim este că recursul făcut de el autorităţii
superioare a Cezarului a dus la anularea
posibilităţii unei eliberări imediate şi că şi
dacă nu ar fi înaintat acest apel, tot ar fi
ajuns până la urmă la Roma, pe alte căi.
25:12 Festus a conferit pe scurt cu con-
silierii săi juridici, cu privire la procedurile
ce trebuiau îndeplinite în aceste împrejurări.
Apoi i-a spus lui Pavel pe un ton sfidător:
„La Cezar ai făcut apel? La Cezar te vei
duce!"
25:13 La câtva timp după aceasta, regele
Irod Agripa al doilea şi soţia sa, Berenice
au sosit la Cezareea, ca să-1 felicite pe
Festus pentru numirea sa în noul post. Agri-
pa era fiul lui Agripa întâiul, cel care îl
ucisese pe Iacov şi-1 întemniţase pe Petru
(Fapte 12). Sora acestuia era de o frumuseţe
neobişnuită. Deşi istoricii îi atribuie o repu-
taţie nu prea strălucită, imputându-i că ar fi
avut relaţii cu fratele ei, Noul Testament nu
ne dezvăluie nici un amănunt despre caracte-
rul ei.
25:14-16 în timpul şederii lor îndelun-
gate la Cezareea, Festus s-a decis să-i comu-
nice lui Agripa problema cu care era con-
fruntat în legătură cu deţinutul numit Pavel.
Mai întâi el a relatat cererea brutală a iude-
ilor de pronunţare a unei sentinţe de con-
damanre a lui Pavel, în absenţa oricărei
proceduri legale oficiale. înfaţişându-se ca
apărător al prescripţiilor legii, el a arătat cum
a pledat în favoarea intentării unui proces, în
care pârâtul să-şi poată confrunta acuzatorii,
având prilejul de a se apăra.
25:17-19 Când a venit rândul judecării
procesului, Festus a constatat că deţinutul nu
era vinovat de nici o infracţiune împotriva
imperiului, ci întreaga pricină gravita în jurul
„unor chestiuni legate de religia lor şi de

Faptele Apostolilor

477

un anume Isus, care a murit, şi despre
care Pavel a afirmat că este în viaţă."
25:20-22 Festus a re-examinat apoi cere-
rea lui Pavel de a se duce la Ierusalim şi a
înainta apel la August (acesta fiind în acest
context doar un titlu, şi nu numele propriu-
zis al Cezarului). Dar asta ridica probleme
evidente. Sub ce învinuire să-1 trimită pe
deţinut la Roma? Din moment ce Agripa era
iudeu şi, deci, familiarizat cu chestiunile
legate de iudaism, Festus spera să beneficie-
ze de asistenţa acestuia în formularea unor
capete de acuzare care să stea în picioare.
Referindu-Se la Mântuitorul lumii, Fes-
tus L-a numit un anume Isus. Comentariul
lui Bengel este demn de a fi menţionat în
acest context: „Aşa se exprimă mizerabilul
Festus la adresa Celui în faţa Căruia orice
genunchi se va pleca!"
25:23 A doua zi s-a instituit o audiere
oficială. Agripa şi Berenice au sosit cu mare
pompă, intrând în auditoriu însoţiţi de co-
mandanţii şi de oamenii cei mai distinşi ai
cetăţii. Apoi a fost adus şi Pavel.
25:24-27 Festus a expus apoi din nou
istoricul cazului — repetând cererile insis-
tente ale iudeilor ca Pavel să fie dat la moar-
te, apoi reliefând neputinţa lui Festus de a-1
găsi pe apostol vinovat de vreun delict care
să merite pedeapsa cu moartea şi sfârşind cu
apelul înaintat de Pavel Cezarului. Desigur,
dilema cu care era confruntat Festus era
următoarea: datorită apelului înaintat de
Pavel, era obligat să-1 trimită înaintea împă-
ratului Nero, dar în termeni juridici, nu
exista nici un temei legal pentru intentarea
unui proces. Festus şi-a exprimat speranţa că
Agripa îi va veni în ajutor, aici. Căci nu se
cădea să trimită un deţinut fără să i se preci-
zeze învinuirile ce i s-au adus. Aceste proce-
duri au avut mai mult caracterul unei audieri,
decât al unui proces propriu-zis. Iudeii nu
mai erau de faţă, ca să-1 poată acuza pe
apostol iar din partea lui Agripa nu se aştep-
ta o decizie cu forţă de lege.
26:1-3 Scena la care asistăm a fost pe
bună dreptate descrisă drept aceea a „unui
rege înrobit şi a unui deţinut întronat". Din
punct de vedere spiritual, Agripa era un
personaj vrednic de toată compătimirea, pe
când apostolul plutea triumfător pe aripile
credinţei, nefiind tributar împrejurărilor vre-
melnice în care se găsea.
Când a primit semnalul cuvenit din
partea lui Agripa, Pavel a întins mâna şi a
început o zguduitoare relatare a experienţei
sale creştine. Mai întâi, şi-a exprimat recu-

noştinţa pentru că i s-a permis să-şi prezinte
cazul în faţa unei persoane care, fiind de
neam evreiesc, cunoştea totuşi obiceiurile şi
chestiunile dominante în sânul poporului
iudeu. Introducerea apostolului nu a fost o
simplă încercare de a flata, ci declaraţia unui
creştin respectuos, bazată pe simpla realitate
a faptelor.
25:4, 5 Cât priveşte viaţa sa anterioară,
apostolul fusese un iudeu exemplar. Dacă ar
consimţi să depună mărturie, iudeii n-ar pu-
tea tăgădui că Pavel urmase neabătut cărarea
celei mai stricte ortodoxii a religiei iudaice,
fiind un fariseu consecvent.
26:6 Acum era judecat nu pentru cine
ştie ce delict grav, ci pentru simplul fapt că
se ţinea cu tot dinadinsul de nădejdea făgă-
duinţei făcute de Dumnezeu părinţilor naţiu-
nii ebraice, în Vechiul Testament. Esenţa
pledoariei lui Pavel pare să fie clădită în
jurul următoarei structuri: în Vechiul Testa-
ment Dumnezeu a încheiat diverse legăminte
cu lideri ai Israelului, cum ar fi Avraam,
Isaac, Iacob, David şi Solomon. Legământul
cel mai de seamă privea făgăduinţa privitoa-
re la venirea lui Mesia, ca să izbăvească
naţiunea Israel şi să domnească peste întreg
pământul. Patriarhii din Vechiul Testament
au murit fără să vadă împlinirea acestei
făgăduinţe. înseamnă oare aceasta că Dum-
nezeu nu îşi va adus la îndeplinire termenii
acestor legăminte? Nicidecum! Ci El şi le va
împlini negreşit. Dar cum o putea face, când
părinţii poporului evreu nu mai erau în
viaţă? Răspunsul: „Prin învierea lor dintre
cei morţi." Astfel, în mod nemijlocit, aposto-
lul stabileşte o legătură între făgăduinţele
făcute sfinţilor din Vechiul Testament şi
învierea morţilor.
26:7 Apostolul prezintă apoi cele două-
sprezece seminţii ale lui Israel ca slujindu-1
necurmat şi stăruitor pe Dumnezeu, sperând
să vadă împlinirea făgăduinţei Sale. Această
referire la cele douăsprezece seminţii este
importantă, având în vedere actualele învăţă-
turi propagate de unii, potrivit cărora zece
seminţii ale Israelului s-ar fi „pierdut" în
intervalul scurs de la captivitatea babilo-
neană şi până în prezent. Deşi erau împrăş-
tiate printe Neamuri, apostolul Pavel le-a
văzut ca popor distinct, net separat, care îl
slujeşte pe Dumnezeu şi aşteaptă venirea
Izbăvitorului făgăduit.
26:8 Deci în asta consta delictul lui
Pavel! Că a crezut că Dumnezeu îşi va
împlini făgăduinţa făcută părinţilor naţiunii,
înviindu-i pe aceştia din morţi. Ce era atât de

478

Faptele Apostolilor

incredibil în asta? — i-a întrebat Pavel pe
Agripa şi pe toţi cei ce-1 însoţeau.
26:9-11 Revenind la istoria vieţii sale,
Pavel a relatat campania furibundă dezlănţu-
ită de el iniţial împotriva adepţilor credinţei
creştine. Căci el se împotrivise cu toată forţa
numelui lui Isus din Nazaret. Având împu-
ternicire de la mai-marii preoţilor, el i-a
aruncat în închisoare pe mulţi dintre creştinii
din Ierusalim. Când aceştia erau aduşi la
judecată înaintea Sinedriului, el vota, de
regulă, împotriva lor. De nenumărate ori a
aranjat ca să fie pedepsiţi toţi cei pe care îi
găsea în orice sinagogă, făcând tot ce-i stătea
în putinţă pentru a-i determina să se lepede
de Domnul lor. (Când se spune că apostolul
îşi dădea toată silinţa78 să-i determine să
hulească, asta nu înseamnă că a şi reuşit să
facă acest lucru, ci doar că a încercat.) Cam-
pania de ură dezlănţuită de Pavel împotriva
ucenicilor lui Isus s-a extins de la Ierusalim
la Iudeea şi la cetăţile străine.
26:12-14 Tocmai pe când se afla într-una
din aceste expediţii în străinătate, a avut loc
acea extraordinară experienţă, care i-a
schimbat din temelii viaţa lui Pavel. Astfel,
pe când se afla în drum spre Damasc, înar-
mat cu documentele oficiale ce-1 împuterni-
ceau să-i aresteze pe creştini şi să-i aducă
înapoi la Ierusalim pentru a fi pedepsiţi, la
amiază a fost copleşit de o vedenie a slavei.
O lumină din cer a strălucit asupra lui, mai
strălucitoare decât lumina soarelui. După ce
a căzut la pământ, a auzit un glas, care i-a
pus această întrebare răscolitoare: „Saul,
Saul, de ce Mă prigoneşti?" Apoi acest
glas a rostit şi cuvintele: „îţi este greu să
loveşti cu piciorul împotriva ţepuşelor."
Ţepuşele erau folosite pentru a le forţa pe
animalele îndărătnice să se urnească din loc.
Pavel dăduse cu piciorul împotriva ţepuşului
conştiinţei sale, dar, şi mai important, împo-
triva glasului Duhului Sfânt care încerca să-1
convingă. Pavel n-a uitat cât a trăit calmul,
liniştea şi harul cu care a murit martirul
Ştefan. Pavel ştia acum că pe vremea aceea
luptase chiar împotriva lui Dumnezeu!
26:15 Pavel a întrebat: „Cine eşti,
Doamne?" Iar glasul^ i-a răspuns: „Sunt
Isus, Cel pe care tu îl prigoneşti." Isusl
Dar cum vine asta? Oare nu fusese Isus
răstignit şi îngropat? Nu-i furaseră ucenicii
Lui trupul, îngropându-1 într-un loc secret?
Cum se făcea atunci că Isus îi vorbea în
clipele acelea lui Pavel? Adevărul a prins
imediat rădăcini în sufletul lui Pavel. Isus
fusese, într-adevăr, îngropat, dar El înviase

din morţi! Şi Se înălţase la cer, de unde îi
vorbea acum lui Pavel. Prigonindu-i pe
creştini, Pavel îl prigonise pe Stăpânul lor.
Şi prigonindu-L pe El, Pavel îl prigonise
pe Mesia al Israelului, pe însuşi Fiul lui
Dumnezeu.
26:16 Apoi Pavel face o succintă expu-
nere a misiunii şi împuternicirii care i s-au
încredinţat lui direct de către Domnul Isus
Cristos Cel înviat. Astfel Domnul i-a spus să
se scoale şi să stea în picioare. Pavel a
primit această revelaţie specială a lui Cristos
în slava Sa datorită faptului că a fost rânduit
să fie slujitor al Domnului şi să mărturi-
sească despre tot ceea ce a văzut în ziua
aceea, şi despre toate adevărurile mari ale
credinţei creştine ce i se aduseseră la cunoş-
tinţă.
26:17 Promisiunea că Pavel va fi izbăvit
de iudei şi de Neamuri trebuie înţeleasă în
sensul unei izbăviri generale, valabilă până
la încheierea misiunii ce i se încredinţase.
26:18 Pavel urma să fie trimis cu
misiune specială la Neamuri, pentru a le
deschide ochii, pentru a le întoarce de la
întuneric şi a Ie aduce Ia lumină, şi de Ia
puterea Satanei Ia Dumnezeu. Prin
credinţa în Domnul Isus, ele aveau să pri-
mească iertarea păcatelor şi moştenirea
printre cei ce sunt sfinţiţi. H. K. Downie
arată că versetul 18 este un excelent rezumat
a ceea ce face evanghelia:
1.	Eliberează de sub robia întunericului.
2.	Eliberează de sub puterea Satanei.
3.	Iartă păcatele.
4.	Redă moştenirea pierdută.
26:19-23 După ce a fost astfel împuter-
nicit de Domnul, încredinţându-i-se misiunea
specială, Pavel îi explică lui Agripa că el n-
a fost neascultător vedeniei cereşti. Atât la
Damasc, cât şi în Ierusalim şi prin toată...
Iudeea, şi apoi Ia Neamuri el a predicat
oamenilor faptul că trebuie să se pocăiască
şi să se întoarcă la Dumnezeu, făcând
fapte care să demonstreze realitatea pocăin-
ţei lor. Or, Pavel tocmai asta făcea în mo-
mentul în care iudeii I-au prins în templu şi
au încercat să-I omoare. Dar Dumnezeu 1-a
apărat pe Pavel şi 1-a ajutat, pentru ca să
poată continua să mărturisească tuturor celor
cu care intra în contact, propovăduind me-
sajul pe care profeţii şi Moise l-au pro-
povăduit în Vechiul Testament. Iar mesajul
era că Mesia va suferi, că va fi primul care
va învia din morţi şi că le va arăta lumină,

Faptele Apostolilor

479

atât iudeilor, cât şi Neamurilor.
26:24-26 Nefiind evreu, Festus probabil
nu fusese în stare să priceapă nimic din ple-
doaria lui Pavel. Total incapabil de a recu-
noaşte un om plin de Duhul Sfânt, el 1-a
acuzat pe Pavel cu neruşinare că este nebun
şi că toate acestea se datorează unei doze
excesive de erudiţie, de care ar fi fost stăpâ-
nit apostolul. Fără urmă de iritare sau ener-
vare, apostolul a negat liniştit această acuza-
ţie şi a subliniat că cuvintele pe care le rostea
sunt cuvintele adevărului şi ale raţiunii. Apoi
şi-a exprimat încrederea că regele cunoştea
adevărul celor spuse de Pavel. Viaţa şi măr-
turia lui Pavel nu fuseseră ascunse. Toţi
iudeii le cunoşteau, după cum, evident,
vestea despre ele va fi ajuns şi la urechile lui
Agripa.
26:27 Adresându-i-se direct regelui,
Pavel a întrebat: „Rege Agripa, crezi în
proroci?" După care Pavel a răspuns la
propria sa întrebare: „Ştiu că crezi." Forţa
argumentului formulat de Pavel aici este
zdrobitoare. Cu alte cuvinte, spune Pavel,
„Eu cred tot ce au spus profeţii în Vechiul
Testament. Şi tu, Agripa, crezi mărturia lor,
nu-i aşa? Atunci cum mă pot acuza iudeii de
un delict pasibil de pedeapsa cu moartea?
Sau cum mă poţi condamna tu pentru faptul
că cred în ceea ce tu însuţi crezi?!"
26:28 Că Agripa a resimţit forţa argu-
mentului reiese din cuvintele sale: „T\i a-
proape mă convingi să devin creştin."
Varianta aceasta nu este însă nicidecum
singura acceptată. Nu s-a ajuns la un acord
cu privire la sensul exact al cuvintelor lui
Agripa. Cei care urmează tradiţia traducerii
King James consideră că regele fusese real-
mente adus în pragul luării unei decizii în
favoarea lui Cristos. Ei consideră că răspun-
sul lui Pavel din versetul 29 vine în sprijinul
acestei teorii. Alţii sunt de părere că Agripa
s-a exprimat pe un ton ironic, întrebându-1 pe
Pavel, în realitate: „Crezi că mă vei putea
convinge să devin creştin, cu argumente atât
de şubrede?" Cu alte cuvinte, el a parat forţa
argumentului lui Pavel, luându-1 în glumă
(părere la care subscriu majoritatea traduce-
rilor româneşti, în acest punct, n.tr.).
26:29 Indiferent dacă Agripa a vorbit
serios sau în glumă, Pavel i-a răspuns cu
toată seriozitatea şi solemnitatea, exprimân-
du-şi dorinţa ca Agripa şi toţi cei de faţă să
poată avea parte de bucuriile şi binecuvântă-
rile vieţii creştine, pentru ca să se poată îm-
părtăşi din privilegiile dăruite lui Pavel şi să
poată deveni ca el, cu excepţia lanţurilor

sale. Iată ce scrie Morgan în această privinţă:
Pavel era gata să moară pentru a-1 salva pe
Agripa, dar n-ar fi conceput ca acesta să fie pus
în lanţuri. Aşa e creştinismul! Preamăreşte-1,
înmulţeşte-1 şi aplică-1! Sinceritatea care se dedă
la persecuţii nu este de origine creştină. Sinceri-
tatea care se sacrifică, murind pentru a-i izbăvi
pe alţii, refuzând să-i înlănţuie, este cu adevărat
creştinism.79
26:30-32 Regele, guvernatorul, Bere-
nice şi celelalte oficialităţi au părăsit sala,
pentru a se sfătui. Cu toţii au fost obligaţi să
recunoască că Pavel nu săvârşise nimic care
să merite pedeapsa cu moartea sau lanţurile.
Poate cu un uşor sentiment de regret, Agripa
i-a spus lui Festus că dacă Pavel n-ar fi făcut
apel la Cezar, ar fi putut fi pus imediat în
libertate.
Fireşte, ne întrebăm de ce nu putea fi
contramandat acest apel la Cezar. Indiferent
dacă un asemenea recurs era sau nu imposi-
bil de modificat, dincolo de aceasta noi ştim
că era în planul lui Dumnezeu ca apostolul
Neamurilor să se ducă la Roma, să fie jude-
cat în faţa împăratului (23:11) şi să găsească
împlinirea dorinţei inimii sale, de a se con-
forma morţii Domnului său.
I.   Călătoria lui Pavel Ia Roma şi
naufragiul (27:1-28:16)
Capitolul acesta ne prezintă emoţionanta
epopee a voiajului maritim întreprins de
apostol de la Cezareea, via Malta, la Roma.
Dacă Pavel nu ar fi fost pasager la bordul
acestei corăbii, niciodată nu am fi ştiut de-
spre această călătorie sau despre naufragiul
care a avut loc. întreg pasajul ce urmează
este presărat cu termeni din domeniul navi-
gaţiei maritime, fiind, prin urmare, mai greu
de urmărit.
27:1 Punctul de plecare 1-a constituit
portul oraşului Cezareea. Pavel a fost dat în
grija unui ofiţer pe nume Juliu(s). Acest
sutaş era detaşat pe lângă cohorta Augusta-
na (Regimentul Augustin, în versiunea
engleză, n.tr.) — o legiune a oştirii romane
ce s-a acoperit de glorie. Asemenea tuturor,
sutaşilor menţionaţi în Noul Testament, şi
acesta era un om cu un caracter ales, plin de
bunătate, dreptate şi consideraţie faţă de alţii.
27:2 La bordul corăbiei se mai aflau şi
alţi deţinuţi, care, asemenea lui Pavel, erau
transportaţi spre Roma, unde urmau să fie
judecaţi. Printre pasageri se mai afla şi Aris-
tarh, şi Luca, ambii însoţitori de drum ai

480

Faptele Apostolilor

apostolului în călătoriile sale anterioare.
Vasul la bordul căruia s-au îmbarcat prove-
nea din Adramit, port la Marea Marmara,
situat în colţul de nord-vest al Asiei Mici, în
regiunea numită Mysia. Corabia urma să se
deplaseze spre nord-vest, urmând facă escale
în diferite porturi de pe coasta Asiei procon-
sulare — provincia de vest a Asiei Mici.
27:3 Corabia a navigat întâi spre nord,
de-a lungul coastei Palestinei, ancorând la
Sidon, port aflat la 112 km de Cezareea.
Sutaşul Iuliu, dând dovadă de multă bunăvo-
inţă, i-a permis lui Pavel să coboare pe
uscat, pentru a-şi vizita prietenii şi a primi
îngrijire.
27:4, 5 De la Sidon, vasul a traversat
colţul nord-estic al Mării Mediterane, lăsând
în stânga insula Cipru şi profitând astfel de
protecţia oferită de coasta ei împotriva vân-
turilor. Deşi vânturile erau potrivnice, vasul
a traversat până pe coasta de sud a Asiei
Mici, pornind apoi spre vest, trecând de
Cilicia şi Pamfilia şi sosind în cele din urmă
la Myra, oraşul portuar al Lyciei.
27:6 Acolo sutaşul i-a transferat pe deţi-
nuţi la bordul altei corăbii, întrucât prima nu
i-ar fi dus mai aproape de Italia, ci ar fi
cotinuat de-a lungul coastei de vest a Asiei
Mici, până în portul ei de bază din Adramit,
în Mysia.
A doua corabie provenea din Alexandria,
port la Marea Mediterană, pe coasta de nord
a Africii. Vasul transporta 276 de persoane,
pasageri şi echipaj, precum şi o încărcătură
de grâu. De la Alexandria a navigat spre
nord, traversând Marea Mediterană, până la
Myra, urmând a se îndrepta acum spre Ita-
lia.
27:7, 8 Multe zile la rând, călătoria s-a
desfăşurat anevoios, datorită vânturilor
neprielnice. Abia cu greu a reuşit echipajul
să aducă vasul în portul Cnid (Cnidus),
situat în extremitatea sud-vestică a Asiei
Mici. întrucât vântul le-a fost potrivnic, au
navigat spre sud, de-a lungul coastei apărate
de vânt a insulei Creta. încojurând capul
Salmone, vasul s-a îndreptat spre vest,
înfruntând vânturile puternice, până a ajuns
la Limanuri Bune, port din apropierea
cetăţii Lasea, situată pe coasta centrală de
sud a insulei Creta.
27:9, 10 Până în acest punct s-a pierdut
foarte mult timp, datorită condiţiilor nepriel-
nice de navigaţie. Se apropia iarna şi o conti-
nuare a călătoriei ar fi fost primejdioasă.
Asta era probabil prin luna septembrie sau
octombrie, întrucât Postul (Ziua Ispăşirii)

trecuse deja. Pavel a avertizat echipajul că,
dacă va continua voiajul, va risca nu numai
să piardă corabia şi încărcătura, ci şi vieţile
unora de la bordul ei.
27:11, 12 Dar cârmaciul şi stăpânul
corăbiei au dorit să continue călătoria. Suta-
şul a acceptat raţionamentul acestora, cu care
a fost de acord majoritatea celorlalţi. S-a
considerat că portul acesta nu era la fel de
adecvat ca Fenix ca port pentru iernat. Fenix
era situat la 64 de kilometri vest de Limanuri
Bune, în colţul de sud-vest al insulei Creta.
Portul avea deschidere spre sud-vest şi nord-
vest.
27:13-17 Când a suflat un vânt uşor din
sud, marinarii au crezut că vor putea străbate
distanţa ce-i despărţea de Fenix. Aşadar au
ridicat ancora şi au pornit spre vest, ţinându-
se aproape de uscat. Apoi au fost loviţi de
furtunosul vânt de nord-est, numit Eurochi-
lon (în versiunea engleză: Euroclydon80,
n.tr.), împingându-i spre stâncile situate de-a
lungul coastei. Neputând să-şi urmeze cursul
dorit, echipajul a fost obligat să lase vasul în
voia vântului. Astfel au fost purtaţi de acesta
până la o insuliţă, numită Clauda,81 situată la
48 de kilometri de Creta. Când au ajuns în
latura protejată a insulei, au reuşit, cu greu,
să urce la bord luntrea ce o tractaseră după
ei. Apoi au legat corabia cu frânghii, ca
aceasta să nu se destrame sub forţa valurilor.
Ei se temeau că vor fi mânaţi spre Sirta
(Syrtis, în engleză, n.tr.), un golf de pe coasta
Africii, renumit pentru primejdioasele sale
bancuri de nisip. Pentru a împiedica un atare
curs, au lăsat pânzele jos şi astfel s-au
lăsat duşi de vânt.
27:18,19 După o zi de navigare în voia
furtunii, au început să arunce peste bord o
parte din încărcătură. A treia zi au aruncat în
mare uneltele corăbiei—căci negreşit cora-
bia începuse să ia apă, fiind nevoie să-i re-
ducă greutatea pentru a o împiedica să se
scufunde.
27:20 Timp de multe zile au fost purtaţi
încolo şi-ncoace fără să vadă soarele sau
stelele, neputând, deci, să se orienteze sau
să-şi stabilească coordonatele. în cele din
urmă, s-a pierdut orice nădejde de scăpare.
27:21-26 Disperarea a fost accentuată de
foamea care-i măcina pe oameni, căci nu
mâncaseră de mai multe zile. Mai tot timpul
îl petrecuseră în efortul de a salva corabia şi
de a o goli de apă. Poate că nu mai aveau
unde găti. Boala, teama şi descurajarea le
vor fi alungat, oricum, pofta de mâncare. în
plus, proviziile de hrană se vor fi epuizat.

Faptele Apostolilor

481

Atunci Pavel s-a sculat în mijlocul lor,
aducându-le un mesaj de speranţă. Mai întâi
le-a spus, cu blândeţe, că nu trebuia să fi
plecat din Creta. Apoi i-a asigurat că deşi
corabia va pieri, nimeni nu-şi va pierde
viaţa. De unde ştia el acest lucru? Un înger
al Domnului i se arătase în timpul nopţii,
asigurându-1 că va sta înaintea Cezarului la
Roma. Dumnezeu i-a dăruit apostolului pe
toţi cei ce au călătorit împreună cu el, în
sensul că şi vieţile acestora aveau să fie
salvate. Prin urmare, ei au început să se mai
învioreze. Pavel a avut convingerea că totul
va fi în ordine, deşi vor naufragia pe o insu-
lă. Iată ce spune A. W. Tozer, cu multă
înţelepciune, în acest punct:
Când vântul dinspre sud a suflat uşor, vasul
care-1 purta pe Pavel naviga destul de lin şi nici
o persoană de la bord nu ştia cine este Pavel sau
ce tărie de caracter se ascunde sub acel aspect
exterior aparent şters. Dar când puternica fiirtu-
nă Euroclydon s-a dezlănţuit asupra lor, măreţia
caracterului lui Pavel a devenit îndată evidentă
tuturor celor de la bordul corăbiei. Deşi era
deţinut, apostolul literalmente a preluat conduce-
rea vasului, luând deciziile cheie şi dând co-
menzi care puteau însemna viaţa sau moartea
pentru oameni. în plus, cred că această criză a
cristalizat o realitate de care nici Pavel nu era
conştient. Teoria frumoasă curând s-a călit, sub
furia furtunii, îmbrăcând forma realităţii.82
27:27-29 Trecuseră paisprezece zile de
când au plecat de la Limanuri Bune. Nepu-
tincioşi, ei erau acum purtaţi de valuri într-o
parte a Mării Mediterane cunoscută sub
denumirea de Marea Adriatică, situată între
Grecia, Italia şi Africa. (Nota traducătorului,
aceste coordonate par să difere de cele ale
Mării Adriatice din vremea noastră, situată,
desigur, între Italia şi Iugoslavia şi Albania.
Probabil ar corespunde cu actuala Mare
Ionică) Pe la miezul nopţii marinarii au
bănuit că se apropie de pământ — poate
datorită zgomotului talazurilor ce se loveau
de ţărm. Când au măsurat adâncimea apei,
au găsit douăzeci de stânjeni (circa 38 de
metri). Puţin mai departe, adâncimea a fost
de cincisprezece stânjeni. Pentru a evita o
eşuare a vasului, au aruncat patru ancore
de la pupa corăbiei, rugându-se să să facă
ziuă.
27:30-32 Temându-se că vor muri, unii
din marinari au încercat să fugă de pe cora-
bie, cu o luntre. Pe când încercau să coboare
luntrea în apă — sub pretextul de a arunca

alte ancore — Pavel i-a văzut şi a dat de
veste sutaşului. Pavel i-a avertizat că dacă
marinarii nu rămân la bordul corăbiei, nu
poate fi garantată viaţa celorlalţi. Atunci
ostaşii au tăiat funiile luntrei şi au lăsat-o
să cadă. Marinarii au fost astfel obligaţi să
încerce să-şi salveze propriile vieţi şi cele ale
celorlalţi, la bordul corăbiei.
27:33, 34 Phillips intitulează versetele
33-37: „Expresia spiritului practic excepţio-
nal de care a dat dovadă apostolul Pavel".
Pentru a aprecia la justa valoare dramatismul
situaţiei, se cere să ştim câte ceva despre
ravagiile pe care le poate face o astfel de
furtună cumplită dezlănţuită în largul mării.
Apoi trebuie să ţinem cont şi de faptul că
Pavel nu era căpitanul vasului, ci doar un
pasager captiv.
Cu puţin înainte de zorii zilei, Pavel i-a
implorat pe oameni să mănânce, amintindu-
le că nu se hrăniseră de două săptămâni. Or,
acum era absolut esenţial să se hrănească,
deoarece de asta depindea bunăstarea lor.
Apostolul i-a asigurat că nici un fir de păr de
pe capul nimănui nu va pieri.
27:35 Apoi le-a dat el însuşi exemplu,
luând pâine şi mulţumind lui Dumnezeu în
faţa tututor şi hrănindu-se. Ce trist este că de
atâtea ori ne ruşinăm să ne rugăm în public!
Dar cu cât mai puternic ar grăi această rugă-
ciune, rostită în faţa altora, decât toată predi-
carea noastră!
27:36, 37 Fiind astfel îmbărbătaţi, ei au
început să se hrănească. La bordul corăbiei
se aflau două sute şaptezeci de persoane.
27:38-41 După ce au mâncat, au uşurat
greutatea corăbiei, aruncând grâul în mare.
Uscatul era pe aproape, dar ei nu-şi dădeau
seama de acest lucru. S-a luat decizia să
manevreze corabia în aşa fel încât aceasta să
pătrundă, prin eşuare, cât mai departe pe
ţărm. Au tăiat ancorele, lăsându-le în mare.
Apoi au dezlegat funiile cu care erau legate
cârmele ce fuseseră ridicate anterior, aducân-
du-le din nou în poziţia de funcţionare. Au
ridicat apoi vela mare îndreptându-se spre
ţărm, eşuând într-un loc scăldat din două
părţi de mare — probabil un canal dintre
două insule. Prora corăbiei s-a înfipt adânc
în nisip, rămânând intactă, dar pupa, a înce-
put curând să se sfărâme sub forţa valurilor.
27:42-44 Planul ostaşilor era însă să-i
omoare pe deţinuţi, pentru ca să nu scape
vreunul prin înot, dar sutaşul, vrând să-1
salveze pe Pavel, i-a împiedicat de la
intenţia lor şi a poruncit ca cei ce pot
înota să se arunce cei dintâi peste bord şi

482

Faptele Apostolilor

să ajungă la uscat. Celorlalţi li s-a spus să
se salveze ţinându-se de scânduri sau alte
fragmente flotante ale corăbiei. în felul
acesta toţi membrii echipajului şi toţi pasa-
gerii au scăpat, ajugând teferi pe uscat.
28:1, 2 De îndată ce echipajul şi pasa-
gerii au ajuns pe ţărm, au aflat că se aflau pe
insula Malta. Unii din băştinaşii de pe
insulă au văzut naufragiul şi au asistat victi-
mele să ajungă la ţărm. Apoi au avut bună-
voinţa şi prezenţa de spirit să aprindă un foc
pentru sărmanii naufragiaţi, uzi leoarcă, de
valurile mării şi de ploaie, şi dârdâind de
frig.
28:3 Pe când Pavel ajuta la aprinderea
focului, a fost muşcat de o viperă. Se pare că
şarpele acesta veninos stătuse ascuns între
vreascuri, dar de îndată ce acestea au fost
aprinse, vipera a ţâşnit, muşcându-1 pe apos-
tol şi agăţându-se de mâna lui.
28:4-6 La început, oamenii din partea
locului au crezut că apostolul trebuie să fie
un ucigaş, care, deşi a scăpat cu viaţă din
naufragiu, nu a putut eluda dreptatea.
(Nota traducătorului: în original: Dike, zeiţa
răzbunării la greci, termenul însemând
„dreptate" — după explicaţia de la subsolul
paginii 176 a traducerii în română a Noului
Testament publicată de Christliche Lietatur-
Verbreitung, Bielefeld, Germania, 1993.) Şi
astfel ei s-au aşteptat ca, din moment în
moment, Pavel să cadă mort. Dar când Pavel
nu a dat nici un semn de boală, de pe urma
muşcăturii, şi-au schimbat părerea, zicând
că este un zeu! — o altă ilustrare grăitoare
a nestatorniciei inimii şi minţii omeneşti.
28:7 Cetăţeanul de frunte al insulei
Malta era pe vremea aceea Publius, care
deţinea mari terenuri agricole în vecinătatea
plajei unde se aciuase ceata naufragiaţilor.
Acest slujbaj roman cu vază i-a primit pe
Pavel şi pe însoţitorii lui prieteneşte, asigu-
rându-le cazarea pe timp de trei zile, adică
până când au fost terminate pregătirile în
vederea unei locuinţe permanente pentru
durata iernii.
28:8 Bunătatea acestui om dintre Nea-
muri nu a rămas nerăsplătită. Cam în vremea
aceasta tatăl lui s-a îmbolnăvit de febră şi
dizenterie. Pavel a intrat la el şi, rugându-
se şi punându-şi mâinile peste el, 1-a vin-
decat.
28:9,10 Vestea despre această vindecare
miraculoasă s-a răspândit cu iuţeală în lungul
şi-n latul insulei. Şi astfel, pe parcursul
următoarelor trei luni, au fost aduşi la Pavel
bolnavii de acolo, fiind cu toţii vindecaţi de

el. Locuitorii Maltei şi-au arătat recunoştinţa
faţă de apostol şi faţă de Luca83 la plecarea
acestora de pe insulă, copleşindu-i cu multe
onoruri şi aducându-le multe daruri, ce aveau
să le prindă bine în călătoria spre Roma.
28:11 După ce s-au scurs cele trei luni
ale iernii, navigaţia pe mare a devenit din
nou posibilă, iar sutaşul împreună cu deţinu-
ţii din custodia sa s-au îmbarcat pe o corabie
din Alexandria... ce iernase în insulă.
Vasul purta semnul Dioscurilor, adică al
fraţilor gemeni Castor şi Pollux, despre care
marinarii păgâni credeau că le poartă noroc
şi pe care îi considerau zei ocrotitori.
28:12-14 De la Malta au străbtutut cei
circa 128 de km până la Siracuza, capitala
Siciliei, situată pe coasta ei de est. Vasul a
rămas acolo trei zile, pornind apoi mai
departe şi ajungând la Regio (în engleză:
Rhegium, n.tr.), în colţul de sud-vest al
Italiei, în vârful cizmei. După încă o zi cu
vânt prielnic, echipajul a putut străbate cei
290 de km de-a lungul coastei de vest a
Italiei, până la Puteoli, pe malul de nord al
golfului Neapole. Puteoli se afla la circa 240
km sud de Roma. Acolo apostolul a găsit
fraţi creştini, cu care i s-a îngăduit să aibă
părtăşie timp de şapte zile.
28:15 Nu ni se spune cum a ajuns la
Roma vestea despre sosirea iminentă a lui
Pavel. Cert e că două grupuri distincte de
fraţi i-au ieşit în întâmpinare. Un grup a
străbătut cei 69 de km până la localitatea
Piaţa lui Appius, situată la sud-est de Roma.
Celălalt grup a călătorit 53 de km, tot spre
sud-est, până la Trei Taverne. Pavel a fost
mult înviorat şi îmbărbătat de acest gest
mişcător de iubire al sfinţilor de la Roma.
28:16 Odată sosit la Roma, lui Pavel i s-
a permis să locuiască într-o casă particulară,
fiind sub paza unui soldat.
J. Sub arest la domiciliu, Pavel mărturi-
seşte iudeilor de la Roma (28:17-31)
28:17-19 Respectând principiul său de a
le mărturisi mai întâi iudeilor, Pavel le-a
trimis o invitaţie liderilor lor religioşi. Când
aceştia s-au adunat în casa închiriată, Pavel
le-a explicat situaţia sa, spunându-le că deşi
nu făcuse nimic împotriva iudeilor, a datini-
lor lor, totuşi iudeii din Ierusalim îl dăduseră
în mâna romanilor, ca să fie judecat. Autori-
tăţile ne-evreieşti nu l-au găsit însă vinovat
de nici un delict şi au dorit să-1 pună în
libertate, dar când iudeii au strigat împotriva
lui, apostolul a fost obligat să facă apel la
Cezar. Dar şi în acest apel, scopul nu era

Faptele Apostolilor

483

acela de a aduce vreo acuzaţie poporului
evreu, ci doar a se apăra.
28:20 Tocmai pentru că era nevinovat de
orice fărădelege împotriva poporului iudeu
i-a convocat Pavel pe toţi fruntaşii iudeilor
de la Roma. De fapt, datorită nădejdii Israe-
lului era el legat cu un lanţ. Nădejdea Israe-
lului, aşa cum am arătat anterior, se referă la
împlinirea promisiunilor făcute patriarhilor
poporului evreu, în special făgăduinţa venirii
lui Mesia. Intrinsec legată de aceste promi-
siuni era învierea morţilor.
28:21, 22 Liderii evrei au mărturisit că
nu cunosc nimic despre apostolul Pavel.
N-au primit nici o scrisoare din Iudeea, cu
privire la el, şi nici unul din concetăţenii lor
evrei nu adusese nici o pâră împotriva lui.
Cu toate acestea, ei doreau să audă mesajul
lui Pavel, deoarece ştiau că se vorbeşte
pretutindeni împotriva credinţei creştine cu
care era el asociat el.
28:23 La câtva timp după aceasta, mai
mulţi iudei au venit la locuinţa lui Pavel, ca
să audă mai multe din gura lui. El s-a folosit
de acest prilej, pentru a le mărturisi despre
împărăţia lui Dumnezeu şi a-i convinge cu
privire la Isus. El le-a citat din Legea lui
Moise şi din profeţi, de dimineaţa până
seara.
28:24 Unii au crezut mesajul adus de el,
alţii n-au crezut. (Nota traducătorului: în
versiunea engleză se foloseşte termenul dis-
believed, care semnifică mai mult decât
simplul fapt că nu au crezut, lăsând să se
înţeleagă un refuz de a accepta mesajul, o
respingere categorică a sa, aşa cum explică
autorul comentariului.)
28:25-28 Când Pavel a văzut că din nou
evanghelia este, în general, respinsă de
poporul evreu, a citat din Isaia 6:9 şi 10,
unde profetul a fost împuternicit să predice
cuvântul unui popor de oameni cu inimi
împietrite, cu urechi surde şi cu ochi orbiţi.
Apostolul a simţit din nou în inimă durerea
de a predica vestea bună unor oameni care
nu voiau s-o audă. Având în vedere acest act
de respingere a evangheliei de către iudei,
Pavel a anunţat că de acum încolo o va vesti
Neamurilor, şi şi-a exprimat încrederea că
acestea o vor asculta.
28:29 Iudeii necredincioşi au plecat,
polemizând între ei. După cum scoate în
evidenţă Calvin, faptul că Pavel a citat o
profeţie împotriva lor a iritat elementele
nelegiuite din rândul lor, care L-au respins
pe Mesia. în acelaşi timp, a fost dezlănţuit
un val de furie împotriva acelor iudei care L-

au primit pe Domnul Isus. Acest înaintaş al
Reformei face apoi următorea aplicaţie utilă:
în cele din urmă, zadarnic va încerca cineva să
argumenteze, plecând de la acest caz, că Evan-
ghelia lui Cristos provoacă disensiuni, când, este
evident că acestea izvorăsc doar din încăpăţâna-
rea oamenilor. Căci pentru a ne bucura de pace
cu Dumnezeu, e nevoie să luptăm împotriva
celor care îl tratează cu dispreţ.84
28:30 După aceasta Pavel a rămas la
Roma doi ani întregi, locuind în casa lui
închiriată şi slujind cu cuvântul un şir neîn-
trerupt de vizitatori. Probabil în această pe-
rioadă a scris Efeseni, Filipeni, Coloseni şi
Filemon.
28:31 La Roma Pavel a avut parte de o
libertate destul de mare, predicând împără-
ţia lui Dumnezeu şi predând lucrurile
privitoare la Domnul Isus Cristos cu toată
încrederea, fără ca cineva să-I oprească.
Aşa se încheie Cartea Faptelor Apostoli-
lor. Unii consideră că ar fi o încheiere cam
bruscă. Dar toate punctele cuprinse în schiţa
de la începutul cărţii au fost atinse. Evanghe-
lia s-a răspândit de la Ierusalim, în Iudeea şi
Samaria şi până la Neamuri, în lumea lor.
Cât priveşte evenimentele din viaţa lui
Pavel după încheierea cărţii Fapte, asupra
acestora se pot face doar deducţii, pornind de
la scrierile sale ulterioare.
în general se crede că după cei doi ani
petrecuţi la Roma cazul lui a ajuns în faţa
instanţei lui Nero, Pavel fiind achitat.
Apoi Pavel a plecat în ceea ce s-a numit
A Patra Călătorie Misionară. Localităţile pe
care le-a vizitat în cadrul acestei călătorii, nu
neapărat în ordinea aceasta, sunt următoa-
rele:
1.	COLOSE şi EFES (Filemon 22).
2.	MACEDONIA (1 Tim. 1:3; Fii. 1:25;
2:24).
3.	EFES (1 Tim. 3:14).
4.	SPANIA (Rom. 15:24).
5.	CRETA (Tit 1:5).
6.	CORINT (2 Tim. 4:20).
7.	MILET (2 Tim. 4:20).
8.	Iarna petrecută la NICOPOLE (Tit 3:12).
9.	TROA(2Tim.4:13).
Nu deţinem nici o informaţie cu privire
la motivul, timpul sau locul arestării sale, dar
ştim că a fost adus la Roma, pentru a doua
oară, ca deţinut. Această detenţie a fost cu
mult mai aspră decât prima (2 Tim. 2:9).
Pavel a fost părăsit de majoritatea prietenilor
săi (2 Tim. 4:9-11), ştiind că de data aceasta

484

Faptele Apostolilor

clipa morţii sale s-a apropiat foarte mult
(2 Tim. 4:6-8).
Conform tradiţiei, Pavel ar fi fost deca-
pitat în afara Romei în anul 67 sau 68 d.Cr.
Cât priveşte panegiricul lui Pavel, citiţi pro-
priile sale cuvinte de la 2 Cor. 4:8-10,6:4-10
şi 11:23-28, precum şi comentariul nostru
asupra acestor rezumate pline de inspiraţie.
MESAJUL CĂRŢII
FAPTELE APOSTOLILOR
După ce am citit Cartea Fapte, e bine să
recapitulăm principiile şi practicile creştini-
lor primari. Care au fost trăsăturile distincti-
ve ale credincioşilor individuali şi ale biseri-
cilor locale din care făceau aceştia parte?
Mai întâi, este evident că creştinii din
primul veac au trăit, mai presus de toate, îm-
plinind interesele Domnului Isus. întreaga
lor concepţie de viaţă era cristo-centrică.
Motivul principal al existenţei lor era să
aducă mărturie despre Mântuitorul lor —
sarcină căreia i s-au dăruit cu toată râvna,
într-o lume angajată în cursa nebună pentru
supravieţuire, a existat astfel un nucleu
compact de ucenici creştini zeloşi, care cău-
tau mai întâi împărăţia lui Dumnezeu şi
neprihănirea Lui. Pentru ei, toate celelalte
erau subordonate acestei glorioase chemări,
după cum subliniază Josett, cu admiraţie:
Ucenicii fuseseră botezaţi cu... entuziasmul sfânt
şi luminos, desprins chiar de la altarul lui Dum-
nezeu. Ei erau pătrunşi de acest foc viu în chiar
centrul fiinţei lor, de unde îşi trage seva orice alt
scop sau facultate a vieţii. Acest foc viu din
sufletul apostolilor duduia ca în cuptorul din
inima unei nave neînfricate, ce străbate talazu-
rile învolburate, peste adâncurile întinselor mări.
Nimic nu putea sta în calea acestor oameni!
Nimic nu-i putea opri din înaintarea lor... Din
orice faptă şi vorbă a lor se degaja o forţă de
netăgăduit, ei fiind plini de căldură şi de lumină,
ca unii ce fuseseră botezaţi de puterea Duhului
Sfânt.85
Mesajul propovăduit de ei era axat pe
învierea şi slava Domnului Isus Cristos. Ei
erau martorii unui Mântuitor înviat. Oamenii
L-au omorât pe Mesia, dar Dumnezeu L-a
înviat din morţi, dându-I locul ce i se cuvine
de onoare supremă în cer. Orice genunchi
trebuie să se plece în faţa slăvitului Om la
dreapta lui Dumnezeu. Altă cale de mântuire
nu există.
într-un mediu de ură, învrăjbire şi lăco-

mie, ucenicii au dat dovadă de dragoste faţă
de toţi. Ei au răsplătit prigoanele la care au
fost supuşi cu bunătate, rugându-se pentru
cei ce le-au provocat suferinţă. Dragostea lor
faţă de alţi creştini i-a obligat pe duşmanii
lor să exclame: „Uite cum se iubesc creştinii
aceştia!"
Nu putem să nu remarcăm că ei au trăit
o viaţă de jertfire pentru răspândirea evan-
gheliei. Ei nu s-au considerat stăpâni peste
bunurile materiale de care au avut parte, ci
le-au tratat ca daruri încredinţate lor de către
Domnul, care i-a pus administratori peste
ele, pentru împlinirea planurilor Sale. Astfel,
ori de câte ori se ivea o nevoie reală, îndată
se strângeau fondurile necesare pentru aco-
perirea acelei nevoi.
Armele lor de luptă nu au fost fireşti sau
pământeşti, ci de natură divină, prin a căror
forţă formidabilă Dumnezeu dobora fortăreţe
aparent impregnabile. Ei îşi dădeau seama că
nu luptă împotriva unor lideri religioşi sau
politici, ci împotriva forţelor răului din locu-
rile cereşti. Astfel ei porneau la luptă înar-
maţi cu credinţa, cu rugăciunea şi cu Cuvân-
tul lui Dumnezeu. Spre deosebire de religia
islamică, creştinismul nu s-a dezvoltat prin
recurgerea la forţă.
Aceşti primi creştini au trăit despărţiţi de
lume. Ei erau în lume, dar nu şi din lume. Ei
păstrau legături vii cu necredincioşii, în legă-
tură cu mărturia pe care o dădeau acestora,
dar niciodată nu şi-au compromis loialitatea
lor faţă de Cristos, necomplăcându-se în
plăcerile păcătoase ale lumii. Ca pelerini şi
străini pe acest pământ, ei se comportau ca
nişte străini aflaţi în trecere printr-o ţară,
căutând să fie o binecuvântare pentru toţi,
având grijă să nu se întineze deloc cu strică-
ciunile din jurul lor.
S-au angajat ei oare în politică sau au
căutat ei să aducă vreun remediu racilelor de
ordin social din vremea lor? Concepţia lor
era că toate relele şi abuzurile din lume
izvorăsc din natura păcătoasă a omului.
Pentru a remedia aceste rele, e nevoie ca
omul să se ducă la rădăcina lor. Reformele
politice şi sociale se ocupă doar de simpto-
me, nu şi de boala propriu-zisă care le gene-
rează. Numai evanghelia poate merge la
sursa răului, schimbând natura rea a omului.
Prin urmare, primii creştini nu s-au lăsat
abătuţi de la misiunea lor prin îmbrăţişarea
unor procedee cu efect minim de schimbare
a adevăratei naturi a omului. Ei au predicat
evanghelia la timp şi nelatimp. Oriunde
mergea evanghelia, rănile supurânde erau fie

Faptele Apostolilor

485

eliminate, fie mult alinate.
Când au fost supuşi la prigoane, nu s-au
mirat deloc, căci li s-a spus să se aştepte la
acestea. în loc să se răzbune sau chiar să se
apere, ei şi-au încredinţat soarta în mâna lui
Dumnezeu, Judecătorul Cel Drept. în loc să
încerce să scape de încercări, ei s-au rugat să
li se dăruiască îndrăzneala de a-L vesti pe
Cristos tuturor celor cu care intrau în legătu-
ră.
Ţelul mereu prezent înaintea ucenicilor
era evanghelizarea lumii. Ei nu făceau nici o
distincţie între câmpul de misiune autohton
şi cel extern. Toată lumea era un câmp de
misiune, un ogor bun de secerat. Activitatea
lor evanghelistică nu constituia un scop în
sine — cu alte cuvinte, ei nu s-au mulţumit
să conducă sufletele la Cristos, şi apoi să le
lase să se descurce cum pot, şchiopătând pe
calea credinţei. Mai degrabă, convertiţii erau
îndrumaţi spre adunări creştine locale. Aici
li se preda Cuvântul lui Dumnezeu, erau
ajutaţi să crească în rugăciune, fiind întăriţi
în credinţă. Apoi erau împuterniciţi şi moti-
vaţi să iasă în lume, vestindu-le, la rândul
lor, altora mesajul evangheliei.
Tocmai înfiinţarea de biserici locale a
avut darul de a conferi un caracter perma-
nent lucrării creştine, asigurând baza de
plecare şi întreţinere a evanghelizării zonelor
din jur. Aceste adunări erau indigene, adică
se guvernau singure, se propagau singure şi
se finanţau singure. Fiecare adunare era
independentă de alte biserici, dar între ele
domnea părtăşia Duhului. Fiecare adunare
căuta să se reproducă, dând naştere altor
adunări în teritoriile adiacente. Şi fiecare era
finanţată din interior. Nu exista nici un
departament central de finanţe, nici o organi-
zaţie umbrelă, sub care să-şi desfăşoare
activitatea.
Adunările erau în principal adăposturi
spirituale, limanuri binecuvântate în care îşi
găseau alinarea credincioşii, mai degrabă
decât centre pentru mântuirea celor necredin-
cioşi. La loc de frunte între activităţile biseri-
cii erau frângerea pâinii, închinarea, rugăciu-
nea, studierea Bibliei şi părtăşia. în adunări
nu se ţineau servicii speciale de evangheliza-
re, ci aceasta se făcea oriunde se ivea prile-
jul, oriunde intrau credincioşii în contact cu
cei nemântuiţi — în sinagogi, în pieţe, pe
stradă, în închisori şi din casă în casă.
Bisericile nu se adunau în clădiri specia-
le, ridicate expres în scopul închinăciunii, ci,
mai degrabă, în casele credincioşilor— fapt
de natură a asigura un mare grad de mobili-

tate bisericii, în vremuri de prigoană, dându-i
posibilitatea să intre „în subterană" cu mare
uşurinţă şi rapiditate.
De la bun început, nu au existat nici un
fel de confesiuni religioase, culte sau deno-
minaţii. Toţi credincioşii erau recunoscuţi ca
membri ai trupului lui Cristos şi fiecare bise-
rică locală ca expresie a bisericii universale.
Un alt lucru impotant: nu se făcea nici o
distincţie între cler şi laici. Nici un om nu
deţinea drepturi exclusive în cadrul unei
adunări, cu privire la predare, predicare,
botezare sau administrarea Cinei Domnului.
Se recunoştea însă că fiecare credincios are
un dar şi e liber să-şi exercite darul respec-
tiv.
Cei ce fuseseră dăruiţi ca apostoli, pro-
feţi, evanghelişti, pastori şi învăţători nu au
căutat să-şi consolideze poziţia, ca persoane
oficiale indispensabile în cadrul bisericii.
Funcţia lor era de a-i zidi pe sfinţi în credin-
ţă, pentru ca şi aceştia să-L poată sluji pe
Domnul zi de zi. Oamenii dăruiţi din perioa-
da Noului Testament fuseseră dotaţi pentru
lucrarea ce-o aveau de făcut de către Duhul
Sfânt. Asta e în măsură să explice cum de
oameni fără educaţie formală, cu cunoştinţe
doar „native", au exercitat o influenţă atât de
covârşitoare asupra erei în care au trăit. Ei
nu erau predicatori „de profesie", în accepţia
de astăzi a termenului, ci predicatori laici,
având însă ungerea de sus.
Vestirea mesajului în Cartea Faptelor
Apostolilor era adeseori însoţită de săvârşi-
rea unor miracole—a unor semne şi minuni
manifestând darurile felurite ale Duhului
Sfânt. Deşi aceste miracole par să fi fost
săvârşite în număr mai mare la începutul
cărţii, ele nu încetează până la finele volu-
mului.
De îndată ce se punea pe picioare o
biserică locală, apostolii sau reprezentanţii
acesteia numeau bătrâni (presbiteri) —
bărbaţi însărcinaţi cu rolul de supraveghetori
spirituali. Aceşti bărbaţi păstoreau turma. în
fiecare biserică existau mai mulţi presbiteri.
Substantivul „diacon" nu se aplică în
mod direct unui slujbaş din cadrul bisericii,
în cartea Fapte. Dar termenul apare în Fapte
sub formă de verb, descriind slujba desfăşu-
rată de credincioşi pentru Domnul, fie de
natură spirituală, fie vremelnică.
Credincioşii primari practicau botezul
prin imersiune (cufundare). Din textul cărţii
se degajă impresia că credincioşii erau bote-
zaţi la scurtă vreme după convertirea lor. în
prima zi a săptămânii ucenicii se adunau la

486

Faptele Apostolilor

un loc pentru a-şi aduce aminte de Domnul,
prin frângerea pâinii. Probabil serviciul
acesta nu avea un caracter atât de formal sau
oficial ca în vremea noastră. Se pare că se
ţinea în legătură cu o masă obişnuită, o
agapă — sau o masă a iubirii.
Biserica primară nu înceta să se roage.
Era dependentă de rugăciune. Rugăciunea
constituia firul vital de legătură cu Dumne-
zeu. Rugăciunea era stăruitoare, plină de cre-
dinţă şi fierbinte. Ucenicii mai şi posteau,
pentru ca toate puterile lor să fie concentrate
asupra unor chestiuni spirituale, fără să fie
astfel distraşi de lucrurile din jur sau de ten-
dinţa de a adormi.
Tocmai într-o ocazie de felul acesta,
după ce s-au rugat şi au postit, profeţii şi
învăţătorii de la Antiohia i-au încredinţat pe
Barnaba şi pe Saul în vederea săvârşirii unui
program misionar special. Amândoi bărbaţii
aceştia II slujeau pe Domnul de câtva timp,
anterior acestei împuterniciri, care nu a
constituit un act oficial de ordinare sau
hirotonisire, ci o recunoaştere din partea
liderilor de la Antiohia că Duhul Sfânt i-a
chemat cu adevărat pe aceşti oameni. A
constituit în acelaşi timp şi o expresie a
părtăşiei, izvorâte din inimi total dăruite
Domnului, a membrilor adunării cu privire la
lucrarea în care Barnaba şi Saul urmau să se
angajeze.
Cei care mergeau să slujească în lucrarea
de evanghelizare nu erau controlaţi de adu-
narea din care proveneau, în acţiunile lor.
Mai degrabă, se pare că erau liberi să slu-
jească aşa cum îi călăuzea Duhul Sfânt. Ei îi
ţineau însă la curent pe membrii bisericilor
din care proveneau de felul cum binecuvânta
Dumnezeu strădaniile lor.
în acest context, trebuie să precizăm că
biserica nu era un complex cu o structură
organizatorică foarte evoluată, ci mai degra-
bă un organism viu, care se mişca în asculta-
re permanentă de călăuzirea Domnului. Din
cer, Cristos, Capul bisericii, îi călăuzea şi-i
conducea pe membrii bisericii, care, la rân-
dul lor, căutau să se lase învăţaţi, să dea
dovadă de cât mai mare mobilitate şi maxi-
mă receptivitate. Astfel, departe de a desco-
peri în cartea Fapte un tipar rigid de slujire,
constatăm, mai degrabă, multă fluiditate şi o
reconfortantă absenţă a inflexibilităţii. De
pildă, nu existau reguli fixe pentru durata de
timp cât trebuia să stea un apostol într-un
loc. Astfel, Pavel a stat la Tesalonica trei
luni, dar la Efes a rămas trei ani. Totul de-
pindea de timpul necesar pentru a-i zidi pe

sfinţi, pentru ca aceştia, la rândul lor, să
poată transmite lucrarea creştină mai departe.
Există unii care cred că apostolii şi-au
concentrat atenţia asupra unor centre urbane
mari, lăsând în grija bisericilor de acolo
sarcina de a se extinde cu lucrarea până în
cartierele mărginaşe. Să fie oare adevărat
acest lucru? Au avut oare apostolii o strate-
gie atât de fixă şi definitivată? Sau, mai
degrabă, au urmat zi de zi ordinele primite
de la Domnul—fie de a merge în centre im-
portante, fie în cine ştie ce cătun aparent
lipsit de importanţă?
Negreşit una din impresiile care se de-
gajă din Cartea Fapte este că primii creştini
aşteptau şi depindeau de călăuzirea Domnu-
lui. Ei lăsaseră totul de dragul lui Cristos.
Nimic şi nimeni nu mai era al lor decât
Domnul Isus însuşi. Şi astfel ei priveau la El
zilnic, aşteptând ca El să le dea îndrumări.
Iar Domnul nu le înşela niciodată aşteptările.
Se pare că era o practică bine stabilită a
lucrătorilor creştini itineranţi să călătorească
doi câte doi — câte un lucrător mai matur,
care lua cu el unul mai tânăr, ce-şi făcea
ucenicia în slujba Domnului. Apostolii erau
în permanentă căutare de tineri plini de cre-
dinţă, pe care să-i poată forma ca ucenici.
Uneori slujitorii Domnului se întreţineau
singuri, cum era cazul lui Pavel, care se
îndeletnicea cu confecţionarea corturilor.
Alteori, ei erau întreţinuţi din darurile tri-
mise, cu drag, de persoane individuale sau
biserici.
Un alt fapt care ne impresionează în
cartea Fapte este că cei ce erau lideri spiritu-
ali erau recunoscuţi ca atare de sfinţii care
lucrau cu ei. Duhul Sfânt era Acela care le
dădea puterea de a vorbi cu autoritate. Şi tot
Duhul Sfânt era Acela care le dădea altor
credincioşi adevăratul instinct spiritual de a
se supune acestei autorităţi.
Ucenicii se supuneau în faţa autorităţilor
omeneşti până la un punct. Şi punctul acesta
era atins atunci când aceste autorităţi le inter-
ziceau să predice evanghelia. în acest punct,
ei ascultau mai mult de Dumnezeu, decât de
om. Când erau pedepsiţi de autorităţile
civile, suportau pedeapsa fără împotrivire,
fără să uneltească vreodată împotriva stăpâ-
nirii.
Evanghelia a fost predicată mai întâi
iudeilor, iar apoi, după ce Israel a respins, la
nivel naţional, mesajul ei, vestea bună a fost
transmisă Neamurilor. Porunca: „Mergeţi la
iudeu, mai întâi" a fost împlinită pe plan
istoric în Cartea Fapte. Astăzi evreii sunt pe

Faptele Apostolilor

487

acelaşi plan ca Neamurile în faţa lui Dumne-
zeu — nu există nici o deosebire, „căci toţi
au păcătuit şi s-au depărtat de slava lui Dum-
nezeu."
Se degajă o extraordinară putere în legă-
tură cu misiunea bisericii primare. De teamă
să nu atragă dezaprobarea lui Dumnezeu,
oamenii nu se jucau cu cuvintele şi orice
mărturisire de credinţă era făcută cu toată
luarea aminte. Păcatul în sânul bisericii era
descoperit imediat, fiind aspru pedepsit de
Dumnezeu în unele cazuri, cum este cel al
Ananiei şi al Safîrei.
în sfârşit, o ultimă şi stăruitoare convin-
gere care se desprinde din studiul cărţii
Fapte este că: Dacă şi noi am urma exem-
plul de credinţă, jertfire, consacrare şi slujire
neobosită al bisericii primare, lumea ar putea
fi evanghelizată în timpul generaţiei noas-
tre. {
NOTE FINALE
'(Intro.) J. B. Phillips, The Young Church
in Action, p. vii.
2(1:5) Intre învierea lui Cristos şi înălţa-
rea Sa s-au scurs patruzeci de zile. Alte zece
zile au trecut până la Rusalii (Ziua Cincize-
cimii). Dar Domnul nu a precizat numărul
acestor zile, probabil pentru a-i ţine pe uce-
nici într-o stare de aşteptare.
3(l:20) Acesta nu e un citat exact după
versiunea pe care o găsim în cartea Psalmi
din Biblie. Două sunt motivele care ar putea
explica această situaţie; (1) Scriitorii Noului
Testament adesea citau Scripturi din Vechiul
Testament redate în versiunea Septuaginta
(LXX), pe când traducerile folosite de noi au
fost făcute după originalul ebraic — fapt în
măsură să explice unele deosebiri de formu-
lare. (2) Cum s-a constatat în frecvente ca-
zuri, Duhul Sfânt, care a inspirat redactarea
Vechiului Testament, îşi exercită libertatea
de a-1 adapta uneori atunci când se dau citate
din el în contextul Noului Testament.
4(2:1) Aceleaşi cuvinte sunt folosite pen-
tru „a locui împreună" din versiunea greacă
a textului de la Psalmi 133:1 (132:1 în
Septuaginta) pe care le găsim şi aici la Fapte
pentru cuvintele „într-un singur loc" (epi to
auto, în greacă).
5(2:4) Alte lucrări de slujire ale Duhului
Sfanţ care ne-au fost puse la dispoziţie la
convertire sunt: ungerea (1 loan 2:27), pece-
tluirea (Ef. 1:13) şi garanţia (Ef. 1:14). Alte
lucrări ale Duhului, care sunt condiţionate,
depinzând de ascultarea şi predarea noastră,

sunt: călăuzirea (Fapte 8:29), bucuria (1 Tes.
1:6) şi puterea (Rom. 15:13).
6(2:22-24) Cuvântul tradus prin dureri se
referă de obicei la durerile naşterii. învierea
lui Cristos este asemuită cu naşterea sau
trecerea de la moarte la viaţă. Suferinţele
care însoţesc întregul proces au fost intense,
dar trecătoare. în Psalmul 18:5 aceeaşi ex-
presie este redată prin „durerile Şeolului."
7(2:25-27) Paradis este identic cu cerul al
treilea (2 Cor. 12:2,4).
8(2:38) Charles C. Ryrie, The Acts of the
Apostles, p. 24.
9(2:39) Charles H. Spurgeon, The Trea-
sury of the New Testament (Tezaurul Noului
Testament), 1:530.
10(2:41) Textul critic (NU) omite cuvân-
tul „bucuros".
"(2:44, 45) F. W. Grant, „Acts," The
Numerical Bible: Acts to 2 Corinthians (Bi-
blia numerică: de la Fapte la II Corinteni),
VI:25,26.
12(2:46) Ori de câte ori citim că Pavel şi
alţii s-au dus la templu, asta înseamnă că au
pătruns în curţile templului, nu în sanctuar,
unde accesul era rezervat preoţilor. Neamu-
rile aveau voie să pătrundă doar în curtea
exterioară. Orice încercare de a pătrunde
dincolo de aceste limite era pasibilă de
pedeapsa cu moartea.
l3(Excurs) în textul critic termenul „bise-
rică" nu apare decât începând cu 5:11.
14(Excurs) Merrill F. Unger, Unger s
Bible Handbook (Manualul biblic al lui Un-
ger), pg. 586.
l5(Excurs) E. Stanley Jones, Christ's
Alternative to Communism (Alternativa lui
Cristos la comunism), p. 78.
l6(Excurs) G. H. Lang, The Churches of
God (Bisericile lui Dumnezeu), p. 11.
l7(4:l-4) Charles Haddon Spurgeon,
singurul document disponibil.
18(4:13) James A. Steward, Evangelism
(Evanghelizare), p. 95.
19(4:14-18) J. H. Jowett, The Redeemed
Family of God (Familia de răscumpăraţi ai
lui Dumnezeu), p. 137.
20(4:27, 28) Aici e preferabil să redăm
termenul pais prin „Slujitor", mai degrabă
decât prin „copil", ca la 3:13, 26; 4:30.
2'(4:27, 28) George Matheson, Rest By
the River (Odihniţi-vă lângă râu), pg. 75-77.
22(4:32-35) Grant, „Acts," p. 34.
23(4:32-35) F. E. Marsh, Fully Furnished
(Deplin echipat), p. 74.
54(4:32-35) Ryrie, Acts, p. 36.
25(5:40) Ryrie opinează că bătaia a fost

488

Faptele Apostolilor

administrată pentru nesupunerea lor faţă de
porunca anterioară a Sinedriului (cf. Deut.
25:2, 3).
26(5:41) în manuscrisele tradiţionale
există trei variante care ridică întrebări: TR:
„numele Lui"; NU: „numele"; M: „numele
lui Isus".
27(6:8) Ştefan {Stephanos în greacă) în-
seamnă „ghirlandă" sau „coroană triumfală".
28(6:10-14) Din topica frazei s-ar putea
deduce că apărau cu mai multă gelozie onoa-
rea lui Moise, decât a lui Dumnezeu!
29(7:9-19) „Atât varianta originală, cât şi
cea din greacă ar putea să fie adevărate aici;
versiunea a doua, adică cinci fii ai lui Mâ-
nase şi Efraim născuţi în Egipt (1 Cron.
vii. 14-27), potrivit unei latitudini de diverse
forme, deloc neobişnuite în asemenea liste."
Kelly, Acts, p.,84.
30(7:9-19) în ce priveşte alte comentarii
reverenţioase asupra acestei probleme şi a
celei anterioare, vezi Kelly, Acts, pg. 84, 85.
31(7:20-43) Daily Notes of the Scripture
Union (însemnări zilnice pe marginea Scrip-
turii), mai 31^, 1969.
32(8:4-8) într-adevăr, drumul de la Ierusa-
lim coboară, fiind situat la o altitudine infe-
rioară.
33(8:4-8) Homer L. Payne, "What Is A
Missionary Church?" The Sunday School
Times, februarie 22, 1964, p. 129.
34(8:12, 13) întrucât textul spune că Si-
mon „a crezut", acesta solicitându-i lui Petru
să se roage pentru el (v. 24), unii au susţinut
că Simon a fost mântuit, dar că era un cre-
dincios foarte firesc.
35(8:26) O străveche cetate a filistenilor,
de pe coasta Mediteranei, la sud-vest de
Ierusalim, pe drumul care făcea legătura
între Palestina şi Egipt.
36(8:27-29) Candace (sau Kandake) era
probabil un titlu, comparativ cu Faraon, mai
degrabă decât numele ei personal.
37(8:27-29) Robii aflaţi în slujba unor
demnitari de rang înalt erau uneori castraţi,
în cadrul iudaismului, eunucilor li se refuza
statutul de cetăţeni de mâna întâi (Deut.
23:1). Mai degrabă, ei erau relegaţi la statu-
tul de „prozeliţi, care stăteau la poartă". Dar
aici vedem cum un eunuc devine membru
deplin al bisericii creştine.
38(8:37) Versetul acesta lipseşte atât din
manuscrisele cele mai vechi (NU), cât şi din
manuscrisele majoritare (M). Se crede că era
o formulă de botez, folosită la Roma în
prima parte a secolului al doilea, pe care o
găsim în manuscrisele occidentale, inclusiv

în traducerea latină a Bibliei. Cei care susţin
că botezul mântuieşte, desigur vor include
acest verset în textul sacru.
39(8:38) Faptul că în vechime botezul se
făcea prin cufundare e recunoscut de majori-
tatea învăţaţilor romano-catolici, de Calvin şi
de mulţi din cei care practică botezul prin
stropire.
(8:40) Etiopia este singura ţară din
Africa în care tradiţia creştină a avut o evo-
luţie neîntreruptă din perioada bisericii
primare şi până în zilele noastre. Ascultarea
şi credincioşia lui Filip constituie, probabil,
cheia care a deschis uşa statornicirii bisericii
pe aceste meleaguri.
41(9:1, 2) Vezi şi 19:9, 23; 22:4; 24:14,
22.
42(Excurs) Harnack, citat de Leighton
Ford, în The Christian Persuader, p. 46.
43(Excurs) Dean Inge, citat de E. Stanley
Jones, în Conversion (Convertirea), p. 219.
""(Excurs) Bryan Green, Ibid.
45(Excurs) Leighton Ford, citat de Jones,
în Conversion, p. 46.
46(Excurs) James A. Stewart, Pastures of
Tender Grass (Păşuni mănoase), p. 70.
47(9:36-38) Tabitha (varianta aramaică a
numelui grec Dorcas) înseamnă gazelă.
*\\0:l,2)Ryne, Acts, p. 61.
49( 10:3-8) Din motive de ordin practic,
tăbăcarii îşi stabileau atelierele la periferia
sau chiar în afara oraşului. Apropierea de
mare era un avantaj în plus, facilitându-le
eliminarea în condiţii sanitare a cadavrelor
animalelor.
50( 11:20, 21) în Noul Testament, prin
„elenişti" se înţelege iudei greci, dar aici
sensul se referă doar la greci, adică Neamuri.
Observaţi contextul: versetul 19: „vestind
Cuvântul numai iudeilor". Versetul 20: „şi
grecilor" (în contrast cu iudeii).
5I(11:25, 26) James A. Stewart, Evan-
gelism,?. 100, 101.
52( 12:25) Atât în textul alexandrin (NU),
cât şi în cel majoritar (M) găsim scris Ja
Ierusalim." întrucât Barnaba şi Saul se află
din nou la Antiohia în 13:1, e posibil ca
copiştii să fie „corectat" textul schimbând
prepoziţia „la" cu „din".
53(13:3) Donald Grey Barnhouse, The
Measure of Your Faith (Măsura credinţei
tale), volumul 69, p. 21.
54(13:7, 8) în versetul 7 din traducerea
KJV Sergius Paulus este numit „adjunct",
dar mai corect e să spunem că el purta titlul
de „proconsul" (NKJV). Luca demonstrează
o cunoaştere  aprofundată a denumirilor

Faptele Apostolilor

489

purtate de slujbaşii imperiului roman în
această perioadă. Prin urmare, în greacă el îi
numeşte pe magistraţii de la Filipi: strategoi,
în latină praetori (16:20) şi i-a identificat pe
ofiţeri cu titlul de rhabdouchoi (în latină:
lictorî) (16:35). La 17:6 îi numeşte corect pe
mai-marii de la Tesalonica: politarhi (17:6),
pe când la Efes Luca face distincţia impor-
tantă că aceştia se numeau asiarhi (19:31).
„Toţi aceştia erau reprezentanţii autorită-
ţilor locale (ale stăpânirii romane), din di-
verse oraşe — guvernatorul roman sau pro-
consulul fiind mai mare peste ei în fiecare
provincie. Aşadar, prin faptul că Luca redă
corect titlul fiecărui slujbaş din toate cetăţile
acestea demonstrează o cunoaştere profundă
a temei de care se ocupă şi acest semn dis-
tinctiv de mare acurateţe a scrierilor sale are
darul de a ne spori încrederea în calitatea sa
de istoric fidel" — C. E. Stuart, Tracings
from the Acts of the Apostles (Mergând pe
firul Faptelor Apostolilor), p. 272.
55( 13:19-22) în ce priveşte discutarea
problemelor de ordin cronologic şi textual,
vezi Kelly, Acts, pg. 185, 186.
56( 13:48) Charles R. Erdman, The Epistle
of Paul to the Romans, p. 109.
51 {14:4-7) Aici practic termenul are
sensul de „misionari".
58(14:10-12) Aceste nume greceşti apar
în textul original. Traducerea King James de
la 1611 foloseşte termenii Jupiter şi Mercur
— termeni mult mai cunoscuţi din latină
pentru aceşti zei.
59(14:19, 20) Kelly, Acts, p. 202.
60(14:21) Erdman, Acts, p. 109.
6l(Excurs) C. A. Coates, An Outline of
Luke 's Gospel (Schiţa Evangheliei lui Luca),
p. 254.
62( 15:20) Unii cred că cele patru practici
interzise îşi au originea în Levitic 17 şi 18,
după cum urmează: lucrurile întinate de idoli
(17:8, 9); imoralitatea sexuală — nu numai
adulterul şi poligamia (18:20), homosexuali-
tatea (18:22) şi bestialitatea (18:23), ci şi
căsătoria între rude de sânge (18:6-14) şi
rude prin alianţă, rezultate în urma căsătoriei
(18:15,16); consumul animalelor strangulate
sau tăiate impropriu (17:15); consumul sân-
gelui (Lev. 17:10-12). Credincioşii evrei e-
rau ofensaţi dacă îi vedeau pe credincioşii
dintre Neamuri încălcând aceste norme
(Fapte 15:21).
63( 16:6-8) Ryrie, Acts, pg. 88, 89.
"(lö^) James Stalker, Life of St. Paul
(Viaţa sfântului Pavel), p. 56.
65( 16:19-24) A. J. Pollock, The Apostle

Paul and His Missionary Labors (Apostolul
Pavel şi strădaniile sale misionare), p. 56.
66( 16:25) G. Campbell Morgan, The Acts
of the Apostles, pg. 389, 390.
67(17:2,3) Unii cred că Pavel a stat circa
trei luni la Tesalonica, deşi a predat în sina-
gogă doar trei zile de sabat.
68(17:16) William Arnot, The Church in
the House: A Series of Lessons on the Acts
of the Apostles (Biserica din casă: o serie de
lecţii pe marginea Faptelor Apostolilor), pg.
379ff.
69(Excurs) Unii învăţaţi cred că s-a predi-
cat în curţile templului.
70(Excurs) Singurul document disponibil
este cel al lui A. B. Simpson.
71(18:2,3) Dinsdale T. Young, Neglected
People of the Bible (Oameni neglijaţi ai
Bibliei), pg. 232, 233.
72(18:18) în original, participiul pentru
tăierea părului survine imediat după „Acui-
la" şi la mare distanţă de „Pavel" (v. 18 este
o singură frază în greacă).
73(19:8) Stuart, Tracings, p. 285.
74(19:15,16) F. B. Meyer, citat de W. H.
Aldis, The Keswick Convention 1934, p. 60.
75( 19:23-37) Diana este latinescul pentru
Artemis din greacă — zeiţă a fertilităţii,
înfăţişată cu mulţi sâni.
f6(21:23,24) Grant, „Acts," p. 147.
77(22:14-16) Aici în forma în care este
redat participiul „botezat" se subînţelege că
botezul trebuia efectuat de către cineva.
Parafrazat, textul ar suna astfel: Ridică-te
(anastas) şi fii botezat (aranjează să te bote-
ze cineva, baptizai); fa să ţi se spele păcatele
(apolousai), chemând (epikalesamenos)
numele Domnului."
78(26:9-11) Negreşit timpul gramatical de
aici este imperfectul conativ: „Mă străduiam
să-i fac să..."
79(26:29) Morgan, Acts, p. 528.
80(27:13-17) în manuscrisele NU găsim
Euraquilon.
8I(27:13-17) în manuscrisele NU găsim
Cauda.
82(27:21-26) A. W. Tozer, That Incredi-
ble Christian (Acel creştin incredibil), p.
134.
83(28:9, 10) Este cel puţin posibil (dacă
nu şi probabil) ca Luca să-şi fi exercitat
pregătirea de medic alături de darul de vin-
decare pe care-1 poseda Pavel. Dacă Dumne-
zeu ar fi dezaprobat profesiunea de medic,
atunci nu ar fi ales un doctor ca să redacteze
28% din Noul Testament (grupajul Luca-
Fapte)!

490

Faptele Apostolilor

84(28:29) John Calvin, Acts of the Apos-
tles (Faptele Apostolilor), 11:314. în textul
NU nu găsim versetul 29.
85(Excurs) J. H. Jowett, The Things that
Matter Most (Lucrurile care contează cel mai
mult), p. 248.
BIBLIOGRAFIE
Arnot, William. The Church in the House:
A Series of Lessons on the Acts of the
Apostles (Biserica din casă: o serie de
lecţii pe marginea Faptelor Apostolilor).
New York: Robert Carter & Brothers,
1873.
Blaiklock, E. M. The Acts of the Apostles,
TBC. Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Company, 1959.
Calvin, John. The Acts of the Apostles,
2 volume. Grand Rapids: Wm. B. Eerd

mans Publishing Company, 1977.
Erdman, Charles R. The Acts. Philadelphia:
The Westminster Press, 1919.
Kelly, William. An Exposition of the Acts of
the Apostles (O expunere a Faptelor A-
postolilor). Londra: C. A. Hammond,
1952.
Martin, Ralph. Understanding the New
Testament: Acts (Să înţelegem Noul Tes-
tament: Fapte). Philadelphia: A. J. Hol-
man Company, 1978.
Morgan, G. Campbell. The Acts of the Apos-
tles. New York: Fleming H. Revell Co.,
1924.
Rackham, R. B. The Acts of the Apostles.
Londra: Methuen, 1901.
Stuart, C. E. Tracings from the Acts of the
Apostles (Mergând pe firul Faptelor A-
postolilor). Londra: E. Marlborough and
Company, n.d.

EPISTOLA CĂTRE ROMANI
Introducere
„ Catedrala credinţei creştine " — Frederic Godet

I.	Locul unic pe care îl ocupă cartea
aceasta în cadrul Canonului
Romani a ocupat dintotdeauna locul de
frunte ce i se cuvine, la începutul scrisorilor
lui Pavel. întrucât Faptele Apostolilor se
încheie cu sosirea lui Pavel la Roma, e logic
ca secţiunea Epistolelor din Noul Testament
să înceapă cu scrisoarea apostolului către
biserica de la Roma, redactată înainte ca el
să-i fi putut vizita pe creştinii de acolo. In
plus, Romani este, din punct de vedere
teologic, cea mai importantă carte din Noul
Testament, constituind cel mai apropiat
model de prezentare sistematică a teologiei
creştine pe care îl găsim în cuvântul lui
Dumnezeu.
Istoria a confirmat influenţa covârşitoare
a cărţii Romani în rândul celorlalte cărţi ale
Bibliei. Astfel, Augustin a fost convertit pe
când citea Romani 13:13 şi 14 (în anul 380
d.Cr.). Reforma Protestantă a fost lansată
când Martin Luther a înţeles, în cele din
urmă, sensul neprihănirii lui Dumnezeu şi
faptul că „cel drept va trăi prin credinţă"
(1517).
John Wesley a primit siguranţa mântuirii
ascultând lectura prefeţei la comentariul scris
de Luther asupra cărţii Romani, pe când
frecventa serviciile unei biserici moraviene,
ce se ţineau într-o casă particulară de pe
strada Aldersgate din Londra (1738). John
Calvin a scris: „Când cineva a ajuns să
înţeleagă această epistolă, a dobândit o cale
de înţelegere a întregii Scripturi."
II.	Autorul
Ereticii şi chiar criticii negativişti de
orientare radicală de data aceasta sunt de
acord cu poziţia ortodoxă universală, potrivit
căreia autorul cărţii Romani a fost apostolul
Neamurilor. De fapt, ereticul Marcion este
primul scriitor cunoscut care îl pomeneşte
concret pe Pavel ca autor al epistolei către
Romani. Cartea este citată apoi de creştini

ortodocşi cum ar fi Clement din Roma,
Ignat, Iustin Martirul, Polycarp, Hipolit şi
Irineu. Canonul Muratorian o trece de ase-
menea în lista epistolelor scrise de Pavel.
Dovezile interne ale paternităţii lui Pavel
sunt, de asemenea, foarte puternice. Teolo-
gia, vocabularul şi spiritul de care e pătrunsă
epistola sunt toate indicii evidente ale stilului
propriu apostolului. Desigur, faptul că în
primul verset al epistolei se afirmă că scri-
soarea provine de la Pavel (1:1) nu e în
măsură să-i convingă pe sceptici, dar afirma-
ţia e sprijinită de alte trimiteri, cum ar fi cele
de la 15:15-20. Cel mai convingător fapt în
sprijinul paternităţii pauline a epistolei Ro-
mani pare să fie numărul mare de coninci-
denţe din ea, care se ivesc natural, fără să
pară deloc „fabricate". De pildă, aluziile la
strângerea de ajutoare pentru sfinţi, apoi
menţionarea lui Gaius, Erastus şi a călătoriei
la Roma pe care plănuia Pavel de mult s-o
efectueze — toate acestea sunt de natură să
întărească paternitatea paulină a cărţii. Terţiu
a fost secretarul care a aşternut în scris, sub
dictarea lui Pavel, epistola către Romani
(16:22).
III. Data
Romani a fost scrisă după 1 şi 2 Corin-
teni, întrucât din epistoă reiese că acele
scrisori fuseseră redactate deja, fiind gata să
fie remise sfinţilor nevoiaşi din Ierusalim.
Referiri la Chencrea — oraşul portuar al
Corintului (16:1) — precum şi alte detalii
i-au convins pe majoritatea învăţaţilor că
epistola către Romani a fost scrisă la Corint,
întrucât Pavel s-a aflat acolo doar trei luni
(la încheierea celei de-a treia călătorii misio-
nare), înainte de a fi fost alungat, datorită
comploturilor urzite împotriva lui, suntem
nevoiţi să conchidem că a redactat epistola
în cursul acestei scurte şederi — ceea ce
înseamnă că data apariţiei cărţii ar fi anul 56
d.Cr.

491

492

Romani

IV. Fondul şi temele abordate
Cum a ajuns creştinismul prima oară la
Roma? Nu ştim precis, dar s-ar putea ca
iudeii de la Roma care au fost convertiţi în
ziua Cincizecimii (vezi Fapte 2:10) să fi
adus cu ei vestea bună. Asta se întâmpla în
anul 30 d.Cr.
Pavel nu fusese niciodată la Roma, când
a scris această epistolă de la Corint, cu circa
douăzeci şi şase de ani mai târziu. Dar el
cunoştea destui de mulţi creştini de la Roma,
aşa cum reiese din capitolul 16. Creştinii din
vremea aceea se mutau foarte des — fie
datorită prigoanelor, fie din nevoia de a vesti
evanghelia, fie în virtutea treburilor lor
pământeşti obişnuite. Creştinii aceştia de la
Roma proveneau dintre evrei şi dintre Nea-
muri.
Pavel a ajuns, în sfârşit, la Roma cam
prin anul 60 d.Cr., dar nu în maniera în care
anticipase, ci ca deţinut din pricina lui Cris-
tos Isus.
Epistola către Romani este o carte de
căpătâi a credinţei creştine, una din operele
clasice ale Bibliei. Celor nemântuiţi le oferă,
pe de o parte, o expunere clară a stării lor de
păcătoşenie şi pierzare iar pe de alta planul
neprihănit al lui Dumnezeu pentru mântuirea
lor. Noii creştini iau cunoştinţă despre identi-
ficarea lor cu Cristos şi biruinţa care le stă la
îndemână prin puterea Duhului Sfanţ. Cre-
dincioşii maturi nu se mai satură gustând din
bogăţia şi varietatea de adevăruri creştine cu-
prinse pe paginile ei, de ordin doctrinar,
profetic şi practic.
Un mod excelent de a înţelege epistola
către Romani este s-o concepem ca pe un
dialog purtat între Pavel şi un polemizator
anonim. Astfel, de îndată ce prezintă Pavel
elementele de bază ale evangheliei, el pare
să audă toate argumentele ridicate de acest
polemizator. Apostolul răspunde apoi la
fiecare din întrebările ridicate de acest opo-
nent. Pe la sfârşitul epistolei, Pavel va fi
răspuns deja la toate genurile de atitudini pe
care le poate adopa omul cu privire la evan-
ghelia lui Dumnezeu.
Uneori obiecţiile ridicate de acest pole-
mist imaginar sunt clar expuse; alteori ele se
subînţeleg doar. Fie că sunt însă precizate,

fie că se subînţeleg, toate obiecţiile converg
asupra evangheliei — respectiv vestea bună
a harului prin credinţa în Domnul Isus Cris-
tos, fără faptele legii.
în viziunea noastră, Romani se ocupă de
unsprezece întrebări majore: (1) Care este
tema Scrisorii? (1:1, 9, 15, 16); (2) Ce este
evanghelia? (1:1-17); (3) De ce au oamenii
nevoie de evanghelie? (1:18-3:20); (4) După
evanghelie, cum pot păcătoşii nelegiuiţi să
fie îndreptăţiţi de către un Dumnezeu sfanţ?
(3:21-31); (5) Este evanghelia în concordan-
ţă cu Scriptura Vechiului Testament? (4:1-
25); (6) Care sunt beneficiile îndreptăţirii în
viaţa credinciosuui? (5:1-21); (7) Permite
sau încurajează învăţătura despre mântuirea
prin har, pe baza credinţei, trăirea în păcat?
(6:1-23); (8) Care este relaţia creştinului cu
legea? (7:1-25); (9) Cum este învrednicit
creştinul să trăiască o viaţă sfântă? (8:1-39);
(10) Prin faptul că promite mântuire, atât
iudeilor, cât şi Neamurilor, să însemne oare
că Dumnezeu Şi-a călcat făgăduinţele făcute
poporului pe care Şi 1-a ales pe acest pământ
— poporul evreu? (12:1-16:27).
O familiarizare cu aceste unsprezece
întrebări şi răspunsurile pe care le reclamă
ne va oferi o cunoaştere de bază a acestei im-
portante epistole. Răspunsul la prima între-
bare: „Care este tema cărţii Romani?" este,
desigur: „Evanghelia!" Pavel nu pierde nici
o clipă înainte de a sublinia această idee. De
patru ori în primele şaisprezece versete el
menţionează că Evanghelia este subiectul
cărţii Romani (versetele 1,9, 15, 16).
Asta ne conduce la a doua întrebare: „Ce
este Evanghelia?" Sensul termenului este
vestea bună. Dar în versetele 1-17 apostolul
ne oferă şase fapte esenţiale în legătură cu
vestea bună: (1) Dumnezeu este sursa ei (v.
1); (2) Evanghelia a fost făgăduită de Scrip-
turile profetice ale Vechiului Testament (v.
2). (3) Este vestea bună privitoare la Fiul lui
Dumnezeu, Domnul Isus Cristos (v. 3); (4)
Este puterea lui Dumnezeu în vederea mân-
tuirii (v. 16); (5) E destinată tuturor oameni-
lor, atât Neamurilor, cât şi iudeilor (v. 16);
(6) Are loc numai prin credinţă (v. 17).
Pornind de la această introducere, să exami-
năm acum mai amănunţit aceste versete.

Romani

493

SCHIŢA CĂRŢII
I. DOCTRINĂ: EVANGHELIA LUI DUMNEZEU (capitolele 1-8)
A.	Introducere la Evanghelie (1:1-15)
B.	Definirea Evangheliei (1:16, 17)
C.	Nevoia universală de Evanghelie (1:18-3:20)
D.	Baza Evangheliei şi termenii ei (3:21-31)
E.	Armonia Evangheliei cu Vechiul Testament (cap. 4)
F.	Foloasele practice ale Evangheliei (5:1-11)
G.	Triumful lucrării lui Cristos asupra păcatului lui Adam (5:12-21)
H.	Calea Evangheliei către o trăire sfântă (cap. 6)
I.      Locul legii în viaţa credinciosului (cap. 7)
J.      Duhul Sfanţ — Puterea prin care se poate trăi o viaţă sfântă (cap. 8)
II. DISPENSAŢIE: EVANGHELIA ŞI ISRAELUL (Cap. 9-11)
A.	Trecutul Israelului (Cap. 9)
B.	Prezentul Israelului (Cap. 10)
C.	Viitorul Israelului (Cap. 11)
III. ÎNDATORIRI: EVANGHELIA TRĂITĂ (Cap. 12-16)
A.	în consacrarea personală a fiecărui credincios (12:1, 2)
B.	în slujirea prin darurile spirituale (12:3-8)
C.	în raporturile cu societatea (12:9-21)
D.	în raporturile cu stăpânirea (13:1-7)
E.	în raport cu viitorul (13:8-14)
F.	în raporturile cu alţi credincioşi (14:1-15:13)
G.	în planurile lui Pavel (15:14-33)
H.     în recunoaşterea pe care se cuvine s-o acordăm altora (Cap. 16)
Comentariu

I.   DOCTRINA: EVANGHELIA LUI
DUMNEZEU (Cap. 1-8)
A. Introducere la Evanghelie (1:1-15)
1:1 Pavel se prezintă ca unul care a fost
cumpărat (idee desprinsă din denumirea pe
care şi-o atribuie de rob al lui Isus Cris-
tos), chemat (pe drumul către Damasc el a
fost chemat să fie apostol sau „emisar
special al Mântuitorului") şi pus deoparte
ca să ducă Evanghelia la Neamuri [vezi
Fapte 9:15; 13:2]). Şi noi am fost cumpăraţi
cu sângele scump al lui Cristos, am fost
chemaţi să fim martori ai puterii Sale mân-
tuitoare şi puşi deoparte ca să le aducem
oamenilor, oriunde vom merge, vestea cea
bună.
1:2 Pentru ca nu cumva cititorii evrei ai
scrisorii lui Pavel să înţeleagă că Evanghe-
lia ar fi cu totul şi cu totul nouă sau lipsită
de vreo legătură cu moştenirea lor spiritu-
ală, apostolul precizează că profeţii din
Vechiul Testament au promis-o, atât în
cadrul unor afirmaţii clare (Deut. 18:15; Isa.

7:14; Hab. 2:4), cât şi în tipuri şi simobo-
luri (de exemplu, arca lui Noe, şarpele de
aramă şi sistemul de jertfe).
1:3 Evanghelia este vestea bună privi-
toare la Fiul lui Dumnezeu, Isus Cristos
Domnul nostru, Care este descendent al
lui David după trup (adică în ce priveşte
umanitatea Sa). Sintagma după trup presu-
pune că Domnul nostru este mai mult decât
un om. Cuvintele înseamnă: „cât priveşte
umanitatea Lui." Dacă Cristos nu ar fi
decât un om, ar fi inutil să se scoată în
evidenţă această trăsătură a fiinţei Sale,
întrucât nu ar mai fi altul. Dar El este mai
mult decât un om, aşa cum reiese din ver-
setul următor.
1:4 Domnul Isus se remarcă în primul
rând prin faptul că este Fiul lui Dumnezeu
cu putere. Duhul Sfânt, numit aici Duhul
sfinţeniei, L-a demarcat pe Isus la botezul
Său şi de-a lungul întregii Sale misiuni de
săvârşire a miracolelor. Miracolele măreţe
săvârşite de Mântuitorul în puterea Duhului
Sfânt,1 au adus mărturie faptului că El este

494

Romani

Fiul lui Dumnezeu. Când citim că El a fost
declarat a fi Fiul lui Dumnezeu cu pute-
re... prin învierea din morţi, e normal să
ne gândim la propria Sa înviere. Dar textual
versetul spune aici: „prin învierea morţilor",
ceea ce înseamnă că apostolul s-a gândit
probabil şi la învierea de către Cristos a
fiicei lui Iair, a fiului văduvei din Nain şi a
lui Lazăr. Cu toate acestea, nu există nici o
îndoială că sensul principal pe care îl are în
vedere versetul este acela al propriei învieri
a Domnului.
Când spunem că Isus este Fiul lui
Dumnezeu ne referim la faptul că El este
un Fiu ca nimeni altul. Dumnezeu are mulţi
fii. Toţi credincioşii sunt fiii Săi (Gal. 4:5-
7). Chiar şi îngerii sunt numiţi fii (Iov 1:6:
2:1). Dar Isus este Fiul lui Dumnezeu în
sens unic. Când Dumnezeu L-a numit pe
Dumnezeu Tatăl Său, iudeii au priceput
îndată sensul corect al afirmaţiei, anume că
Domnul Isus afirma egalitatea Sa cu Dum-
nezeu (loan 5:18).
1:5 Prin Isus Cristos Domnul nostru a
primit Pavel har (favoarea nemeritată care
l-a mântuit) şi apostolatul. Când afirmă
Pavel: (noi) am primit har şi apostolat,
este aproape cert că recurge la un procedeu
stilistic, folosind persoana întâi plural în
manieră editorială, de fapt el referindu-se
doar la el însuşi. Legătura pe care o stabi-
leşte el între apostolat şi Neamuri se
referă la el, şi nu la ceilalţi apostoli. Lui
Pavel i s-a încredinţat împuternicirea de a
chema oameni din toate naţiunile la asculta-
rea de credinţă — adică să asculte mesajul
Evangheliei, pocăindu-se şi crezând în
Domnul Isus Cristos (Fapte 20:21). Ţelul
acestei propovăduiri pe toate meridianele a
mesajului Evangheliei este în onoarea Nu-
melui Său, pentru a-I fi pe plac şi a-I aduce
slavă.
1:6 Printre cei care au răspuns la
mesajul Evangheliei au fost cei înnobilaţi
de Pavel cu titlul de cei chemaţi ai lui Isus
Cristos, subliniind faptul că lui Dumnezeu
îi aparţine iniţiativa mântuirii lor.
1:7 Scrisoarea este adresată tuturor
credincioşilor de la Roma, şi nu (cum este
cazul altor epistole) unei singure biserici.
Capitolul final al scrisorii indică faptul că
existau mai multe grupuri de credincioşi
care se strângeau laolaltă în oraş şi că acest
salut îi cuprinde pe toţi.
Preaiubiţi de Dumnezeu, chemaţi să
fie sfinţi. Aceste două denumiri minunate
sunt valabile în cazul tuturor celor care au

fost răscumpăraţi prin sângele scump al lui
Cristos. Aceştia, peste care se odihneşte
bunăvoinţa lui Dumnezeu, sunt obiectele
iubirii divine în mod deosebit, ei fiind
chemaţi să fie puşi deoparte pentru Dumne-
zeu, şi despărţiţi de lume — căci acesta
este sensul termenului sfinţi.
Salutul caracteristic al lui Pavel combi-
nă harul şi pacea. Harul {charts) consti-
tuie o subliniere în limba greacă iar pacea
(şalom) este salutul tradiţional ebraic. Uni-
rea celor două elemente este deosebit de
adecvată, deoarece mesajul lui Pavel constă
în faptul că atât Neamurile credincioase, cât
şi iudeii care cred sunt una în Cristos, un
singur om.
Harul menţionat aici nu este harul care
mântuieşte (cititorii scrisorii lui Pavel erau
deja mântuiţi), ci harul care îi dotează şi îi
umple de putere pentru a putea trăi viaţa
creştină şi a putea sluji. Pacea nu este atât
de mult pacea cu Dumnezeu (căci sfinţii au
deja acea pace, întrucât au fost îndreptăţiţi
prin credinţă), ci pacea lui Dumnezeu, care
domnea în inimile lor, pe când ei trăiau în
mijlocul unei societăţi tulburate. Harul şi
pacea au venit de la Dumnezeu Tatăl
nostru şi Domnul Isus Cristos, apostolul
subliniind prin aceasta egalitatea Fiului cu
Tatăl. Dacă nu ar fi decât un om, ar fi cât
se poate de absurd să fie pus alături de
Tatăl, ca unul care dăruieşte har şi pace.
Ar fi ca şi cum am spune: „Har şi pace de
la Dumnezeu Tatăl şi de la Abraham Lin-
coln."
1:8 Ori de câte ori a fost posibil, apos-
tolul şi-a început scrisorile exprimându-şi
aprecierea pentru orice aspect lăudabil la
cititorii săi. (Un exemplu bun, demn de a fi
urmat şi de noi!) Aici el îi mulţumeşte lui
Dumnezeu prin Isus Cristos, Mediatorul,
pentru faptul că credinţa creştinilor romani
se vestea în toată lumea. Mărturia lor de
creştini era subiect de conversaţie pe tot
cuprinsul imperiului roman, care constituia
pe vremea aceea întreaga lume, din per-
spectiva celor ce trăiau în zona Mării Medi-
terane.
1:9 întrucât creştinii romani au lăsat ca
lumina lor să strălucească înaintea oameni-
lor, Pavel a fost constrâns să se roage
pentru ei fără încetare. El II ia pe Dumne-
zeu ca martor al faptului că se roagă
neîncetat, întrucât nimeni altul nu putea şti
acest lucru. Dar Dumnezeu ştie — Dumne-
zeul pe care îl slujea apostolul, cu duhul
lui în evanghelia Fiului Său. Slujirea lui

Romani

495

Pavel se făcea cu duhul lui. Nu era vorba
de un exerciţiu religios, monoton, de o
simplă recitare a unor rugăciuni sau rostire
pe de rost a unor liturgii, ci o slujire scălda-
tă în rugăciuni fierbinţi, pline de credinţă.
Era o slujire de bunăvoie, devotată şi neo-
bosită, aprinsă de un duh care îl iubea pe
Domnul la modul suprem. Era o pasiune
înflăcărată de a vesti vestea bună despre
Fiul lui Dumnezeu.
1:10 Mulţumirile lui Pavel către Dum-
nezeu pentru sfinţii romani au fost însoţite
de rugăciunea sa, ca să-i poată vizita în
viitorul nu prea îndepărtat. Şi, ca în toate
celelalte lucruri din viaţa sa, Pavel dorea ca
această călătorie să fie după voia lui Dum-
nezeu.
1:11 Dorinţa fierbinte a apostolului era
de a putea să-i ajute pe sfinţi pe plan spiri-
tual, pentru ca ei să fie statorniciţi în con-
tinuare în credinţă. Nu se pune aici nici o
problemă în sensul ca Pavel să le confere o
„a doua binecuvântare", după cum el nu a
intenţionat să le împărtăşească vreun dar
spiritual, prin punerea mâinilor (deşi a făcut
lucrul acesta în cazul lui Timotei, la 2 Tim.
1:6). Mai degrabă, era vorba să-i ajute să
crească duhovniceşte prin lucrarea cuvântu-
lui.
1:12 El explică apoi în continuare că
asta ar constitui o binecuvântare reciprocă.
Apostolul ar fi încurajat de credinţa lor iar
ei ar fi îmbărbătaţi de credinţa lui. în orice
societate edificatoare, există o înnobilare
spirituală. „După cum fierul ascute fierul,
tot aşa un om ascute înfăţişarea prietenului
său" (Prov. 27:17). Observaţi smerenia lui
Pavel şi delicateţea sa — prin faptul că nu
se consideră prea mare pentru a se lăsa
ajutat de alţi sfinţi.
1:13 El plănuise adesea să viziteze Ro-
ma, dar fusese împiedicat, poate de unele
nevoi presante în alte domenii, sau poate
datorită restricţiilor impuse asupra sa direct
de Duhul Sfânt, sau poate de opoziţia Sa-
tanei. El a dorit să aibă roade printre Nea-
murile de la Roma, aşa cum avusese printre
celelalte neamuri. Aici el se referă la roadă
Evangheliei, după cum reiese din următoa-
rele două versete. în versetele 11 şi 12
scopul său a fost să-i vadă pe creştinii de la
Roma întăriţi în credinţa lor. Aici el a dorit
să vadă sufletele lor câştigate la Cristos în
capitala imperiului roman.
1:14 Oricine îl are pe Cristos are răs-
punsul la nevoia cea mai profundă a lumii.
El posedă vindecarea de boala păcatului,

calea de scăpare de toate ororile iadului şi
garanţia fericirii veşnice cu Dumnezeu.
Asta îi conferă însă obligaţia solemnă de a
împărtăşi vestea bună cu oameni din toate
culturile — barbari — şi cu oameni din
toate categoriile de pregătire intelectuală —
înţelepţi şi neînţelepţi. Pavel a resimţit
profund această obligaţie. El a spus: „Eu
sunt dator".
1:15 Pentru a se achita de această dato-
rie, el a fost gata de a predica evanghelia
celor din Roma, cu toată puterea pe care i-a
dat-o Dumnezeu. Negreşit predicarea nu s-a
făcut credincioşilor din Roma, cum s-ar
putea deduce din acest verset, căci aceştia
deja răspunseseră la vestea bună. Mai de-
grabă, el era gata să predice Neamurilor
neconvertite din marea metropolă.
B. Definirea evangheliei (1:16, 17)
1:16 Lui Pavel nu i-a fost ruşine să
ducă vestea bună a lui Dumnezeu la sofisti-
cata Romă, chiar dacă mesajul se dovedise
a fi o piatră de poticnire pentru iudei şi o
nebunie pentru greci, căci el ştia că ea este
puterea lui Dumnezeu pentru mântuire —
adică, faptul că evanghelia ne spune cum
Dumnezeu, prin puterea Sa, îi mântuieşte
pe toţi cei ce cred în Fiul Lui. Puterea
aceasta este exstinsă în mod egal iudeilor,
şi grecilor.
Ordinea: pentru iudeu mai întâi şi de
asemenea şi pentru grec s-a împlinit ai-
doma în istorie, în perioada Faptelor Apos-
tolilor. Deşi, într-o privinţă, suntem profund
îndatoraţi faţă de străvechiul popor al lui
Dumnezeu, evreii, nu ni se cere să-i evan-
ghelizăm pe ei mai întâi, înainte de a le
vesti evanghelia Neamurilor. Astăzi Dum-
nezeu se ocupă de evrei şi de Neamuri de
pe aceeaşi bază iar mesajul şi timpul sunt
egale şi pentru unii, şi pentru alţii.
1:17 întrucât cuvântul neprihănire a-
pare pentru prima oară în această scrisoare,
ne vom opri asupra lui, căutând să-i pătrun-
dem sensul. Termenul este folosit în diverse
moduri în Noul Testament, dar noi îi vom
lua în considerare trei sensuri principale
Mai întâi, termenul descrie acel atribut
al lui Dumnezeu prin care El face întotdea-
una ceea ce este drept şi bine, just şi con-
secvent cu toate celelalte atribute ale Sale.
Când spunem că Dumnezeu este neprihănit
(drept), prin asta înţelegem că nu este nici
un lucru greşit, necinstit sau nedrept în El.
în al doilea rând, neprihănirea lui Dum-
nezeu se referă la metoda prin care El îi

496

Romani

îndreptăţeşte pe păcătoşii despărţiţi de
Dumnezeu. El poate face acest lucru, rămâ-
nând mai departe neprihănit, întrucât Isus,
ca înlocuitorul fără păcat, a satisfăcut toate
pretenţiile justiţiei divine.
Şi, în fine, neprihănirea lui Dumnezeu
se referă la poziţia desăvârşită pe care o
oferă Dumnezeu celor care cred în Fiul Lui
(2 Cor. 5:21). Cei care nu sunt în ei înşişi
neprihăniţi sunt trataţi ca şi când ar fi ne-
prihăniţi, întrucât Dumnezeu îi vede în toată
perfecţiunea lui Cristos. Neprihănirea este
trecută în contul acestora.
Care este sensul versetului 17? Deşi ar
putea fi oricare din cele trei expuse mai
sus, neprihănirea lui Dumnezeu pare să se
refere în special la modul prin care El îi
îndreptăţeşte pe credincioşi prin credinţă.
Neprihănirea lui Dumnezeu este desco-
perită în evanghelie. Mai întâi, evanghelia
ne spune că neprihănirea lui Dumnezeu
reclamă pedepsirea păcatelor, or pedeapsa
pentru acestea este moartea veşnică. Dar
apoi aflăm că dragostea lui Dumnezeu a
furnizat exact ceea ce era necesar pentru a
împlini condiţiile neprihănirii lui Dumne-
zeu. El Şi-a trimis Fiul să moară în locul
păcătoşilor, plătind întreaga plată ce se
cuvenea. Acum, întrucât au fost satisfăcute
deplin pretenţiile neprihănirii Lui, Dumne-
zeu poate, în mod neprihănit, să-i salveze
pe toţi cei care se folosesc de lucrarea lui
Cristos.
Neprihănirea lui Dumnezeu este revelată
din credinţă în credinţă. Expresia din cre-
dinţă în credinţă poate însemna: (1) din
plinătatea lui Dumnezeu spre credinţa
noastră; (2) de la un grad de credinţă la
altul; sau (3) prin credinţă, de la început
până la sfârşit. Probabil răspunsul corect îl
găsim în a treia variantă. Neprihănirea lui
Dumnezeu nu se acordă pe baza faptelor,
după cum ea nu este pusă la dispoziţia
celor care caută s-o obţină prin muncă sau
să se facă vrednici de ea. Asta e în perfect
acord cu decretul divin de la Habacuc 2:4,
unde se spune: „Cel drept va trăi prin
credinţă," care ar putea fi interpretat şi în
felul următor: „Cei îndreptăţiţi prin credinţă
vor trăi."
în primele şaptesprezece versete din
Romani, Pavel şi-a introdus subiectul şi şi-a
conturat câteva puncte principale. Acum el
se ocupă de a treia întrebare majoră: „De ce
au oamenii nevoie de evanghelie?" Răspun-
sul, redat pe scurt, este că au nevoie de
evanghelie întrucât fără ea sunt pierduţi.

Dar acest răspuns dă naştere la alte patru
întrebări: (1) Păgânii, care nu au auzit
niciodată evanghelia, sunt pierduţi? (1:18-
32); (2) Dar oamenii cu o conduită morală
proprie — evrei sau ne-evrei — sunt oare
pierduţi? (2:1-16); (3) Dar evreii — străve-
chiul popor al lui Dumnezeu pe acest pă-
mânt — sunt ei oare pierduţi? (2:17-3:8);
(4) Sunt toţi oamenii pierduţi? (3:9-20).
C. Nevoia universală de Evanghelie
(1:18-3:20)
1:18 Aici găsim răspunsul la întrebarea
„De ce au oamenii nevoie de evanghelie?"
Răspunsul este că fără ea surit pierduţi şi că
mânia lui Dumnezeu se descoperă din
cer împotriva răutăţii oamenilor care
suprimă adevărul în mod nelegiuit şi prin
viaţa lor nelegiuită. Dar cum se descoperă
mânia lui Dumnezeu? Un răspuns îl găsim
chiar în contextul versetului. Dumnezeu îi
lasă pe oameni pradă necurăţiei (1:24),
afecţiunilor josnice (1:26) şi unei minţi
stricate (1:28, sau „reprobată, lepădată, care
nu a trecut testul"; sau, potrivit altei ver-
siuni: „lipsită de discernământ", n.tr.); Dar
tot atât de adevărat este că uneori Dumne-
zeu intervine în istoria omenirii, pentru a-Şi
arăta extrema Sa nemulţumire faţă de păca-
tul omului — cum s-a întâmplat cu ocazia
potopului (Gen. 7); distrugerea Sodomei şi
Gomorei (Gen. 19); pedepsirea lui Core,
Datan şi Abiram (Num. 16:32).
1:19 „Sunt oare păgânii, care nu au
auzit niciodată evanghelia, pierduţi?" Pavel
arată că sunt — nu pentru cunoştinţa pe
care nu o posedă, ci din cauza luminii pe
care o au, dar pe care o resping! Acele
lucruri care se pot cunoaşte despre Dum-
nezeu din cadrul creaţiei le-au fost descope-
rite. Dumnezeu nu i-a lăsat fără o revelaţie
cu privire la El.
1:20 Chiar de Ia creaţia lumii, două
atribute nevăzute ale lui Dumnezeu au fost
etalate pentru ca toţi să le vadă: puterea Sa
eternă şi divinitatea sau Dumnezeirea Sa.
Termenul întrebuinţat de Pavel aici înseam-
nă divinitate sau Dumnezeire şi sugerează
caracterul lui Dumnezeu, mai degrabă decât
fiinţa Sa esenţială; glorioasele Sale atribute,
mai degrabă decât Dumnezeirea Sa ine-
rentă. Dumnezeirea Sa este percepută de la
sine.
Argumentul lui Pavel este cât se poate
de limpede: Creaţia implică în mod obliga-
toriu un Creator! Existenţa proiectului
reclamă neapărat existenţa Proiectantului!

Romani

497

Privind soarele, luna şi stelele, oricine poate
şti că există Dumnezeu.
Răspunsul la întrebarea: „Dar care este
situaţia păgânilor?" este următorul: ei sunt
fără scuză. Dumnezeu li S-a revelat în
cadrul creaţiei, dar ei nu au răspuns la
revelaţia aceasta. Astfel, oamenii nu sunt
condamnaţi pentru că au respins un Mântui-
tor de care n-au auzit niciodată, ci pentru că
au fost necredincioşi faţă de ce puteau şti
despre Dumnezeu.
1:21 Deşi L-au cunoscut pe Dumne-
zeu prin faptele Sale, ei nu L-au glorificat
ca Dumnezeu şi nu I-au mulţumit pentru
ceea ce a făcut. Mai degrabă, s-au dedat la
filosofii şi speculaţii deşarte cu privire la
alţi zei şi, prin urmare, şi-au pierdut capaci-
tatea de a gândi limpede. „Cine respinge
lumina nu mai primeşte lumină" — sună un
binecunoscut adagiu. Cei care nu vor să
vadă pierd în cele din urmă capacitatea de
a vedea.
1:22 Pe măsură ce oamenii au ajuns să
fie tot mai îngâmfaţi, din pricina cunoştinţe-
lor croite pe placul lor, ei s-au cufundat tot
mai adânc în ignoranţă şi nonsens — aces-
tea fiind întotdeauna cele două aspecte care
îi caracterizează pe cei ce resping cunoştin-
ţa despre Dumnezeu: ei devin insuportabil
de îngâmfaţi şi, în acelaşi timp, abisal de
ignoranţi!
1:23 Departe de a fi evoluat de la forme
inferioare de viaţă, „omul timpuriu" a fost
dominat de o înaltă factură morală. Dar
refuzând să-L recunoască pe Dumnezeul
nepieritor, nemărginit şi adevărat, omul a
^evoluat la starea de stupiditate şi depravare
ce însoţeşte închinarea la idoli. întreg pasa-
jul acesta arată fără echivoc cât de sfruntată
este miciuna teoriei evoluţiei!
Omul e în mod instinctiv o fiinţă reli-
gioasă. El trebuie să aibă un obiect spre
care să se îndrepte închinarea lui. Când
omul a refuzat să se închine Dumnezeului
Celui viu, atunci şi-a confecţionat proprii
săi zei de lemn şi de piatră — reprezentări
de om, păsări, animale şi târâtoare sau
reptile. Obserbaţi regresul, coborârea verti-
ginoasă pe scara valorilor: om, păsări,
animale, târâtoare. Şi nu uitaţi că omul
devine obiectul închinării sale. Pe măsură
ce degenerează conceptul său despre divini-
tate, degenerează şi morala lui. Dacă zeul
lui este o reptilă, atunci el se consideră
liber să trăiască exact aşa cum îi place. Nu
uitaţi nici faptul că un închinător se consi-
deră, de obicei, inferior obiectului închinării

sale. Creat în chipul şi după asemănarea lui
Dumnezeu, omul ocupă aici un loc chiar
inferior şerpilor!
Când omul se închină idolilor, de fapt el
se închină demonilor. Pavel afirmă clar că
lucrurile pe care le aduc Neamurile jertfa
idolilor le jertfesc, în fapt, demonilor, şi nu
lui Dumnezeu (1 Cor. 10:20).
1:24 De trei ori se afirmă că Dumnezeu
1-a lăsat pe om pradă necurăţiei (1:24),
patimilor josnice (1:26) şi unei minţi repro-
bate (1:28). Cu alte cuvinte, mânia lui
Dumnezeu a fost îndreptată împotriva în-
tregii personalităţi a omului.
Ca răspuns la poftele rele din inimile
lor, Dumnezeu i-a lăsat în voia necurăţiilor
comise de heterosexuali — adulter, preacur-
vie, lascivitate, prostituţie, curvie, etc. Viaţa
a devenit pentru ei un şir neîntrerupt de
orgii sexuale, în care ei îşi necinstesc
trupurile între ei.
1:25 Această lepădare a lor de către
Dumnezeu s-a datorat faptului că ei înşişi
au lepădat mai întâi adevărul despre El,
îmbrăţişând, în schimb, minciuna idolatriei.
Un idol este o minciună, o reprezentare
falsă a lui Dumnezeu. Un idoaltru se închi-
nă chipului creaturii, insultând astfel şi
necinstindu-L pe Creator, care este în veci
vrednic de onoare şi glorie, nu de insultă.
1:26 Din acelaşi motiv, Dumnezeu i-a
lăsat pe oameni pradă activităţilor erotice
săvârşite cu membrii de acelaşi sex. Femei-
le au devenit lesbiene, practicând relaţii
sexuale nefireşti, fără să le fie ruşine de
acest lucru.
1:27 Bărbaţii au devenit sodomiţi,
pervertindu-şi în întregime funcţiile lor
naturale. Părăsind relaţia de căsnicie rândui-
tă de Dumnezeu, ei ardeau, dominaţi de
pofte pentru alţi bărbaţi şi practicând
homosexualitatea. Dar păcatul lor şi-a lăsat
din plin amprenta în trupurile şi-n sufletele
lor. Boala, sentimentul de vinovăţie şi tot
felul de deformări ale personalităţii i-au
lovit cum loveşte o scorpie. Prin acest ver-
set se infirmă teoria potrivit căreia cineva
poate păcătui, fără să-i pese de consecinţe
şi fără să aibă parte de acestea.
Unii din vremea noastră propagă ideea
potrivit căreia homosexualitatea ar fi o
maladie, în timp ce alţii susţin că ar fi doar
un alt stil de viaţă, deosebit de al celorlaţi.
Creştinii trebuie să fie atenţi să nu accepte
valorile morale ale lumii, ci să se lase
călăuziţi numai de Cuvântul lui Dumnezeu,
în Vechiul Testament acest păcat era pe-

498

Romani

depsit cu moartea (Lev. 18:29; 20:13) iar
aici în Noul Testament se spune despre cei
care practică acest păcat că sunt vrednici de
moarte (Rom. 1:32). Biblia numeşte homo-
sexualitatea un păcat foarte grav, aşa cum
se poate vedea şi din faptul că Dumnezeu
a şters de pe faţa pământului Sodoma şi
Gomora, unde homosexualii „militanţi" ai
vremii făceau mare vogă (Gen. 19:4-25).
Evanghelia oferă iertare şi absolvire
homosexualilor, în acelaşi mod în care le o-
feră iertare tuturor păcătoşilor care se pocă-
iesc şi cred în Domnul Isus Cristos. Creşti-
nii care au căzut în acest păcat abominabil
pot găsi iertare şi restauraţie mărturisindu-1
şi lăsându-se de el. Există posibilitatea
deplină a izvăbirii complete de homosexua-
litate pentru toţi cei ce sunt dispuşi să
asculte de cuvântul lui Dumnezeu. în cele
mai multe cazuri, se cere asistenţa neconte-
nită a unui consilier în această problemă.
Este adevărat că unii oameni par să aibă
înclinaţia naturală spre homosexualitate. Dar
asta n-ar trebui să ne surprindă, având în
vedere faptul că natura căzută a omului este
capabilă de orice fel de fărădelege şi per-
versiune. Esenţa acestui păcat grosolan nu
constă în înclinaţia cuiva spre el, ci în actul
de cedare în faţa acestui păcat şi de practi-
care a sa. Duhul Sfanţ dăruieşte puterea ca
cineva să se poată împotrivi ispitei şi de a
avea biruinţă trainică (1 Cor. 10:13). Unii
din creştinii de la Corint erau o dovadă vie
a faptului că homosexualii pot fi smulşi din
aceest „stil de viaţă" şi că nu sunt condam-
naţi să-i fie robi toată viaţa (1 Cor. 6:9-11).
1:28 Datorită refuzului omului de a-L
reţine pe Dumnezeu în cunoştinţa sa, fie în
calitate de Creator, Susţinător sau Izbăvitor,
Dumnezeu i-a lăsat în voia minţii lor
depravate, ca să comită o sumedenie de
alte forme de răutătate. Versetul acesta ne
oferă posibilitatea extraordinară de a sonda
motivul pentru care teoria evoluţiei a făcut
priză atât de bună la oamenii fireşti. Moti-
vul pentru care au îmbrăţişat evoluţia nu
trebuie căutat în intelectul, ci în voinţa lor,
căci ei nu vor să-L reţină pe Dumnezeu în
cunoştinţa lor. Nu se pune aici problema că
dovezile în sprijinul evoluţiei ar fi atât de
copleşitoare încât ei sunt obligaţi s-o accep-
te, ci, mai degrabă, ei au căutat o explicaţie
a originii omului şi lumii din care Dumne-
zeu să lipsească cu desăvârşire. Asta pentru
că ei ştiu că dacă există Dumnezeu, atunci
sunt responsabili din punct de vedere moral
în faţa Lui.

1:29 Iată, aşadar, sordida listă de păcate
suplimentare care-1 caracterizează pe om în
înstrăinarea sa faţă de Dumnezeu! Observaţi
că omul este plin de ele, nu doar ocazional
tributar acestor păcate. El este exersat în
păcate care nu se cuvin fiinţei umane:
nedreptatea (injustiţia); imoralitatea se-
xuală (preacurvia, adulterul şi toate celelal-
te forme neîngăduite de activităţi sexuale);
răutatea (forme active de manifestare a
răului); lăcomia (pofta nestăpânită de a
avea tot mai mult); maliţiozitatea (dorinţa
de a face rău altora; ura plină de venin);
plini de invidie (gelozie manifestată faţă de
alţii); plini de ucidere (omorârea cu preme-
ditare şi ilegală a altei fiinţei umane, fie din
mânie, fie în timpul săvârşirii altei infrac-
ţiuni); plini de ceartă (sfadă, neînţelegeri,
discordii, dezbinări); plini de înşelăciune
(trişare, perfidie, intrigi); plini de porniri
răutăcioase (intenţii duşmănoase, vrajbă,
ciudă, ostilitate, amărăciune); şoptitori
(bârfitori în ascuns; palavragii);
1:30 bârfitori (calomniatori pe faţă, cei
care îi vorbesc pe alţii de rău); urători de
Dumnezeu (sau plini de ură faţă de Dum-
nezeu); violenţi (sfidători, insultători);
mândri (aroganţi, îngâmfaţi); lăudăroşi
(plini de ei înşişi, care-şi dau aere); născo-
citori de lucruri rele (cei care pun la cale
intrigi şi concep noi forme de răutate);
neascultători de părinţi (răzvrătiţi faţă de
autoritatea părinţilor);
1:31 fără pricepere (lipsiţi de discernă-
mânt moral şi spiritual, neavând conştiinţă);
nedemni de încredere (care îşi calcă pro-
misiunile făcute, tratatele, acordurile şi
contractele încheiate, ori de câte ori asta
este în interesul lor); fără dragoste (purtân-
du-se cu o lipsă totală de respect, nesoco-
tind relaţiile naturale şi obligaţiile care
însoţesc aceste raporturi); neiertători3 (ire-
conciliabili sau neînduplecaţi); fără milă
(plini de cruzime, răzbunători, necruţători).
1:32 Cei care abuzează de sex (1:24),
care prevertesc sexul (1:26, 27) şi practică
celelalte păcate enumerate (1:29-31) au
înăuntrul lor conştiinţa înăscută nu numai a
faptului că lucrurile acestea sunt greşite, ci
şi a faptului că ei înşişi sunt vrednici de
moarte. Ei ştiu că acesta este verdictul rostit
de Dumnezeu — indiferent cât de mult ar
încerca ei pe din afară să raţionalizeze sau
să legitimeze aceste păcate! Dar asta nu-i
descurajează de a se opri din practicarea
acestor forme de necinstire a lui Dumnezeu.
Dimpotrivă, ei se unesc cu alţii, în promo-

Romani

499

varea acestor păcate, resimţind un spirit de
camaraderie cu cei ce le-au dat mâna în
săvârşirea acestor păcate.
PĂGÂNII NECÂŞTIGAŢI
Prin urmare, care este răspunsul lui
Dumnezeu la întrebarea: „Sunt păgânii care
n-au auzit niciodată evanghelia pierduţi?"
Condamnarea păgânilor constă în faptul că
ei n-au trăit pe măsura luminii pe care le-a
dat-o Dumnezeu la creaţie. Mai degrabă, ei
au devenit idolatri, şi, prin urmare, s-au
dedat la tot felul de fapte depravate şi
josnice.
Dar să presupunem că un păgân trăieşte
totuşi pe măsura luminii pe care i-o dăru-
ieşte Dumnezeu. Să presupunem că îşi va
arde idolii şi-L va căuta pe adevăratul
Dumnezeu. Care e situaţia în acest caz?
în rândul evanghelicilor se manifestă
două curente de gândire în privinţa acestui
subiect.
Unii cred că dacă un păgân va trăi pe
măsura luminii date de Dumnezeu cu oca-
zia Creaţiei, Dumnezeu îi va trimite lumina
evangheliei. în sprijinul acestei afirmaţii
este citat cazul lui Corneliu, care L-a căutat
pe Dumnezeu şi ale cărui rugăciuni şi
milostenii s-au suit ca o aducere aminte
înaintea lui Dumnezeu. Apoi Dumnezeu l-a
trimis pe Petru să-i arate cum poate fi
mântuit (Fapte 11:14).
Alţii cred că dacă cineva îşi pune încre-
derea în singurul Dumnezeu, Cel viu, aşa
cum este El revelat în creaţie, dar moare
înainte de a fi avut prilejul să audă evan-
ghelia, Dumnezeu îl va mântui, pe temeiul
lucrării lui Cristos de la Calvar. Deşi omul
respectiv nu ştia nimic despre lucrarea lui
Cristos, Dumnezeu îi trece valoarea acelei
lucrări în contul lui, când el îşi pune încre-
derea în Dumnezeu pe temeiul luminii pe
care a primit-o. Cei care susţin acest punct
de vedere arată că aşa a mântuit Dumnezeu
oamenii înainte de jertfa Domnului Isus de
la Calvar şi că aşa îi salvează El pe alie-
naţii mintali, pe imbecili şi pe copiii care
mor înainte de a fi atins vârsta responsabili-
tăţii.
Prima concepţie poate fi sprijinită prin
exemplul lui Corneliu. A doua este lipsită
de suport biblic pentru perioada următoare
morţii şi învierii lui Cristos (epoca în care
trăim), constituind, în acelaşi timp, o dimi-
nuare a necesităţii activităţilor misionare
intensive.|

Pavel a arătat că păgânii sunt pierduţi şi
au nevoie de evanghelie. Acum el îşi în-
dreaptă atenţia spre a doua categorie de
oameni, a căror identitate nu poate fi stabi-
lită cu precizie. Noi credem că apostolul se
referă aici la oameni cu morală proprie, fie
iudei, fie Neamuri. Primul verset ne relevă
morala lor proprie, prin felul în care con-
damnă ei purtarea altora (deşi şi ei săvâr-
şesc aceleaşi păcate). Versetele 9, 10, 12,
14 şi 15 arată că Pavel se referă atât la
evrei, cât şi la Neamuri. Prin urmare, între-
barea aflată înaintea instanţei este următoa-
rea: Sunt oamenii care susţin că au morala
lor proprie, fie iudei, fie Neamuri, de ase-
menea pierduţi? Şi răspunsul, aşa cum vom
vedea, este: „Da, şi ei sunt pierduţi!"
2:1 A doua categorie este alcătuită din
cei care privesc păgânii de sus, considerân-
du-se pe ei înşişi mai civilizaţi, mai educaţi
şi mai rafinaţi. Ei îi condamnă pe păgâni,
pentru comportarea lor grosolană, dar şi ei
sunt la fel de vinovaţi — chiar dacă sunt
mai sofisticaţi decât păgânii. Omul căzut
întotdeuna va vedea greşelile altora mai
uşor decât pe ale lui. Lucruri ascunse şi
respingătoare din viaţa altora par cu totul
respectabile la ei înşişi. Dar faptul că el
poate judeca păcatele la alţii arată că ştie
să facă deosebire între bine şi rău. Dacă ştie
că e greşit ca cineva să fure nevasta altuia,
atunci ştie şi faptul că tot atât de greşit este
şi pentru el să fure nevasta altuia. Prin
urmare, când cineva săvârşeşte chiar păcate-
le pe care le condamnă la alţii, el însuşi nu
mai are nici o scuză.
Păcatele oamenilor cultivaţi sunt, în
esenţă, identice cu cele ale păgânilor. Deşi
un moralist va argumenta că el nu a săvâr-
şit toate păcatele de pe listă, el nu trebuie
să uite următoarele fapte:
1.	Este capabil să le săvârşească pe
toate.
2.	Călcând doar o singură poruncă,
el s-a făcut vinovat de călcarea
tuturor (Iac. 2:10).
3.	El a săvârşit păcate ce ţin de gân-
dire, pe care poate că niciodată nu
le-a săvârşit în fapt, dar şi acestea
sunt   interzise   de   cuvântul   lui
Dumnezeu.   De   pildă,   Isus   ne
spune că privirea plină de pofte
este echivalentă cu adulterul (Mat.
5:28).
2:2 Trufaşul moralist are nevoie să i se
dea o lecţie cu privire la judecata lui
Dumnezeu. Apostolul dă această lecţie în

500

Romani

versetele 2-16. Primul punct este că judeca-
ta lui Dumnezeu se face potrivit cu ade-
vărul. Nu se bazează pe probe incomplete,
inexacte sau indirecte, „de circumstanţă".
Mai degrabă, ea se întemeiază pe adevăr,
pe întregul adevăr şi numai pe adevăr.
2:3 In al doilea rând, de judecata lui
Dumnezeu nu pot scăpa cei ce îi condam-
nă pe alţii pentru înseşi păcatele pe care le
practică chiar ei. Capacitatea lor de a-i
judeca pe alţii nu-i absolvă de vinovăţie, ci,
dimpotrivă, sporeşte condamnarea lor.
Judecata lui Dumnezeu este inevitabilă,
dacă nu ne pocăim şi nu suntem iertaţi.
2:4 Apoi aflăm că judecata lui Dumne-
zeu este uneori amânată. Această amânare
este o dovadă a bunătăţii Sale, a îngădu-
inţei şi îndelungii Sale răbdări. Bunătatea
Lui înseamnă că El este binevoitor faţă de
păcătoşi, deşi nu şi faţă de păcatele lor.
îngăduinţa Lui se referă la faptul că îşi
opreşte pedeapsa pe care o merită răutatea
şi răzvrătirea omului. îndelunga Sa răbda-
re este extraordinara Sa reţinere, în pofida
provocărilor permanente din partea omului.
Bunătatea Iui Dumnezeu, aşa cum se
vede în providenţa Sa, în faptul că ne
ocroteşte şi ne ţine în viaţă, are drept scop
să-i conducă pe oameni la pocăinţă. El
doreşte ca nimeni să nu piară, ci toţi să
vină la pocăinţă" (2 Pet. 3:9).
Pocăinţa înseamnă o întoarcere de o
sută optzeci de grade de pe drumul pe care
mergeai şi pornirea în direcţia opusă. „Este
o schimbare a minţii, care produce o schim-
bare a atitudinii şi rezultă într-o schimbare
a acţiunii."4 Ea semnifică faptul că omul a
trecut de partea lui Dumnezeu, împotriva
lui însuşi şi a păcatelor sale. Este mai mult
decât o afirmare cu intelectul a faptului că
este păcătos. Presupune participarea con-
ştiinţei omului, după cum s-a exprimat John
Newton: „Conştiinţa mea a simţit şi a
recunoscut vinovăţia mea."
2:5 Al patrulea lucru pe care-l aflăm
despre judecata lui Dumnezeu este faptul că
este gradată, în funcţie de acumularea
vinovăţiei. Pavel îi învăţişează pe păcătoşii
împietriţi şi nepocăiţi ca adunându-şi
judecată pentru ei înşişi, ca şi când ar
strânge aur şi argint. Dar ce comoară va fi
asta în acea zi când mânia lui Dumnezeu
se va descoperi, în fine, la judecata Mare-
lui Tron Alb (Apo. 20:11-15)! în ziua
aceea, judecata lui Dumnezeu va fi văzută
ca fiind absolut dreaptă, fără prejudecată
sau nedreptate de vreun fel.

2:6 în următoarele cinci versete Pavel
ne aminteşte că judecata lui Dumnezeu va
fi potrivit cu faptele cuiva. Un om se
poate lăuda cu bunătatea lui personală. El
se poate bizui mult pe originea lui rasială
sau naţională. El poate aduce în sprijinul
argumentului său faptul că strămoşii lui au
fost oameni mari ai lui Dumnezeu. Dar el
va fi judecat după propria lui conduită, şi
nu după toate celelalte lucruri. Faptele lui
vor constitui factorul determinant.
Dacă am lua versetele 6-11 izolat de
restul textului, ar fi uşor să conchidem că
ele propagă ideea mântuirii prin fapte. Căci
într-adevăr ele par să spună că cei ce fac
fapte bune vor câştiga viaţa veşnică.
Dar trebuie precizat că pasajul de faţă
nu poate să însemne lucrul acesta, pentru că
atunci ar contrazice flagrant mărturia restu-
lui Scripturii, care spune că mântuirea este
prin credinţă, fără fapte. Chafer scoate în
evidenţă că circa 150 de pasaje din Noul
Testament condiţionează mântuirea doar de
credinţa cuiva.5 Nici un pasaj, atunci când
este înţeles cum se cuvine, nu poate contra-
zice o mărturie atât de copleşitoare.
Atunci cum vom înţelege pasajul res-
pectiv? Mai întâi, trebuie să înţelegem că
faptele bune nu încep decât după ce o
persoană a fost născută din nou. Când
oamenii L-au întrebat pe Isus: „Ce să facem
ca să putem săvârşi faptele lui Dumne-
zeu?", El le-a răspuns: „Aceasta este lucra-
rea lui Dumnezeu, ca voi să credeţi în El şi
în Cel pe care L-a trimis El" (loan 6:28,
29). Deci prima faptă bună pe care o poate
face cineva este să creadă în Domnul Isus
Cristos, şi nu trebuie să uităm niciodată că
credinţa nu este o faptă meritorie prin care
cineva poate câştiga mântuirea. Deci dacă
cei nemântuiţi sunt judecaţi după faptele
lor, se va vedea că nu au nici un lucru de
valoare pe care să-1 aducă ca probă. Se va
vedea că toată neprihănirea lor presupusă
nu este decât o grămadă de cârpe murdare
(Isa. 64:6). Păcatul care-i va condamna este
raptul că nu au crezut în Isus ca Domn
(loan 3:18). Dincolo de asta, faptele lor vor
stabili gradul de pedeapsă ce li se va aplica
(Luca 12:47, 48).
Dacă credincioşii sunt judecaţi după
faptele lor, care va fi rezultatul? Evident, ei
nu vor putea să se prezinte cu fapte bune,
prin care să merite sau să-şi câştige mântui-
rea. Toate faptele făcute de ei înainte de
mântuire au fost păcătoase. Dar sângele lui
Cristos a şters trecutul. Acum Dumnezeu

Romani

501

însuşi nu poate găsi nici o acuză împotriva
lor, pentru care să-i condamne la pedeapsa
iadului. Odată ce au fost mântuiţi, ei încep
să practice faptele bune — fapte care nu
vor fi, întotdeauna, considerate bune în
ochii lumii, dar vor fi privite ca fapte bune
de Dumnezeu. Faptele lor bune constituie
rezultatul mântuirii, nu cauza pentru care au
fost mântuiţi. La Scaunul de Judecată al lui
Cristos, faptele lor vor fi trecute în revistă
şi ei vor fi răsplătiţi pentru toată slujirea lor
credincioasă.
Trebuie însă să avem mereu în minte
faptul că pasajul acesta nu se ocupă de
credincioşi, ci de necredincioşi.
2:7 Explicând că judecata se va face
după fapte, Pavel spune că Dumnezeu va
da viaţă veşnică celor care prin stăruinţă
în bine caută slavă, cinste şi nemurire.
După cum am arătat, asta nu înseamnă că
oamenii aceştia sunt mântuiţi prin stăruinţa
lor în bine. Găci asta ar însemna că există
o altă evanghelie. Nimeni nu ar putea trăi
prin firea veche o astfel de viaţă, nimeni nu
ar putea să trăiască astfel fără puterea
divină. Orice persoană care se încadrează la
această descriere a fost mântuit deja prin
har, prin credinţă. Faptul că acea persoană
caută slavă, cinste şi nemurire demon-
strează că deja a fost născută din nou.
întreaga orientare a vieţii sale arată că per-
soana respectivă a fost deja convertită.
Omul acela caută slava cerului; cinstea
care provine doar de la Dumnezeu (loan
5:44); nemurirea care caracterizează trupul
învierii (1 Cor. 15:53, 54); moştenirea
cerească, nepieritoare, neîntinată şi care nu
se veştejeşte (1 Pet. 1:4).
Dumnezeu va dărui viaţă veşnică tutu-
ror celor care exemplifică în viaţa lor aceste
dovezi ale experienţei convertirii. Viaţa
veşnică este descrisă în mai multe feluri în
Noul Testament. Este o posesiune actuală,
pe care o primim în clipa în care suntem
convertiţi (loan 5:24). Este o posesiune
viitoare, de care vom avea parte când vom
primi trupurile noastre glorificate (aici şi la
Rom. 6:22). Deşi este un dar care se pri-
meşte prin credinţă, uneori este pus alături
de răsplăţile primite pentru o viaţă de cre-
dincioşie (Marcu 10:30). Toţi crecincioşii
au viaţă veşnică, dar unii vor avea o ca-
pacitate mai mare. de a se bucura de ea
decât alţii. Această viaţă veşnică înseamnă
mai mult decât existenţă fără de sfârşit; este
o calitate a vieţii, acea viaţă mai abundentă
pe care a promis-o Mântuitorul la loan

10:10. Este însăşi viaţa lui Cristos însuşi
(Col. 1:27).
2:8 Celor care fac dezbinări şi nu
ascultă de adevăr, ci de fărădelege, li se
vor da indignare şi mânie. Căci ei nu
ascultă de adevăr şi niciodată nu au răs-
puns la chemarea evangheliei. Mai degrabă,
ei au ales să asculte de fărădelege, făcând
din nedreptate stăpânul lor. Viaţa lor este
caracterizată de certuri, lupte şi neascultare
—	dovadă certă că nu au fost niciodată
mântuiţi.
2:9 Acum apostolul repetă verdictul lui
Dumnezeu cu privire la cele două feluri de
lucrători şi faptele făcute de aceştia, numai
că de data aceasta o face în ordine inversă.
Verdictul va fi: necaz şi strâmtorare
pentru toţi cei care fac răul. Din nou
trebuie să subliniem aici că aceste fapte rele
trădează inima rea a necredinţei. Faptele
sunt expresia exterioară a atitudinii unei
persoane faţă de Domnul.
Expresia întâi peste iudeu, apoi peste
grec arată că judecata lui Dumnezeu se va
face în funcţie de privilegiul sau lumina pe
care a primit-o cineva. Iudeii au fost primii
în privinţa privilegiilor acordate, de popor
ales al lui Dumnezeu pe pământ. Prin
urmare, ei vor fi primii în ce priveşte res-
ponsabilitatea. Acest aspect al judecăţii lui
Dumnezeu va fi dezvoltat în continuare în
versetele 12-16.
2:10 Verdictul va fi însă slavă, cinste şi
pace pentru oricine — iudeu sau neiudeu
—	care face ce este bine. Şi să nu uităm
că nimeni nu poate face binele, din punctul
de vedere al lui Dumnezeu, decât dacă şi-a
pus mai întâi  încrederea şi credinţa în
Domnul Isus Cristos.
Expresia mai întâi iudeului şi apoi şi
grecului nu poate fi considerată un indiciu
al favoritismului, întrucât versetul următor
arată că judecata lui Dumnezeu este impar-
ţială. Prin urmare, expresia indică ordinea
istorică în care s-a răspândit evanghelia, ca
în 1:16. Ea a fost mai întâi vestită iudeilor,
după cum primii credincioşii au fost de
asemenea iudei.
2:11 Un alt adevăr privitor la judecata
lui Dumnezeu este faptul că ea se/acerăm
să se ţină seama de faţa omului. în instan-
ţele judecătoreşti ale oamenilor, se acordă
preferinţă celor plăcuţi la înfăţişare, celor
bogaţi şi influenţi. Dar Dumnezeu este total
imparţial. Nu se ţine seama de rasă, de
locul de unde provine cineva sau de faţa
lui. Nici unul din aceste elemente nu-L va

502

Romani

influenţa pe Dumnezeu.
2:12 După cum s-a arătat mai sus,
versetele 12-16 sunt o extensie a faptului că
judecata lui Dumnezeu se va face în funcţie
de lumina primită. Se are în vedere existen-
ţa a două categorii: cei care nu au legea
(Neamurile) şi cei care se află sub lege
(iudeii). Aceste două categorii îi cuprind pe
toţi oamenii, în afara celor care aparţin
bisericii lui Dumnezeu (vezi I Cor. 10:32,
unde omenirea este împărţită în aceste trei
categorii).
Cei care au păcătuit fără lege vor
pieri fără lege. Nu se spune că „vor fi
judecaţi fără lege", ci că vor pieri fără
lege. Ei vor fi judecaţi în funcţie de revela-
ţia pe care le-a dăruit-o Domnul şi, întrucât
nu au trăit pe măsura acelei revelaţii, ei vor
pieri.
Cei care au păcătuit sub lege vor fi
judecaţi după lege şi, dacă nu au ascultat
de ea, vor pieri şi ei. Legea reclamă ascul-
tare totală.
2:13 Simpla posedare a legii nu este
suficientă. Legea reclamă o ascultare desă-
vârşită şi continuă. Nimeni nu este socotit
neprihănit doar pentru faptul că ştie ce
spune legea. Singurul mod în care se poate
obţine justificarea (îndreptăţirea) sub lege ar
fi dacă cineva ar putea s-o respecte în toate
privinţele. Dar întrucât toţi oamenii sunt pă-
cătoşi, le este cu neputinţă să facă acest lu-
cru. Aşadar, versetul acesta prezintă mai de-
grabă o condiţie ideală, decât un lucru rea-
lizibal prin forţele proprii ale omului.
Noul Testament ne spune în mod răspi-
cat că omului îi este cu neputinţă să fie
îndreptăţit prin ţinerea legii (vezi Fapte
13:39; Rom. 3:20; Gal. 2:16, 21; 3:11).
Dumnezeu niciodată nu a intenţionat ca
cineva să fie mântuit prin lege. Chiar dacă
ar putea cineva să respecte legea, de acum
înainte, tot nu ar fi îndreptăţit, întrucât
Dumnezeu îl va trage la socoteală şi pentru
faptele trecute. Prin urmare, când se spune
în versetul 13 că împlinitorii legii vor fi
îndrepătăţiţi, trebuie să înţelegem prin
aceasta că legea reclamă ascultare şi că
dacă ar putea cineva să dea dovadă de
ascultare desăvârşită din ziua în care s-a
născut, ar fi îndrepătit. Dar realitatea sum-
bră şi dură este că nimeni nu poate da
dovadă de asemenea ascultare.
2:14 Versetele 14 şi 15 constituie o
paranteză, privind în urmă la versetul 12a,
unde am aflat că neamurile care păcătuiesc
fără lege vor pieri fără lege. Acum Pavel

explică faptul că deşi legea nu a fost dată
Neamurilor, ele posedă totuşi o cunoaştere
înnăscută a binelui şi a răului. Ele ştiu din
instinct că este greşit să minţi, să furi, să
comiţi adulter şi să ucizi. Singura poruncă
pe care nu o cunosc ele din intuiţie este cea
privitoare la Sabat — care, oricum, este
mai mult o chestiune de ritual, decât una
morală.
Prin urmare, rezumatul acestui pasaj îl
constituie faptul că Neamurile, care nu au
legea... constituie o lege pentru ele însele.
Ei îşi formulează propriile coduri de dife-
renţiere a comportamentului corect faţă de
cel greşit prin instinctele lor morale.
2:15 Ele arată că lucrarea legii este
scrisă în inimile lor. Nu legea însăşi este
scrisă în inimile lor, ci lucrarea legii.
Lucrarea pe care a avut legea menirea s-o
înfăptuiască în vieţile israeliţilor se poate
vedea, întrucâtva, în vieţile Neamurilor. De
pildă, faptul că ele ştiu că este drept să-ţi
respecţi părinţii demonstrează că lucrarea
legii este scrisă în inimile lor. Ele mai ştiu
că anumite fapte sunt din capul locului
greşite. Conştiinţa lor, îndeplinind rolul de
moderator, confirmă această cunoaştere
instinctivă. Iar gândurile lor se pronunţă în
permanenţă asupra corectitudinii sau inco-
rectitudinii acţiunilor lor, acuzând sau
scuzând, interzicând sau permiţând un
lucru.
2:16 Versetul acesta este continuarea
gândului din versetul 12, în care ni se
spune când vor fi judecaţi cei fără lege şi
cei aflaţi sub lege. Şi, procedând astfel,
acest verset ne învaţă un adevăr final cu
privire la judecata lui Dumnezeu, anume
faptul că ea va lua în considerare şi secre-
tele oamenilor, nu numai păcatele lor
publice. Păcatul considerat secret la ora
actuală va deveni un scandal public la
Judecata Marelui Tron Alb. Judecătorul
care va prezida această judecată solemnă va
fi Isus Cristos, întrucât Tatăl I-a încredinţat
Lui toată judecata (loan 5:22). Când Pavel
adaugă cuvintele: după Evanghelia mea, el
vrea să spună prin aceasta: „aşa ne învaţă
evanghelia mea." Evanghelia mea înseam-
nă evanghelia pe care a predicat-o Pavel,
adică aceeaşi pe care au predicat-o şi cei-
lalţi apostoli.
2:17 Apostolul mai are o categorie de
care trebuie să se ocupe; prin urmare, el
pune acum următoarea întrebare: Sunt
iudeii, cărora le-a fost dată legea, de ase-
menea pierduţi? Şi răspunsul la întrebare

Romani

503

este: „Bineînţeles, şi ei sunt pierduţi!"
Nu este nici o îndoială că mulţi iudei s-
au considerat imuni de judecata lui Dumne-
zeu. „Cum ar putea trimite Dumnezeu un
iudeu vreodată în iad?!" — spuneau ei. Pe
de altă parte, în concepţia lor Neamurile
erau numai bune pentru flăcările iadului!
Dar Pavel trebuie să distrugă această pre-
tenţie nerealistă, arătând că, în anumite
împrejurări, Neamurile ar putea fi mai
aproape de Dumnezeu decât iudeii.
Mai întâi, el trece în revistă acele lu-
cruri pe care iudeul le consideră ca avanta-
jele sale principale, ce-i asigură o poziţie
privilegiată în faţa lui Dumnezeu. El poartă
numele de iudeu, deci de membru al popo-
rului ales de Dumnezeu să-i fie al Lui pe
acest pământ. Apoi iudeul se odihneşte în
lege, care nu a fost însă niciodată concepută
să-i ofere omului odihnă, ci, dimpotrivă, să-
i trezească conştiinţa la realitatea păcătoşe-
niei sale. Iudeul se bucură în Dumnezeu, în
singurul Dumnezeu adevărat, care a intrat
într-o relaţie unică de legământ cu naţiunea
Israel.
2:18 El ştie care este voia lui Dumne-
zeu, întrucât Scriptura îi prezintă acea voie
în linii mari. El aprobă lucrurile care sunt
excelente, întrucât legea îl învaţă cum să
discearnă valorile morale.
2:19 El se laudă că este o călăuză
pentru cei orbi din punct de vedere moral
şi spiritual, o lumină pentru cei care zac în
întunericul ignoranţei.
2:20 El se consideră calificat să-i corec-
teze pe cei fără minte sau neînvăţaţi şi să-i
înveţe pe cei care sunt copii, întrucut legea
îi oferă lui, iudeului, o privire de ansamblu
a cunoaşterii şi adevărului.
2:21 Dar aceste lucruri cu care se mân-
dreşte iudeul nu i-au schimbat lui niciodată
viaţa. Ele nu constituie decât o chestiune de
orgoliu, bazată pe apartenenţa la o anumită
rasă, religie şi cunoaştere, fără ca această
conştiinţă să se transpună în planul vieţii
practice printr-o trăire morală. Iudeul îi
învaţă pe alţii, dar nu se alipeşte el însuşi
de aceste învăţături în inima lui. El predică
împotriva furtului, dar nu practică el însuşi
ceea ce a predicat.
2:22 Când el interzice adulterul, el
aderă la principiul: „Fă cum îţi spun, nu
cum fac eu." Când s-a întâmplat să deteste
idolii, el nu s-a dat totuşi în lături de a jefui
temple, prădând poate altarele păgâne.
2:23 El s-a falit cu faptul că posedă
legea, dar L-a dezonorat pe Dumnezeul

care a dat această lege, călcând-ui precep-
tele sacre.
2:24 Această combinaţie nefastă de
cuvinte foarte înălţătoare, în paralel cu o
purtare foarte josnică le-a făcut pe Neamuri
să hulească numele lui Dumnezeu. Ele L-
âu judecat pe Domnul, cum fac oamenii
întotdeauna, prin prisma celor care au
pretins că sunt urmaşii Lui. Aşa a fost pe
vremea lui Isaia (îs. 52:5) şi aşa este şi
astăzi. Fiecare dintre noi trebuie să-şi pună
întrebarea:
Dacă oamenii nu ar putea cunoaşte despre
Cristos decât ceea ce văd despre persoana
şi caracterul Lui în purtarea ta (inserează
aici numele tău), oare ce ar vedea ei?
2:25 Pe lângă lege, iudeul se mai laudă
cu ritualul circumciziei — acea operaţie
chirurgicală minoră de tăiere împrejur a
prepuţului oricărui iudeu de parte bărbăteas-
că. Ritualul a fost instituit de Dumnezeu ca
semn al legământului încheiat de El cu
Avraam (Gen. 17:9-14), exprimând separa-
rea unui popor faţă de lume şi alipirea de
Dumnezeu. După un timp, iudeul a ajuns să
se laude atât de mult cu faptul că a fost
tăiat împrejur încât i-au numit pe ceilalţi
oameni, pe ne-evrei, „netăierea împrejur".
Aici Pavel stabileşte o legătură între
circumcizie şi Legea lui Moise, arătând că
aceasta era valabilă doar ca semn, când era
combinată cu trăirea unei vieţi de ascultare.
Dumnezeu nu este un aderent strict la
ritualuri lipsite de viaţă. El nu Se mulţu-
meşte cu ceremoniile exterioare, dacă aces-
tea nu sunt însoţite de o sfinţenie lăuntrică.
Prin urmare, un evreu circumcis, care calcă
legea, nu se deosebeşte prea mult de un
netăiat împrejur.
Când apostolul se referă la păzitorii sau
împlinitorii legii, în acest pasaj, noi nu
trebuie să luăm aceste cuvinte în sens
absolut.
2:26 Astfel, dacă un ne-evreu se confor-
mează moralităţii prescrise de lege, chiar
dacă el însuşi nu se află sub lege, necir-
cumcizia lui este mai acceptabilă decât
circumcizia iudeului, care calcă însă legea,
în acest caz, inima acelui ne-evreu este
tăiată împrejur şi acest lucru contează!
2:27 Comportamentul superior al ne-
evreului îl condamnă pe evreu, care, deşi
posedă litera legii şi circumcizia, nu pă-
zeşte legea şi nu trăieşte o viaţă circumcisă,
adică o viaţă de despărţire de ce este Iu-

504

Romani

mese şi o viaţă de sfinţenie.
2:28 în modul lui Dumnezeu de a
judeca lucrurile, un iudeu adevărat nu este
doar cel în ale cărui vene curge sângele lui
Avraam sau care poartă în trupul său sem-
nul circumciziei. O persoană poate avea
ambele elemente, şi totuşi să fie o persoană
foarte decăzută pe plan moral. Domnul nu
este impresionat de considerentele externe,
de rasă sau religie. El doreşte să vadă la noi
sinceritatea şi curăţia care izvorăsc din
lăuntrul inimii.
2:29 Un iudeu adevărat este cel care,
pe lângă faptul că este un descendent al lui
Avraam, în plus va da dovadă de trăirea u-
nei vieţi evlavioase. Pasajul acesta nu ne în-
vaţă că toţi credincioşii sunt iudei sau că bi-
serica este Israelul lui Dumnezeu. Pavel se
referă aici la cei care se nasc din părinţi e-
vrei, dar subliniază că simpla apartenenţă la
acest popor, prin naştere, şi purtarea semnu-
lui circumciziei nu sunt de ajuns, ci trebuie
să existe în plus o realitate lăuntrică.
Adevărata circumcizie este o chestiune
care ţine de inimă — nu doar de tăierea
fizică a unui organ al trupului, ci realitatea
spirituală a îndepărtării chirurgicale a firii
vechi, nenăscute din nou.
Cei care combină astfel semnul exterior
cu harul interior vor avea parte de laudă din
partea lui Dumnezeu, chiar dacă nu şi din
partea oamenilor.
în acest ultim verset avem de a face cu
un joc de cuvinte — chiar dacă acest lucru
e evident doar în textul original. Termenul
„iudeu" provine din „Iuda" şi înseamnă
laudă. Un iudeu adevărat este cel al cărui
caracter este de aşa natură încât să primeas-
că laudă din partea lui Dumnezeu.
3:1 Pavel continuă să dezbată tema
vinovăţiei iudeilor, în primele opt versete
din acest capitol. în acest punct al dezbate-
rii, apare iudeul contestatar, care începe să-1
chestioneze pe apostol, după cum urmează:
CONTESTATARUL: Dacă tot ce ai spus
tu, Pavel, în versetele 2:17-29 este adevărat,
atunci care mai este avantajul de a fi un
iudeu şi care este folosul circumciziei?
3:2 PAVEL: Iudeii au avut parte de
multe privilegii speciale. Cel mai important
este faptul că lor li s-au încredinţat oraco-
lele [cuvintele] lui Dumnezeu. Partea din
Scriptură care conţine Vechiul Testament a
fost dată iudeilor s-o redacteze şi s-o păstre-
ze, dar cum a răspuns Israelul la acest
extraordinar privilegiu? în cea mai mare
parte, ei au dat dovadă de o îngrozitoare

lipsă de credinţă.
3:3 CONTESTATARUL: Da, e drept că
nu toţi iudeii au crezut, dar poate să însem-
ne asta oare că Dumnezeu nu îşi va res-
pecta promisiunile? Oare nu El 1-a ales pe
Israel să-I fie poporul Său? Oare nu a
încheiat El legăminte speciale cu israeliţii?
Poate necredinţa unora dintre ei să-L
determine pe Dumnezeu să-Şi calce cuvân-
tul?
3:4 PAVEL: Răspunsul este categoric
nu! Ori de câte ori se ridică întrebarea dacă
Dumnezeu sau omul are dreptate, porneşte
întotdeauna de la premisa că Dumnezeu are
dreptate şi că orice om este un mincinos.
Asta a şi spus, de altfel, David în Psalmul
51:4: „Justeţea deplină a tuturor spuselor
Tale trebuie apărată. Tu trebuie să fii în-
dreptăţit, ori de câte ori omul păcătos în-
cearcă să Te conteste" (n.tr.: parafrazare).
Păcatele noastre nu fac altceva decât să
confirme justeţea şi veridicitatea cuvintelor
lui Dumnezeu.
3:5 CONTESTATARUL: Dacă aşa stau
lucrurile, de ce ne mai condamnă Dumne-
zeu? Dacă nedreptatea noastră face ca
dreptatea [neprihănirea] Iui Dumnezeu să
străîucească şi mai glorios, cum mai poate
Dumnezeu să-Şi reverse mânia peste noi?
(Pavel precizează aici că în citarea acestor
cuvinte el recurge la modul de argumentare
al oamenilor.)
3:6 PAVEL: Acest mod de argumentare
nu este vrednic de a fi luat în considerare,
dacă ar exista posibilitatea ca Dumnezeu să
fie nedrept, atunci cum ar mai putea fi El
calificat să judece lumea? Dar noi toţi
recunoaştem că El va judeca lumea.
3:7 CONTESTATARUL: Dar dacă păca-
tul meu îi aduce slavă lui Dumnezeu, dacă
minciunea mea confirmă adevărul Lui,
dacă El face ca mânia omului să-I aducă
laudă Lui, atunci cum mai poate El să-mi
bage mereu de vină, păcătosului de mine?
3:8 De ce nu ar fi logic să spunem:
PAVEL: Dă-mi voie să te întrerup,
pentru a-ţi spune că unii oameni chiar ne
acuză pe noi creştinii că am recurge la
acest argument, dar eu te asigur că această
acuzaţie nu este adevărată!
CONTESTATARUL: De ce nu ar fi logic
să spunem: „Să facem răul, ca să vină
binele"?
PAVEL: Tot ce pot spune e că condam-
narea unor oameni care vorbesc aşa este
binemeritată!
(De fapt, acest ultim argument, oricât ar

Romani

505

părea de stupid, este formulat mereu împo-
triva evangheliei harului lui Dumnezeu.
Oamenii spun: „Dacă ai putea fi mântuit
prin credinţa în Cristos, atunci ai putea trăi
cum vrei, chiar în păcat, pentru că harul lui
Dumnezeu copleşeşte păcatul omului. Prin
urmare, cu cât păcătuieşti mai mult, cu atât
mai mult va abunda harul lui Dumnezeu."
Apostolul răspunde acestei obiecţii în capi-
tolul 6.)
3:9 CONTESTATARUL: Atunci afirmi
tu că noi, iudeii, suntem mai buni decât
Neamurile păcătoase? Sau, potrivit altor
versiuni, întrebarea ar putea fi formulată
cam aşa: „Suntem noi, iudeii, mai răi decât
Neamurile?" Răspunsul în ambele cazuri
este că iudeii nu sunt nici mai buni, nici
mai răi. Toţi sunt păcătoşi.
Asta ne conduce la următoarea întrebare
din expunerea lui Pavel, constituind o
paralelă la aceasta. Pavel a arătat că păgânii
sunt pierduţi. Moraliştii, care cred că pose-
dă neprihănirea lor proprie — fie că aceştia
sunt iudei, fie Neamuri — sunt cu toţii
pierduţi. Iudeii sunt şi ei pierduţi. întrebarea
care se pune, atunci, este aceasta: Sunt oare
toţi oamenii pierduţi?
Răspunsul este: „Da, am dovedit deja că
toţi oamenii se află sub puterea păcatului."
Asta înseamnă că iudeii nu se deosebesc de
Neamuri în această privinţă.
3:10 Dacă mai este nevoie de vreo
dovadă, aceasta o găsim în Vechiul Testa-
ment. Mai întâi, vedem că păcatul a afectat
orice fiinţă omenească născută din alte
fiinţe omeneşti (3:10-12) şi apoi vedem că
păcatul a afectat orice parte din om (3:13-
18). Am putea parafraza această afirmaţie
cam aşa: „Nu există nici o singură persoană
neprihănită (dreaptă)" (Ps. 14:1).
3:11 „Nu există nici unul care să pose-
de o înţelegere corectă despre Dumnezeu.
Nu este nici unul care să-L caute pe Dum-
nezeu" (Ps. 14:2). Dacă ar fi lăsat de capul
lui, omul căzut niciodată nu L-ar căuta pe
Dumnezeu. întreaga omenire s-a stricat. Nu
este nici unul care să trăiască o viaţă bună,
nici măcar unul!" (Ps. 14:3).
3:13 „Gâtlejurile oamenilor sunt ca un
mormânt deschis. Vorbirea lor este mereu
plină de vicleşug" (Ps. 5:9). „Cuvintele
rostite de ei ies de pe buze pline de otravă"
(Ps. 140:3).
3:14 „Gurile lor sunt pline de blesteme
şi de ură" (Ps. 10:7).
3:15 „Picioarele lor se grăbesc să-i
poarte la misiuni de ucidere" (îs. 59:7).

3:16 „Ei lasă în urma lor numai ruinare
şi mizerie" (îs. 59:7).
3:17 „Ei niciodată nu au ştiut cum să
facă pace" (îs. 59:8).
3:18 „Ei nu au nici un respect pentru
Dumnezeu" (Ps. 36:1).
Prin urmare, aşa arată radiograma pe
care o face Dumnezeu omenirii. Din ea
rezultă nedreptatea universală (3:10); igno-
ranţa şi independenţa faţă de Dumnezeu
(3:11); încăpăţânarea, netrebnicia şi lipsa
oricărei bunătăţi (3:12). Gâtlejul omului este
plin de putreziciune, limba lui este înşelă-
toare iar buzele sale sunt pline de venin
(3:13); picioarele lui sunt îndreptate numai
către ucidere (3:15); el lasă în urma lui
necaz şi nimicire (3:16); el nu ştie să facă
pacea (3:17); şi nu are nici o consideraţie
pentru Dumnezeu (3:18). Găsim aici întrea-
ga depravare a omului, prin care înţelegem
că păcatul a afectat întreaga omenire, afec-
tând în acelaşi timp şi orice parte a fiinţei
omului. Evident, nu toţi oamenii au comis
toate păcatele care există, dar fiecare om
are natura capabilă de a le comite pe toate.
Dacă Pavel ar fi dorit să prezinte un
catalog mai complet al păcatelor, ar fi
inclus în această listă păcatele sexuale:
adulterul, homosexualitatea, lesbianismul,
perversiunile, bestialitatea, prostituţia, vio-
lul, lascivitatea, pornografia şi toată murdă-
ria sexuală. Apoi el ar fi putut aminti păca-
tele asociate cu războiul: distrugerea celor
nevinovalţi, comiterea de atrocităţi, came-
rele de gazare, cuptoarele în care au fost
arşi oamenii, lagărele de concentrare, toate
mijloacele de tortură şi sadismul. El ar fi
putut aminti apoi păcatele comise în fa-
milie: infidelitatea, divorţul, baterea soţiei,
atitudinea de cruzime psihică şi abuzurile
comise împotriva copiilor. Adăugaţi la
acestea crimele de omucidere, asasinare,
mutilare, hoţie, pătrundere prin efracţie la
domiciliul cuiva, delapidările de bani, van-
dalismul, darea şi luarea de mită şi corupţia.
Apoi urmează păcatele comise cu vorba:
limbajul murdar (înjurăturile), glumele cu
substrat licenţios, limbajul senzual, bleste-
mele, blasfemia, minciunile, vorbirea de
rău, „pe din spate", bârfa, asasinarea carac-
terului cuiva, bombănelile şi văicăreala. Alte
păcate personale sunt: beţia, dependenţa de
droguri, mândria (orgoliul), lăcomia, ingrati-
tudinea, persistarea în gânduri murare, ura
şi amărăciunea. Lista ar putea continua la
nesfârşit: poluarea, aruncarea hârtiilor şi a
deşeurilor în locuri publice, rasismul, ex-

506

Romani

ploatarea, înşelăciunea, trădarea, călcarea
promisiunilor şi aşa mai departe. De ce altă
dovadă mai avem nevoie, pentru a ne con-
vinge de depravarea omenirii?
3:19 Când Dumnezeu a dat Israelului
legea, El S-a folosit de Israel ca de o mos-
tră reprezentativă a întregii omeniri. El a
constatat că Israelul este un eşec şi apoi a
aplicat constatarea făcută întregii omeniri.
Este exact aşa cum un inspector de la
Sanepid ar lua într-o eprubetă un eşantion
din apa unei fântâni şi, după ce ar verifica-
o şi ar constata că este poluată, ar declara
că întreaga fântână este poluată.
Tot aşa şi Pavel explică că atunci când
vorbeşte legea, ea le vorbeşte celor care
sunt sub lege — adică israeliţilor—pentru
ca orice gură, şi a iudeilor, şi a Neamuri-
lor, să fie astupată şi toată lumea să fie
găsită vinovată înaintea lui Dumnezeu.
3:20 Nimeni nu poate fi îndreptăţit prin
respectarea legii. Legea nu a fost dată
pentru a-i îndreptăţi pe oameni, ci pentru a
produce cunoştinţa despre păcat — nu
conştiinţa mântuirii, ci conştiinţa păcatului.
Niciodată n-am şti cum arată o linie
frântă (strâmbă), dacă nu am poseda o linie
dreaptă, cu care s-o comparăm. Or, legea
este tocmai această linie dreaptă. Când
oamenii se măsoară în funcţie de ea, văd
cât sunt de strâmbi.
Desigur, prin intermediul oglinzii putem
vedea că faţa ne este murdară, dar rolul
oglinzii nu este de a ne spăla faţa murdară.
Un termometru îi arată cuiva că are tempe-
ratură ridicată, dar persoana respectivă nu
se vindecă, dacă va înghiţi acel termometru.
Legea este bună când este folosită
pentru a produce în noi convingerea şi
mustrarea cu privire la păcat, dar nu are
nici o putere de a-1 salva pe om de păcat.
După cum s-a exprimat Luther: funcţia ei
nu este de a îndreptăţi, ci de a îngrozi.
D. Baza şi termenii Evangheliei (3:21-31)
3:21 Am ajuns acum la focarul scrisorii
lui Pavel către Romani, în care el răspunde
la întrebarea: Potrivit evangheliei, cum pot
păcătoşii neevlavioşi să fie îndreptăţi de un
Dumnezeu sfânt?
Pavel îşi începe răspunsul, afirmând că
neprihănirea [dreptatea] lui Dumnezeu a
fost revelată fără lege. Asta înseamnă că
ne-a fost dezvăluit un plan sau un program,
prin intermediul căruia Dumnezeu îi poate
mântui pe păcătoşii nedrepţi, fără ca prin
aceasta să calce dreptatea Sa. Şi acest plan

nu constă în obligativitatea oamenilor de a
păzi legea. întrucât Dumnezeu este sfânt, El
nu poate tolera păcatul, nu-1 poate ignora şi
nu Se poate preface că nu-1 vede, ci trebuie
să-1 pedepasească. Iar pedeapsa păcatului
este moartea. Dar Dumnezeu îl iubeşte pe
păcătos şi doreşte să-1 mântuiască. Prin
urmare, aici intervine dilema: neprihănirea
lui Dumnezeu reclamă moartea păcătosului,
dar, în dragostea Lui, Dumnezeu doreşte
fericirea veşnică a păcătosului. Evanghelia
ne descoperă cum îi poate mântui Dumne-
zeu pe păcătoşi, fără ca prin aceasta să-Şi
compromită dreptatea Sa.
Planul drept este mărturisit de lege şi de
profeţi. El a fost prezis în tipurile şi simbo-
lurile prezente în întregul sistem al jertfelor,
conform căruia, pentru ca să poată avea loc
ispăşirea, este nevoie de vărsare de sânge.
Planul acesta a fost însă vestit şi prin inter-
mediul unor profeţii directe (vezi, de pildă,
îs. 51:5, 6, 8; 56:1; Dan. 9:24).
3:22 Versetul 21 ne-a spus că această
mântuire dreaptă nu se capătă prin ţinerea
legii. Acum apostolul ne spune cum se
capătă ea — prin credinţa în Isus Cristos.
Credinţa din acest verset înseamnă bizuirea
în întregime pe Domnul Isus Cristos, ca
singurul Mântuitor al cuiva de păcat şi
singura nădejde pe care o are de a ajunge
în rai. Ea se bazează pe revelaţia Persoanei
şi lucrării lui Cristos, aşa cum o găsim în
Biblie.
Credinţa nu este un salt în gol, ci ea
reclamă existenţa unor dovezi cât se poate
de sigure, pe care le găseşte din plin în
cuvântul negreşelnic al lui Dumnezeu.
Credinţa nu este un lucru lipsit de logică
sau de raţiune, căci ce poate fi mai raţional
decât să vezi cum creatura se încrede în
Creatorul ei?
Credinţa nu este lucrarea meritorie pe
care a săvârşit-o cineva, câştigând prin a-
ceasta dreptul la mântuire. Un om nu se
poate lăuda că a crezut în Domnul, ci ar fi
un nechibzuit dacă nu ar crede în El! Cre-
dinţa nu este încercarea de a câştiga mântu-
irea, ci simpla acceptare a mântuirii pe care
Dumnezeu o oferă gratuit, în dar.
Pavel continuă discuţia, arătându-ne că
mântuirea este către toţi şi peste toţi6 care
cred. Este către toţi în sensul că este
disponibilă tuturor, fiindu-le oferită tututu-
ror şi fiind suficientă pentru toţi. Dar ea
este doar asupra celor care cred. Adică,
este efectivă doar în viaţa celor care îl
primesc pe Domnul Isus printr-un act liber

Romani

507

consimţit al credinţei lor. Iertarea este
pentru toţi, dar ea devine operantă în viaţa
cuiva numai atunci când această persoană o
acceptă.
Când Pavel spune că mântuirea este
disponibilă tuturor, el cuprinde în această
disponibilitate şi Neamurile, şi iudeii, pen-
tru că nu este nici o deosebire. Iudeul nu
are nici un privilegiu special iar ne-evreul
nu este dezavantajat cu nimic.
3:23 Disponibilitatea evangheliei este la
fel de universală ca nevoia mântuirii. Iar
nevoia este universală pentru că toţi au
păcătuit7 şi nu se ridică la înălţimea
slavei lui Dumnezeu. Toţi au păcătuit în
Adam; când a păcătuit el, a acţionat ca
reprezentant al tuturor celor care aveau să
descindă din el. Dar oamenii nu sunt păcă-
toşi doar prin natura lor, ci sunt păcătoşi în
virtutea faptului că practică păcatul. Ei nu
se ridică la înălţimea slavei lui Dumnezeu
în ei înşişi.
EXCURS PE TEMA PĂCATULUI
Păcatul este orice gând, cuvânt sau faptă
care nu se ridică la înălţimea normelor de
sfinţenie şi perfecţiune ale lui Dumnezeu.
Păcatul mai poate însemna neatingerea
ţintei, nimerirea pe alături. Un amerindian
care nu a reuşit să împlânte suliţa în centrul
ţintei a fost auzit, zicând: „Vai, am păcă-
tuit!" Pe limba lui,8 se foloseşte acelaşi
termen şi pentru a păcătui, şi pentru a nu
nimeri ţinta.
Păcatul este fărădelege (1 loan 3:4),
adică răzvrătirea creaturii, a cărei voinţă se
opune voinţei lui Dumnezeu. Păcatul nu
este doar comiterea de fapte greşite, ci şi
eşecul de a face ceea ce ştim că este bine
(Iac. 4:17). Tot ce nu vine din credinţă este
păcat (Rom. 14:23). Asta înseamnă că dacă
cineva săvârşeşte o faptă asupra căreia are
îndoieli, a greşit. Dacă o va săvârşi, în
pofida faptului că nu are cugetul curat cu
privire la ea, va păcătui.
„Orice nepreptate este păcat" (1 loan
5:17). Şi gândul nechibzuinţei este păcat
(Prov. 24:9). Păcatul porneşte din mintea
omului. Apoi, după ce a fost încurajat şi
promovat, el se răsfrânge în exterior, trans-
formându-se în faptă păcătoasă, care duce
la moarte. De multe ori, păcatul pare atră-
gător, la prima vedere, dar mai apoi este
dezvăluit în toată hidoşenia sa.
Uneori Pavel face distincţie între păcate
şi păcat. „Păcate" se referă la lucrurile
greşite pe care le-am comis. „Păcatul" se

referă la natura noastră rea — adică la ceea
ce suntem. Ceea ce suntem este cu mult
mai groaznic decât tot ce am făcut vreo-
dată. Dumnezeu ne iartă păcatele, dar Biblia
nu afirmă niciodată că ni se iartă păcatul.
Mai degrabă, El condamnă sau judecă
păcatul nostru în fire (Rom. 8:3).
Mai există o deosebire, între păcat şi
transgresie. Transgresia este o încălcare a
unei legi cunoscute. Furtul este, în esenţă,
o faptă păcătoasă. Este un act rău, în el
însuşi. Dar furtul mai este şi o transgresie,
atunci când există o lege care îl interzice.
„Acolo unde nu este lege nu este nici o
transgresie" (Rom. 4:15).
Pavel a arătat că toţi oamenii au păcă-
tuit şi au eşuat în permanenţă în a fi pe
măsura slavei lui Dumnezeu. Acum el
prezintă remediul.J
3:24 ...fiind îndreptăţiţi fără plată,
prin harul Său. Evanghelia ne spune cum
îi îndreptăţeşte Dumnezeu pe păcătoşi, fără
plată, acordându-le o favoare nemeritată.
Dar ce înţelegem prin această „îndreptăţire"
sau Justificare"?
Verbul a îndreptăţi înseamnă a-1 declara
sau a-1 socoti pe cineva drept. De pildă,
Dumnezeu îl pronunţă pe un păcătos drept
atunci când acel păcătos crede în Domnul
Isus Cristos. Cu această accepţie este între-
buinţat termenul „îndreptăţire" de cele mai
multe ori în Noul Testament.
Dar un om îl poate îndreptăţi pe Dum-
nezeu (vezi Luca 7:29), atunci când crede
şi împlineşte cuvântul lui Dumnezeu. Cu
alte cuvinte, el declară că Dumnezeu este
drept în tot ce spune şi face El.
Şi, desigur, un om se poate îndreptăţi pe
el însuşi. Cu alte cuvinte, el poate să-şi
susţină propria sa dreptate (vezi Luca
10:29). Dar asta nu e decât o formă de
auto-înşelare.
A îndreptăţi nu înseamnă a-1 face pe
cineva cu adevărat drept. Pe Dumnezeu nu-
L putem face drept, întrucât El deja este
drept. Dar noi îl putem declara drept (pu-
tem afirma că este drept). Dumnezeu nu-1
face pe credincios fără păcat sau drept în el
însuşi. Mai degrabă, Dumnezeu trece drep-
tatea în contul credinciosului. După cum s-a
exprimat şi A. T. Pierson: „în procesul
îndreptăţirii păcătoşilor, Dumnezeu îi nu-
meşte drepţi, când, de fapt, ei nu sunt aşa
— căci El nu atribuie păcatul, acolo unde
acesta desigur există, atribuind, în schimb,
dreptatea, acolo unde aceasta nu există."9

508

Romani

O definiţie foarte des întâlnită a „în-
dreptăţirii" este redată prin sintagma: ca şi
când nu aş fi păcătuit niciodată. Dar asta
nu merge suficient de adânc în esenţa
chestiunii. Când Dumnezeu îl îndreptăţeşte
pe păcătosul credincios, El nu numai că îl
absolvă de orice culpabilitate, ci îl şi îmbra-
că cu propria Sa dreptate, facându-1, astfel,
întrutotul calificat pentru a merge în rai.
„îndreptăţirea merge mult mai departe decât
simpla absolvire de vinovăţie, atingând
nivelul aprobării. Ea depăşeşte faza simplei
iertări, trecând la promovarea propriu-
zisă."10 Absolvirea de culpă înseamnă doar
ştergerea acuzaţiei, achitarea persoanei. Dar
îndreptăţirea subliniază şi cealaltă latură,
pozitivă, în cadrul căreia persoanei îndrep-
tăţite i se atribuie dreptate (neprihănire).
Motivul pentru care Dumnezeu îi poate
declara drepţi (neprihăniţi) pe păcătoşii
nelegiuiţi este faptul că Domnul Isus Cris-
tos — prin moartea şi învierea Sa — a
plătit preţul deplin pe care^ îl reclamau
păcatele lor. Când păcătoşii îl primesc pe
Cristos prin credinţă, ei sunt îndreptăţiţi.
Când citim la Iacov că îndreptăţirea se
face prin fapte (Iac. 2:24), asta nu înseamnă
că suntem mântuiţi prin fapte bune sau prin
formula: „credinţă plus fapte bune", ci, mai
degrabă, prin acel gen de credinţă care va
avea ca urmare săvârşirea de fapte bune.
Este important să ne dăm seama că
îndreptăţirea este un proces de socotire care
are loc în mintea lui Dumnezeu, nefiind un
lucru pe care îl simte credinciosul. Acesta
ştie că a fost îndreptăţit pentru că Biblia îi
spune acest lucru, după cum s-a exprimat
C. I. Scofield: „îndreptăţirea este actul lui
Dumnezeu, prin care El îi declară drepţi
(neprihăniţi) pe toţi cei ce cred în Isus. Este
un lucru care se petrece în mintea lui Dum-
nezeu, nu în sistemul nervos sau în struc-
tura emotivă a credinciosului."
Aici la Romani 3:24 apostolul ne spune
că suntem îndreptăţiţi fără plată. Cu alte
cuvinte, îndreptăţirea nu poate fi câştigată
sau cumpărată, ci este un lucru oferit în
dar, gratuit.
Apoi aflăm că suntem îndreptăţiţi...
prin harul lui Dumnezeu. Asta nu înseam-
nă altceva decât că îndreptăţirea se efectu-
ează în afara oricărui merit posibil al nos-
tru, că nu se bazează pe nimic din ceea ce
posedăm în noi înşine, ci, în ce ne priveşte
pe noi, nu merităm, nu am căutat şi nu ne-
am gândit la îndreptăţire.
Pentru e evita unele confuzii ce s-ar

putea ivi pe parcurs, cred că se cuvine să
ne oprim aici şi să explicăm că există şase
aspecte diferite ale îndreptăţirii, în Noul
Testament. Ni se spune că suntem îndreptă-
ţiţi prin har, prin credinţă, prin sânge, prin
putere, prin Dumnezeu şi prin fapte. Cu
toate acestea, nu există nici o contradiţie
sau neconcordanţă în această afirmaţie.
Suntem îndreptăţiţi prin har — adică nu
merităm îndreptăţirea.
Suntem îndreptăţiţi prin credinţă (Rom.
5:1) — adică trebuie să primim îndreptăţi-
rea, crezând în Domnul Isus Cristos.
Suntem îndreptăţiţi prin sânge (Rom.
5:9) — prin asta înţelegându-se preţul pe
care 1-a plătit Mântuitorul, pentru ca noi să
putem fi îndreptăţiţi.
Suntem îndreptăţiţi prin putere (Rom.
4:24, 25) — prin aceeaşi putere care L-a
înviat pe Domnul Isus din morţi.
Suntem îndreptăţiţi prin sau de către
Dumnezeu — El este Cel care ne socoteşte
drepţi (neprihăniţi).
Suntem îndreptăţiţi prin fapte (Iac. 2:24)
— neînţelegându-se prin asta că am putea
câştiga îndreptăţirea prin fapte bune, ci, mai
degrabă, că faptele bune sunt dovada faptu-
lui că am fost îndreptăţiţi.
Revenind la 3:24, citim că suntem
îndreptăţiţi prin răscumpărarea care este
în Cristos Isus. Răscumpărare înseamnă
„cumpărarea înapoi" prin achitarea unui
preţ de răscumpărare. Domnul Isus ne-a
„cumpărat înapoi" — ne-a răscumpărat —
de pe piaţa de sclavi a păcatului. Sângele
Lui scump a fost preţul de răscumpărare cu
care s-au achitat toate cerinţele de sfinţenie
şi dreptate ale lui Dumnezeu. Dacă va
întreba cineva: „Dar cui i s-a achitat preţul
de răscumpărare?" asta înseamnă că acea
persoană nu a înţeles problema. Scriptura
nu lasă să se înţeleagă nicăieri că s-ar fi
efectuat o plată anumită, fie lui Dumnezeu,
fie Satanei. Preţul de răscumpărare nu a
fost achitat către nimeni, ci a constituit o
tranzacţie abstractă care a asigurat baza de
pe care Dumnezeu să-i poată mântui pe cei
nelegiuiţi.
3:25 Dumnezeu L-a rânduit pe Cristos
Isus să fie ispăşire. Termenul ispăşire
înseamnă mijlocul prin care se satisfac
cerinţele justiţiei, prin care este abătută
mânia lui Dumnezeu, putându-se arăta, în
schimb, îndurarea, prin intermediul unei
jertfe acceptabile în faţa lui Dumnezeu.
De trei ori în Noul Testament se spune
despre Cristos că este ispăşire. Aici la

Romani

509

Romani 3:25 aflăm că cei care îşi pun
încrederea în Cristos capătă îndurare, în
virtutea sângelui Său vărsat. La 1 loan 2:2,
Cristos este descris ca ispăşirea pentru
păcatele noastre şi pentru cele ale întregii
lumi. Lucrarea Lui este suficientă pentru
întreaga lume, dar devine operantă doar
pentru cei care şi-au pus încrederea în El.
In fine, la 1 loan 4:10, dragostea lui Dum-
nezeu s-a arătat prin faptul că Dumnezeu L-
a trimis pe Fiul Său să fie ispăşirea pentru
păcatele noastre.
Rugăciunea vameşului de la Luca 18:13,
redată textual, a sunat în felul următor:
„Dumnezeule, fii ispăşitor faţă de mine,
păcătosul." El L-a rugat pe Dumnezeu să-Şi
arate îndurarea faţă de El în sensul de a nu-
i cere să plătească plata (pedeapsa) pentru
grava lui vinovăţie.
Termenul ispăşire apare şi la Evrei
2:17: „Prin urmare, în toate lucrurile El a
trebuit să fie făcut ca fraţii Lui, pentru ca
El să fie un Mare Preot plin de îndurare şi
credincios în lucrurile privitoare la Dumne-
zeu, ca să facă ispăşire pentru păcatele
poporului." Aici sintagma „să facă ispăşire"
înseamnă „să îndepărteze, prin achitarea
costului penalizării".
Echivalentul termenului ispăşire în
Vechiul Testament este capacul îndurării
— cu alte cuvinte, capacul chivotului. în
Ziua Ispăşirii, marele preot stropea capacul
îndurării cu sângele animalului jertfit. Prin
intermediul acestui act, greşelile marelui
preot şi ale poporului erau ispăşite sau
acoperite.
Când Cristos a făcut ispăşire pentru
păcatele noastre, El a mers mult mai depar-
te. El nu numai că le-a acoperit, ci le-a şi
îndepărtat cu desăvârşire.
Acum Pavel ne spune la 3:25 că Dum-
nezeu L-a rînduit pe Cristos să fie ispăşi-
re prin sângele Lui, prin credinţă. Nu ni
se spune să ne punem credinţa în sângele
Lui, întrucât Cristos însuşi este obiectul
credinţei noastre. Numai un Cristos înviat şi
viu în veci de veci putea să ne mântuiască.
El este ispăşirea. Credinţa în El este condi-
ţia prin care noi ne prevalăm de ispăşire.
Sângele Lui este preţul care a fost plătit.
Lucrarea isprăvită a lui Cristos declară
neprihănirea (dreptatea) lui Dumnezeu
pentru iertarea (ştergerea) păcatelor săvâr-
şite în trecut. Asta se referă la păcatele
comise înainte de moartea lui Cristos. De la
Adam la Cristos, Cristos i-a mântuit pe cei
ce şi-au pus încrederea în El, bazându-se pe

revelaţia specifică ce l-a încredinţat-o El.
De pildă, Avraam L-a crezut pe Dumnezeu
şi asta i s-a socotit neprihănire (dreptate)
(Gen. 15:6). Dar cum putea Dumnezeu să-1
socotească drept, şi să-Şi respecte, în ace-
laşi timp, standardele dreptăţii Sale? Un
înlocuitor fără păcat nu fusese înjunghiat
încă. Sângele Jertfei desăvârşite nu fusese
vărsat încă. Cu alte cuvinte, Cristos nu
murise încă. Datoria nu fusese achitată.
Cerinţele dreptăţii lui Dumnezeu nu fuse-
seră îndeplinite încă. Prin urmare, cum
putea Dumnezeu să-i salveze pe păcătoşii
credincioşi din perioada Vechiului Testa-
ment?
Răspunsul este că deşi Cristos nu mu-
rise încă, Dumnezeu ştia că El va muri şi,
prin urmare, i-a salvat pe oameni pe baza
lucrării ce avea s-o săvârşească Cristos la o
dată viitoare. Chiar dacă sfinţii din Vechiul
Testament nu ştiau despre Jertfa de pe
Calvar, Dumnezeu ştia! Şi El le-a trecut
toată valoarea lucrării lui Cristos în contul
lor, atunci când L-au crezut.pe Dumnezeu,
într-un sens foarte real, credincioşii din
Vechiul Testament au fost mântuiţi „pe
credit". Ei au fost mântuiţi pe baza preţului
ce urma să fie plătit la o dată viitoare. Ei
priveau înainte spre Calvar, în timp ce noi
privim în urmă, la Calvar.
Asta vrea să spună Pavel când afirmă că
ispăşirea lui Cristos declară neprihănirea
(dreptatea) lui Dumnezeu, prin faptul că
El trecuse peste păcatele făptuite mai
înainte . El nu se referă aici — cum cred
unii, eronat, — la păcatele pe care le-a
săvârşit cineva înainte de convertirea sa,
întrucât asta ar însemna că lucrarea lui
Cristos a operat păcatele comise înainte de
naşterea din nou a cuiva, după acest mo-
ment persoana respectivă urmând să se
descurce singură. Nicidecum! Ci Pavel
explică aparenta blândeţe de care dă dovadă
Dumnezeu, trecând, după câte se pare, cu
vederea peste păcatele comise de cei care
au fost mântuiţi înainte de moartea Domnu-
lui Isus pe cruce. Conform acestui raţiona-
ment, ar însemna că Dumnezeu scuză
aceste păcate sau Se face că nu le vede.
Nimic mai neadevărat, afirmă Pavel. Dom-
nul ştia că Cristos avea să facă ispăşire
deplină şi în virtutea acestei certitudini, El
i-a mântuit pe credincioşii din Vechiul
Testament pe temeiul acesteia.
Aşadar perioada Vechiului Testament a
fost o perioadă marcată de îndelunga răb-
dare a lui Dumnezeu. Timp de cel puţin

510

Romani

patru mii de ani El S-a reţinut pe Sine de a
judeca păcatul. Apoi, la împlinirea vremii,
El L-a trimis pe Fiul Său să fie Purtătorul
păcatului. Când Domnul Isus a luat asupra
Sa păcatele noastre, Dumnezeu a dezlănţuit
toată forţa mâniei Sale drepte şi sfinte a-
supra Fiului Său Preaiubit.
3:26 Acum moartea lui Cristos declară
dreptatea (neprihănirea) lui Dumnezeu.
Dumnezeu este drept întrucât El a cerut
achitarea întregii penalizări a păcatului. Şi
El poate să-i îndreptăţească pe oamenii
nelegiuiţi, fără ca prin aceasta să le tolereze
păcatul sau să-Şi compromită propriile sale
norme de dreptate, deoarece un înlocuitor
desăvârşit a murit şi a înviat din morţi.
Albert Midlane a redat acest gând în versu-
rile prezentate mai jos, în traducere:
Neprihănirea desăvârşită a lui Dumnezeu reiese
din sângele Mântuitorului. în crucea lui Cristos
vedem dreptatea Lui, dar şi harul Lui minunat.
Dumnezeu nu putea trece pe lângă păcătos,
căci păcatul acestuia reclama moartea sa.
Dar în crucea lui Cristos vedem cum Dum-
nezeu poate mântui, rămânând mai departe
drept.
Păcatul a fost aşezat asupra Mântuitorului şi în
sângele Lui a fost achitată plata păcatului.
Rigorile justiţiei  au  fost  astfel   satisfăcute,
îndurarea putându-se manifesta în voie.
Păcătosul care crede este liber, putând afirma:
„Mântuitorul a murit pentru mine."
El se va referi la sângele ispăşitor, zicând:
„Asta a realizat pacea dintre Dumnezeu şi
mine."
3:27 Unde este deci lauda în acest
minunat plan al mântuirii? Este exclusă —
înlăturată, interzisă. Prin ce principiu a fost
exclusă lauda? Prin principiul faptelor?
Nu. Căci dacă mântuirea s-ar realiza prin
fapte, asta ar crea teren prielnic unei sume-
denii de auto-congratulări. Dar când mântu-
irea se întemeiază pe principiul credinţei,
nu mai este loc pentru lăudăroşenie. Per-
soana îndreptăţită spune: „Eu am săvârşit
toată păcătuirea, dar Isus a săvârşit toată
mântuirea." Credinţa autentică se dezice de
orice ajutoare proprii, de orice auto-perfec-
ţionare sau auto-mântuire, privind numai şi
numai la Cristos, ca singurul Mântuitor al
acelei persoane, cum reiese şi din versurile
de mai jos, traduse din engleză:
Nu vin cu nici un dar în mână,
Ci mă agăţ doar de crucea Ta.

Gol, la Tine vin Doamne, ca tu să mă îmbraci.
Neajutorat, la Tine privesc să capăt har.
întinat, la izvorul tău alerg.
Căci de nu m-ai spăla Tu, Mântuitorule, aş
pieri.
— Augustus M. Toplady
3:28 Ca motiv pentru excluderea laudei,
Pavel repetă că omul este îndreptăţit prin
credinţă, fără faptele legii.
3:29 Cum îl prezintă Evanghelia pe
Dumnezeu? Ca pe Dumnezeul exclusiv al
iudeilor? Nicidecum, ci El este şi Dumne-
zeul Neamurilor. Domnul Isus Cristos nu a
murit pentru un singur popor din cadrul
omenirii, ci pentru întreaga lume de păcă-
toşi. Iar mântuirea deplină şi gratuită este
oferită oricui este dispus s-o primească —
fie evreu, fie ne-evreu.
3:30 Nu există doi Dumnezei — unul
pentru iudei şi altul pentru Neamuri. Nu
există decât un singur Dumnezeu şi o
singură cale de mântuire pentru întreaga
omenire. El îi îndreptăţeşte prin credinţă,
pe cei circumcuşi, şi tot prin credinţă şi
pe cei necircumcişi. Chiar dacă s-au folosit
două prepoziţii aici (by şi through,11 doar
în engleză, în română folosindu-se aceeaşi
prepoziţie, „prin", n.tr.), nu există nici o
diferenţă în cazul instrumental al îndreptăţi-
rii, care este credinţa, în ambele cazuri.
3:31 Mai rămâne însă o întrebare im-
portantă căreia trebuie să i se dea răspuns:
Când spunem că mântuirea este prin credin-
ţă, şi prin păzirea legii, afirmăm prin aceas-
ta că legea ar fi lipsită de orice valoare,
netrebuind să se ţină seama de ea? înlătură
oare evanghelia legea, ca şi când aceasta nu
ar mai avea nici un loc? Nicidecum! Dim-
potrivă evanghelia întăreşte legea, în felul
următor:
Legea reclamă ascultare desăvârşită.
Pedeapsa pentru călcarea legii trebuie plă-
tită şi acea pedeapsă este MOARTEA.
Dacă un călcător al legii va plăti acea
pedeapsă, înseamnă că va fi pierdut pe
vecie. Evanghelia ne spune cum a murit
Cristos, pentru a plăti pedeapsa pentru
călcarea legii. El nu a tratat-o ca un lucru
ce putea fi ignorat. El a plătit până la capăt
întreaga datorie. Acum oricine a călcat
legea se poate prevala de faptul că Cristos
a plătit pedeapsa, în locul lui. Astfel, evan-
ghelia mântuirii prin credinţă susţine legea,
prin faptul că insistă ca toate cerinţele sale
să fie respectate şi să se îndeplinească toate
condiţiile puse de aceasta.

Romani

511

F. Armonia Evangheliei cu Vechiul
Testament (cap. 4)
A cincea mare întrebare pe care o abor-
dează Pavel este următoarea: Este evanghe-
lia în concordanţă cu învăţăturile Vechiului
Testament? Răspunsul la această întrebare ar
fi de o deosebită importanţă pentru poporul
evreu. Prin urmare, apostolul arată acum că
între evanghelia din Noul Testament şi Ve-
chiul Testament există o armonie desăvârşi-
tă. Că îndreptăţirea s-a făcut întotdeauna pe
baza credinţei.
4:1 Pavel îşi demonstrează teza referin-
du-se la două dintre cele mai mari personaje
din istoria Israelului: Avraam şi David.
Dumnezeu a încheiat legăminte extraordi-
nare cu fiecare din aceşti bărbaţi. Primul a
trăit cu secole înainte de a fi fost dată legea
iar al doilea a trăit cu mulţi ani după ce
fusese dată legea. Unul a fost justificat înain-
te de a fi fost circumcis, celălalt după ce
fusese circumcis.
Să ne oprim mai întâi asupra lui Avra-
am, pe care toţi evreii au motive să-1 nu-
mească strămoşul lor. Care a fost experienţa
lui după fire?12 Ce a găsit el, cu privire la
modul în care este îndreptăţit cineva?
4:2 Dacă Avram a fost îndreptăţit prin
fapte, atunci ar avea motive să se laude. Ar
putea să se felicite, pentru că a obţinut o
poziţie dreaptă înaintea lui Dumnezeu. Dar
lucrul acesta este absolut imposibil. Nimeni
nu va putea să se laude vreodată în faţa lui
Dumnezeu (Ef. 2:9). Nu găsim în Scriptură
nici un cuvânt din care să reiasă că Avraam
a avut motive să se laude cu faptul că ar fi
fost îndreptăţit prin faptele sale.
Dar ar putea spune cineva: „Oare nu
afirmă Iacov exact acest lucru, la 2:21, că
Avraam a fost îndreptăţit prin fapte?" Da, e
adevărat că se afirmă acest lucru, dar sensul
e cu totul altul. Avraam a fost îndreptăţit
prin credinţă, la Geneza 15:6, atunci când a
crezut făgăduinţa pe care i-a facut-o Dumne-
zeu cu privire la faptul că urmaşii lui vor fi
fără număr. Abia după treizeci de ani a fost
el îndreptăţit (justificat) prin fapte, atunci
când a purces să-1 aducă pe Isaac ca jertfa de
ardere de tot lui Dumnezeu (Gen. 22). Actul
acesta de ascultare a demonstrat realitatea
credinţei sale, constituind o dovadă vizibilă
a faptului că fusese cu adevărat îndreptăţit
prin credinţă.
4:3 Ce spune Scriptura cu privire la
îndreptăţirea lui Avraam? Spune că Avraam
„L-a crezut pe Domnul şi El i-a socotit
lucrul acesta ca dreptate" (Gen. 15:6). Dum-

nezeu S-a revelat pe Sine lui Avraam şi i-a
promis că urmaşii lui vor fi fără număr.
Patriarhul L-a crezut pe Domnul şi Dumne-
zeu i-a trecut în cont neprihănirea. Cu alte
cuvinte, Avraam a fost, pur şi simplu, în-
dreptăţit prin credinţă, fără ca faptele lui să
fi jucat vreun rol în asta. în fapt, ele nici nu
sunt menţionate.
4:4 Toate acestea ne conduc la una din
cele mai sublime declaraţii din toată Biblia,
cu privire la contrastul dintre fapte şi cre-
dinţă, cu referire la planul mântuirii.
Să ilustrăm principiul printr-un exemplu
practic: când un om lucrează pentru a-şi
câştiga existenţa, primind la sfârşitul săptă-
mânii, la două săptămâni sau la patru săptă-
mâni plata pentru munca prestată, lui i se
cuvine salariul respectiv, pe care l-a câştigat
prin muncă. El nu trebuie să se aplece sau să
se dea bine pe lângă patronul său sau să-i
mulţumească acestuia pentru generozitatea
de care a dat dovadă, afirmând că nu o
merită. Nu va face nici unul din aceste lu-
cruri, ci va băga banii în buzunar şi se va
duce acasă, împăcat cu gândul că a fost plătit
pentru timpul şi munca prestată.
Dar nu aşa stau lucrurile pe planul în-
dreptăţirii.
4:5 Oricât ar părea de şocant, omul
îndreptăţit este cel care, mai întâi de toate,
nu lucrează. El renunţă la orice posibilitate
de a-şi câştiga mântuirea. El se dezice de
orice merit personal sau bunătate proprie. El
recunoaşte că toate eforturile sale, chiar cele
mai nobile, niciodată nu ar putea împlini
cerinţele dreptăţii lui Dumnezeu.
Mai degrabă, el crede în Cel care îi
îndreptăţeşte pe păcătoşi. El îşi pune încre-
derea în Domnul, bizuindu-se numai pe El.
El îl ia pe Dumnezeu pe cuvânt. Cum am
văzut, aceasta nu este o acţiune meritorie.
Meritul nu constă în credinţa sa, ci în Obiec-
tul credinţei sale.
Observaţi că el crede în Cel care îi
îndreptăţeşte pe păcătoşi. El nu vine cu
pledoaria că şi-a dat toate străduinţele, că a
trăit conform Regulii de aur sau că nu a fost
atât de rău ca alţii, ci vine în calitate de
păcătos vinovat, agăţându-se de îndurarea
îui Dumnezeu.
Şi care este urmarea? Credinţa îi este
socotită ca dreptate. Pentru că a venit
crezând, mai degrabă decât lucrând, Dumne-
zeu îi trece în cont dreptatea. Prin meritele
Mântuitorului înviat, Dumnezeu îl îmbracă
cu dreptate (neprihănire), făcându-1 astfel
apt pentru cer. De acum încolo Dumnezeu îl

512

Romani

vede în Cristos şi îl acceptă de pe această
bază.
Rezumând, vom spune că îndreptăţirea
este pentru păcătoşi, nu pentru oamenii buni.
Este o chestiune de har, nu de datorie. Şi se
primeşte prin credinţă, nu prin fapte.
4:6 în acest punct Pavel îşi îndreaptă
atenţia spre David, pentru a-şi demonstra
teza. Cuvintele tot astfel de la începutul
versetului arată că experienţa lui David a
fost exact ca aceea a lui Avraam. Neîntre-
cutul cântăreţ al Israelului a afirmat că fericit
este păcătosul căruia Dumnezeu îi socoteşte
dreptatea fără fapte. Deşi David nu a expri-
mat acest lucru chiar în cuvintele acestea, a-
postolul derivă acest adevăr din Psalmul 32,
versetele 1 şi 2, pe care le citează în urmă-
toarele versete:
4:7 Ferice de aceia ale căror fărăde-
legi sunt iertate şi ale căror pă-
cate sunt acoperite.
4:8 Ferice de omul căruia Domnul
nu-i ţine în seamă păcatul.
Ce a văzut Pavel în aceste versete? Mai
întâi, el a observat că David nu spune nimic
despre fapte; iertarea este o chestiune a
harului lui Dumnezeu, nu a eforturilor omu-
lui, în al doilea rând, el a văzut că dacă
Dumnezeu nu ţine în seamă păcatul unui om,
atunci persoana aceea trebuie neapărat să
aibă p poziţie dreaptă înaintea lui Dumne-
zeu, în fine, el a văzut că Dumnezeu îi în-
drepătăţeşte pe cei păcătoşi; David însuşi se
făcuse vinovat de adulter şi de omor, dar iată
că în aceste versete el gustă dulceaţa deplinei
şi gratuitei iertări.
4:9 Dar în mintea unor iudei încă mai
stăruia gândul că poporul ales se bucură de
un privilegiu pe care nu-1 au celelalte popoa-
re, cu privire la îndreptăţirea pe care o acor-
dă Dumnezeu — anume că numai cei care
sunt circumcişi ar putea fi îndreptăţiţi. Apos-
tolul revine la experienţa lui Avraam, pentru
a arăta că nu aşa stau lucrurile. El pune
întrebarea: „Este dreptatea atribuită doar
iudeilor, sau şi Neamurilor credincioase?"
Faptul că s-a recurs doar la pilda lui Avraam
ar putea sugera că dreptatea este atribuită
doar iudeilor.
4:10 Aici Pavel remarcă un fapt istoric,
ce ar fi fost trecut cu vederea de cei mai
mulţi dintre noi. El arată că Avraam a fost
îndreptăţit (Gen. 15:6) înainte de a fi fost
circumcis (Gen. 17:24). Dacă părintele
poporului evreu a putut fi îndreptăţit pe
când era încă necircumcîs, atunci se pune
întrebarea: „De ce nu pot fi îndreptăţiţi şi alţi

oameni necircumcişi?" într-un sens foarte
real, Avraam a fost îndreptăţit pe când era pe
terenul Neamurilor şi asta a deschis uşa larg
ca şi celelelate persoane dintre Neamuri să
poată fi îndreptăţite, cu totul fără circum-
cizie.
4:11 Circumcizia, prin urmare, nu a fost
cauza instrumentală a îndreptăţirii lui Avra-
am, ci doar un semn exterior în carnea sa, al
faptului că fusese îndreptăţit prin credinţă. în
esenţă, circumcizia a fost semnul exterior al
legământului dintre Dumnezeu şi poporul
Israel; dar aici şesul ei este lărgit, cuprinzând
acum şi dreptatea pe care Dumnezeu a atri-
buit-o lui Avraam prin credinţă.
Circumcizia a fost nu numai un semn, ci
şi o pecete — pecetea dreptăţii credinţei,
pe care o avea pe când era încă necircum-
cis. Un semn indică totdeauna realitatea pe
care o semnifică. Un semn autentifică, con-
firmă, certifică sau garantează veridicitatea
realităţii pe care o semnifică. Circumcizia i-a
confirmat lui Avraam că era privit şi tratat
de Dumnezeu ca neprihănit (drept) prin
credinţă.
Circumcizia a fost pecetea neprihănirii
(dreptăţii) credinţei lui Avraam. Asta ar
putea însemna că credinţa sa a fost dreaptă
sau ar putea însemna că el a obţinut drepta-
tea (neprihănirea) prin credinţă. Aproape
sigur sensul corect este acesta din urmă.
Circumcizia a fost pecetea neprihănirii
care aparţinea credinţei sale sau pe care a
obţinut-o pe baza credinţei.
întrucât Avraam a fost îndreptăţit înainte
de a fi circumcis, el poate fi tatăl celor ne-
circumcişi — adică al Neamurilor credin-
cioase. Ele pot fi îndreptăţite în acelaşi mod
în care a fost îndreptăţit el: prin credinţă.
Când se spune că Avraam este tatăl tu-
turor Neamurilor credincioase, bineînţeles,
nu se pune deloc problema unei descendenţe
fizice, ci doar a faptului că aceşti credincioşi
sunt copiii lui prin faptul că imită credinţa
lui. Ei nu sunt copiii lui din naştere, ci dato-
rită faptului că păşesc pe urmele sale, prin
traseul şi exemplul vieţii lor. Tot aşa, textul
de faţă nu afirmă că Neamurile credincioase
devin Israelul lui Dumnezeu. Israelul lui
Dumnezeu este alcătuit din iudeii care îl
acceptă pe Isus, ca Mesia şi ca Domnul şi
Mântuitorul lor.
4:12 Avraam a primit semnul circumci-
ziei şi pentru alt motiv — anume ca el să
poată fi tatăl acelor iudei care nu numai că
sunt circumcişi, ci şi merg pe urmele lui,
înaintând pe cărarea credinţei de genul celei

Romani

513

pe care o avea Avraam pe când era încă
necircumcis.
Există o deosebire între a fi descendenţii
lui Avraam şi copiii lui Avraam. Isus le-a
spus fariseilor: „Ştiu că sunteţi descendenţii
lui Avraam" (loan 8:37), după care a adău-
gat însă următoarele cuvinte: „Dacă aţi fi
copiii lui Avraam, aţi face faptele lui Avra-
am" (loan 8:39). Prin urmare, aici Pavel
insistă că nu circumcizia contează, ci în
primul rând trebuie să existe credinţă în
Dumnezeul cel viu. Cei ai circumciziei, care
cred în Domnul Isus Cristos, sunt adevăratul
Israel al lui Dumnezeu.
Rezumând, vom spune că a existat în
vremea lui Avraam un timp când el a avut
credinţă, pe când era încă necircumcis, şi a
mai exisat un timp când a avut credinţă, pe
când era deja circumcis. Ochiul de vultur al
lui Pavel vede în acest fapt că atât Neamurile
credincioase, cât şi iudeii credincioşi pot să-1
revendice pe Avraam ca tată al lor, putând să
se identifice cu el, în calitate de copii ai săi.
4:13,Argumentul continuă fără cruţare,
Pavel căutând să-i scoată la iveală pe orice
contestatari posibili, cu orice logică şi cu
orice verset din Scriptură."13 Apostolul
trebuie să se ocupe acum de obiecţia ridicată
de unii că binecuvântarea ar veni prin inter-
mediul legii şi că, prin urmare, Neamurile
care nu au cunoscut legea au fost blestemate
(vezi loan 7:49).
Când Dumnezeu i-a promis lui Avraam
şi seminţei sale că el va fi moştenitorul
lumii, El nu a condiţionat această promisiu-
ne de respectarea unui anumit cod juridic.
(Legea însăşi nu a fost dată decât cu 430 de
ani mai târziu — Gal. 3:17.) Mai degrabă, a
fost o făgăduinţă a harului, ce se primeşte
prin credinţă—prin acelaşi fel de credinţă
prin care obţinem noi astăzi dreptatea
(neprihănirea) lui Dumnezeu.
Sintagma moştenitorul lumii înseamnă
că el avea să fie şi tatăl Neamurilor credin-
cioase, şi al iudeilor (4:11, 12), că avea să fie
tatăl multor naţiuni (4:17, 18) şi nu doar al
poporului evreu. în sensul său cel mai de-
plin, făgăduinţa va fi împlinită atunci când
Domnul Isus, sămânţa lui Avraam, va lua în
mână sceptrul imperiului universal, domnind
ca Rege al regilor şi Domn al domnilor.
4:14 Dacă cei care caută binecuvântarea
lui Dumnezeu, şi în special binecuvântarea
îndreptăţirii, ar fi capabili s-o moştenească
pe baza păzirii legii, atunci credinţa ar fi
anulată iar făgăduinţa nu ar mai avea nici un
efect. în acest caz credinţa este dată la o

parte, întrucât credinţa este un principiu
complet opus legii. Credinţa este o acţiunea
de a crede, în timp ce legea este ceva care
trebuieyäcMf. Făgăduinţa ar fi atunci fără nici
o valoare, întrucât s-ar baza pe condiţii pe
care nimeni nu le poate întruni.
4:15 Legea aduce mânia lui Dumnezeu,
şi nu binecuvântarea Lui. Ea îi condamnă pe
cei care nu reuşesc să păzească poruncile
Sale în mod desăvârşit şi permanent. Şi
întrucât nimeni nu poate face asta, toţi cei
care sunt sub lege sunt condamnaţi la moar-
te. Este imposibil să fii sub lege fără să fii şi
sub blestem.
Dar unde nu este lege nu este nici
călcare de lege. Călcarea legii înseamnă
violarea unei legi cunoscute. Pavel nu spune
că acolo unde nu este lege nu este nici păcat,
întrucât o faptă poate să fie inerent greşită,
chiar dacă nu există lege care s-o condamne.
Dar ea devine călcare de lege (transgresie)
atunci când, de pildă, întâlnim un semn de
circulaţie, pe care scrie: „Viteza maximă 35
km pe oră" iar noi circulăm cu 40 sau 50.
Iudeii credeau că moşteneau binecuvân-
tarea prin faptul că aveau legea, dar tot ce au
moştenit ei a fost călcarea legii. Dumnezeu
a dat legea pentru ca păcatul să poată fi
văzut ca o călcare a legii sau, ca să ne expri-
măm în alt mod, pentru ca păcatul să poată
fi văzut în toată păcătoşenia sa. El nu a
rânduit niciodată ca legea să constituie calea
mântuirii pentru călcătorii păcătoşi ai legii!
4:16 întrucât legea produce mânia lui
Dumnezeu, şi nu îndreptăţirea Sa, Dumne-
zeu a rânduit ca El să-i mântuiască pe oa-
meni prin har prin credinţă, urmând ca El să
dăruiască viaţa veşnică sub formă de dar
nemeritat, dat păcătoşilor nelegiuiţi, care o
primesc printr-un simplu act de credinţă.
în felul acesta făgăduinţa vieţii este
sigură pentru toată sămânţa. Trebuie să
subliniem două cuvinte din acest text: sigură
şi toată. Mai întâi, Dumnezeu vrea ca făgă-
duinţa să fie sigură. Dacă îndreptăţirea ar
depinde de faptele săvârşite de om după
lege, el n-ar mai putea fi niciodată sigur,
întrucât niciodată n-ar şti dacă a săvârşit
destule fapte bune sau dacă a făcut faptele
considerate bune. Nici o persoană care caută
să câştige mântuirea nu va putea să se bu-
cure niciodată de asigurare deplină. Dar
atunci când mântuirea este dăruită în dar
celui care o primeşte prin credinţă, persoana
respectivă poate fi sigură că este mântuită pe
baza autorităţii cuvântului lui Dumnezeu.
în al doilea rând, Dumnezeu vrea ca

514

Romani

făgăduinţa să fie sigură întregii seminţe—
nu doar iudeilor, cărora le-a fost dată legea,
ci şi Neamurilor, care îşi pun încrederea în
Domnul în acelaşi mod în care a procedat şi
Avraam. Avraam este tatăl nostru al
tuturor—adică, al tuturor celor care cred,
fie iudei, fie Neamuri.
4:17 Pentru a confirma că Avraam este
tatăl tuturor credincioşilor adevăraţi, Pavel
adaugă paranteza din Geneza 17:5: „Te-am
făcut tatăl multor naţiuni." Faptul că
Dumnezeu a ales Israelul, ca membrii aces-
tui popor al Său ales pe acest pământ nu în-
seamnă că harul şi îndurarea aveau să se
limiteze la ei. Apostolul citează cu multă
măiestrie o mulţime de versete din Vechiul
Testament, pentru a demonstra că Dumnezeu
a rânduit dintodeauna că va onora credinţa,
ori de câte ori şi oriunde o va întâlni.
Sintagma: în prezenţa Celui în care a
crezut continuă gândul de la 4:16: „...Avra-
am, care este tatăl nostru al tuturor." Legă-
tura constă în aceasta: Avraam este tatăl
nostru al tuturor în faţa Aceluia (Dumnezeu)
în care el (Avraam) a crezut, chiar Dumne-
zeul care dă viaţă morţilor şi rosteşte lucruri
care nu există ca şi când ar exista deja.
Pentru a înţelege această descriere a lui
Dumnezeu, nu trebuie decât să privim la
versetele care urmează. Dumnezeu dă viaţă
morţilor — adică lui Avraam şi Sarei, căci
deşi nu erau încă morţi fizic, ei erau fără
copii şi trecuţi de vârsta la care ar mai fi
putut avea copii (vezi 4:19). Dumnezeu
cheamă cele ce nu sunt ca şi cum ar fi —
adică urmaşi fără de număr, în care aveau să
fie cuprinse multe naţiuni (vezi 4:18).
4:18 în versetele precedente, Pavel a
subliniat că făgăduinţa i-a fost dată lui Avra-
am prin credinţă, şi nu prin lege, pentru ca să
fie prin har şi să fie sigură pentru toată să-
mânţa. Asta ne conduce în mod foarte natu-
ral la considerarea credinţei lui Avraam în
Dumnezeul învierii. Dumnezeu i-a făgăduit
lui Avraam o posteritate fără număr, ca
stelele cerului şi ca nisipul. Omeneşte vor-
bind, şansele împlinirii acestei promisiuni
erau ca şi nule. Dar contrar nădejdii speran-
ţelor omeneşti, Avraam a crezut, în speran-
ţa că va deveni tatăl multor naţiuni, după
cum îi promisese Dumnezeu la Geneza 15:5:
„Aşa vor fi descendenţii tăi.**
4:19 Când i s-a făcut prima oară lui
Avraam promisiunea posteritării, el avea
şaptezeci şi cinci de ani (Gen. 12:2-4). în
vremea aceea era capabil, din punct de
vedere fizic, să devină tată, întrucât după

aceea 1-a procreat pe Işmael (Gen. 16:1-11).
Dar în versetul acesta Pavel se referă la
perioada în care Avraam avea 100 de ani,
când a fost reînnoită făgăduinţa (Gen. 17:15-
21). între timp dispăruse posibilitatea procre-
ării — cel puţin, fără intervenţia puterii
miraculoase a lui Dumnezeu. Dar Dumnezeu
îi făgăduise lui Avraam un fiu şi Avraam a
crezut în făgăduinţa lui Dumnezeu!
Fără să fie slab în credinţă, el nu14 s-a
uitat Ia trupul său, care era deja mort, nici
la starea moartă a pântecelui Sarei. Ome-
neşte vorbind, nu mai era nici o speranţă, dar
Avraam a avut credinţă.
4:20 Aparenta imposibilitatea a împlinirii
făgăduinţei nu 1-a făcut pe Avraam să se cla-
tine. Dumnezeu a spus, Avraam a crezut şi
cu asta problema era de-acum rezolvată. In
ce-1 privea pe patriarh, nu era decât o singură
imposibilitate: ca Dumnezeu să rostească
vreodată vreo minciună! Credinţa lui Avra-
am a fost puternică şi vibrantă. El a dat slavă
lui Dumnezeu, onorându-L ca pe Unul pe
care el putea conta că îşi va ţine făgăduinţa,
în pofida tuturor legilor probabilităţii şi sfi-
dând orice teorie a şanselor.
4:21 Avraam nu a ştiut cum îşi va îm-
plini Dumnezeu făgăduinţa, dar asta nu avea
importanţă. El îl cunoştea pe Dumnezeu şi
avea toată încrederea că Dumnezeu era întru
totul capabil să facă ceea ce promisese. într-
o privinţă, a fost vorba de o credinţă minu-
nată, dar, într-alta a fost şi lucrul cel mai
raţional pe care-1 putea face, întrucât cuvân-
tul lui Dumnezeu este cel mai sigur lucru din
univers. Prin urmare, Avraam nu risca în nici
un fel, dacă credea în cuvântul lui Dumne-
zeu!
4:22 Lui Dumnezeu I-a făcut şi-I face
plăcere întotdeauna să găsească un om care
să-L ia pe cuvânt. Şi astfel i-a trecut lui
Avraam în cont dreptatea (neprihănirea).
Unde mai înainte exista un sold de păcat şi
vinovăţie, acum nu mai era decât o poziţie
neprihănită (dreaptă) înaintea lui Dumnezeu.
Avraam fusese izbăvit de condamnare, fiind
îndreptăţit de către un Dumnezeu sfânt, prin
credinţă.
4:23 Naraţiunea istorică a îndreptăţirii
sale prin credinţă nu a fost scrisă numai
pentru el. Desigur, într-o privinţă, a fost
scrisă pentru el — ca document permanent,
consemnând achitarea sa şi poziţia nouă de
desăvârşire înaintea lui Dumnezeu.
4:24 Dar această naraţiune a fost scrisă şi
pentru noi. Credinţa noastră ne este socotită
şi nouă ca dreptate, atunci când credem în

Romani

515

Dumnezeu, care L-a înviat pe Isus, Domnul
nostru, din morţi. Singura deosebire constă
în aceasta: Avraam a crezut că Dumnezeu va
da viaţă morţilor (adică, trupului său slab şi
pântecelui sterp al Sarei). Noi credem că
Dumnezeu a dat viaţă morţilor, înviindu-L
pe Domnul Isus, cum arată şi C. H. Mackin-
tosh:
Avraam a fost chemat să creadă într-o făgă-
duinţă, pe când noi avem privilegiul de a crede
într-un fapt împlinit. El a fost chemat să priveas-
că înainte, spre un lucru ce urma să fie înfăptuit.
Noi privim în urmă, spre ceva care este deja
înfăptuit, adică răscumpărarea realizată deja,
atestată prin realitatea Mântuitorului înviat şi
glorificat, stând la dreapta măririi în ceruri.15
4:25 Domnul Isus a fost dat pentru
greşelile noastre şi a înviat pentru îndrep-
tăţirea noastră. Deşi prepoziţia pentru (în
greacă: did) e folosită aici în legătură cu
păcatele noastre, dar şi cu îndreptăţirea
noastră, contextul reclamă o nuanţă seman-
tică diferită în fiecare caz individual. El a
fost dat nu numai din pricina greşelilor
noastre, ci şi pentru a le îndepărta. El a fost
înviat pentru îndreptăţirea noastră —
adică, pentru a demonstra că Dumnezeu era
pe de-a-ntregul satisfăcut de lucrarea lui
Cristos, prin care suntem noi îndreptăţiţi. în
primul caz, greşelile noastre au constituit
problema ce trebuia rezolvată. In al doilea
caz, îndreptăţirea noastră este rezultatul,
pe care l-a asigurat învierea lui Cristos. Nu
putea exista nici o îndreptăţire, dacă Cristos
rămânea în mormânt! Dar realitatea faptului
că El a înviat ne spune că lucrarea s-a înche-
iat, preţul a fost plătit iar Dumnezeu este
acum inifinit de mulţumit de lucrarea de
ispăşire pentru păcat a Mântuitorului.
F.  Foloasele practice ale Evangheliei
(5:1-11)
Apostolul face încă un pas important în
pledoaria sa pentru îndreptăţire, punând ur-
mătoarea întrebare: Care sunt foloasele în-
dreptăţirii în viaţa credinciosului? Cu alte
cuvinte, dă ea rezultate? Se cunoaşte vreun
efect? Răspunsul lui este un răsunător da, a-
postolul enumerând şapte binecuvântări
majore pe care le posedă fiecare credincios.
Binecuvântările acestea se revarsă peste cre-
dincios prin Cristos. El este Mediatorul între
Dumnezeu şi om şi toate darurile lui Dum-

nezeu sunt canalizate prin Domnul Isus.
5:1 Primul beneficiu mare de care avem
parte toţi cei care am fost îndreptăţiţi prin
credinţă este pacea cu Dumnezeu prin
Domnul nostru Isus Cristos. Războiul s-a
sfârşit. Ostilităţile au încetat. Prin lucrarea
lui Cristos, toate pricinile de duşmănie dintre
sufletul nostru şi Dumnezeu au fost înlătura-
te. Noi am fost transformaţi din vrăjmaşi în
prieteni, prin miracolul harului.
5:2 ...prin care ne bucurăm de acces la
o poziţie de favoare indescriptibil de mare
înaintea lui Dumnezeu. Noi suntem acceptaţi
în Preaiubitul. Prin urmare, noi suntem atât
de aproape de Dumnezeu şi atât de îndrăgiţi
de El cât este Preaiubitul Său Fiu. Tatăl ne
întinde sceptrul Său de aur, primindu-ne cu
braţele deschise, ca pe fii ce sântem, şi nu ca
pe străini. Harul acesta—sau starea aceas-
ta de favoare — îmbracă toate aspectele
poziţiei noastre înaintea lui Dumnezeu,
poziţie care este tot atât de perfectă şi perma-
nentă ca a lui Cristos, întrucât noi suntem în
El.
Şi, ca şi când asta nu ar fi fost de ajuns,
ne bucurăm de asemenea în nădejdea slavei
lui Dumnezeu. Asta înseamnă că aşteptăm
cu bucurie vremea când, nu numai că vom
privi ţintă la splendoarea lui Dumnezeu, ci
noi înşine vom fi manifestaţi în glorie (vezi
loan 17:22; Col. 3:4). Noi nu putem pricepe
deplina semnificaţie a acelei speranţe cât
suntem pe acest pământ, după cum nu vom
înceta să ne minunăm de ea, dincolo, de-a
lungul întregii veşnicii.
5:3 A patra binecuvântare ce decurge din
îndreptăţire este faptul că ne bucurăm şi în
necazuri — nu atât în disconfortul pe care
ni-1 aduc acestea în prezent, cât în rezultatele
lor finale (vezi Ev. 12:11). Este unul din
paradoxurile minunate ale credinţei creştine,
ca bucuria să coexiste cu suferinţa. Opusul
bucuriei este păcatul, nu suferinţa. Unul din
produsele secundare ale necazurilor este
faptul că acestea produc perseverenţa sau
statornicia. Niciodată nu am putea să dobân-
dim perseverenţa dacă vieţile noastre ar fi
lipsite de necazuri.
5:4 Pavel explică în continuare că perse-
verenţa formează caracterul. Când Dumne-
zeu vede cum răbdăm, atunci când trecem
prin încercări, ridicându-ne privirile spre El,
pentru ca El să-Şi aducă la îndeplinire planu-
rile prin necazurile ce ni le hărăzeşte, atunci
El ne premiază cu Pecetea Aprobării Sale,
pentru că am fost perseverenţi şi răbdători în
necaz. Am fost puşi la probă şi am fost

516

Romani

aprobaţi. Or, acest sentiment de aprobare ne
umple de nădejde. Ştim că El lucrează în
viaţa noastră, dezvoltând caracterul nostru.
Asta ne dă încrederea că, odată ce a început
o lucrare bună în noi, El o va duce negreşit
la îndeplinire (Filip. 1:6).
5:5 Nădejdea nu dezamăgeşte. Dacă
am nădăjdui într-un lucru, constatând mai
târziu că nu vom obţine niciodată lucrul
acela, nădejdea noastră ar fi făcută de ruşine
sau dezamăgită. Dar nădejdea mântuirii
noastre nu va fi făcută niciodată de ruşine.
Noi nu vom fi niciodată dezamăgiţi şi nici-
când nu vom constata că ne-am pus încrede-
rea într-o speranţă deşartă. Cum putem fi atât
de siguri? Pentru că dragostea lui Dumne-
zeu a fost turnată în inimile noastre. Dra-
gostea Iui Dumnezeu ar putea însemna fie
dragostea noastră pentru Dumnezeu, fie
dragostea Sa pentru noi. Aici este sensul al
doilea, întrucât versetele 6-20 reiterează
câteva dintre marile dovezi ale dragostei lui
Dumnezeu pentru noi. Duhul Sfânt, care
ne-a fost dat în clipa în care am crezut, ne
inundă inima cu aceste expresii ale iubirii
eterne a lui Dumnezeu şi prin acestea suntem
asiguraţi de faptul că El ne va duce fără greş
în cer. După ce ai primit Duhul, vei simţi că
Dumnezeu te iubeşte. Acesta nu este un
sentiment vag, mistic, că „Cineva, acolo sus"
are grijă de omenire, ci o convingere lăun-
trică de nezdruncinat că un Dumnezeu per-
sonal te iubeşte pe tine, ca individ.
5:6 în versetele 6-20, Pavel argumen-
tează de la simplu la complex. Logica la care
recurge el este următoarea: dacă dragostea
lui Dumnezeu s-a revărsat peste noi pe când
eram duşmanii Lui păcătoşi, oare nu ne va
păzi El, cu atât mai mult, acum, când suntem
ai Lui? Cu asta am ajuns la al cincilea bene-
ficiu al îndreptăţirii noastre: noi avem sigu-
ranţa veşnică în Cristos. In elaborarea aces-
tei teme, apostolul introduce cinci elemente,
care începe fiecare cu cuvintele: „cu atât
mai...".
„Cu atât mai mult" în ce priveşte izbăvi-
rea de mânie (5:9).
„Cu atât mai mult" în ce priveşte păstra-
rea noastră, prin viaţa Lui înviată (5:10).
„Cu atât mai mult" în ce priveşte darul
harului (5:15).
„Cu atât mai mult" faptul că credincioşii
vor domni în viaţă (5:17).
„Cu atât mai mult" în ce priveşte harul
abundent (5:20).
în versetele 6, 7 şi 8, Pavel subliniază ce
eram noi (păcătoşi neputincioşi şi nelegiuiţi),

când Cristos a murit pentru noi. în versetele
9 şi 10 el subliniază ce suntem în prezent
(îndreptăţiţi prin sângele lui Cristos, împăcaţi
prin moartea Lui) şi certitudinea ce rezultă
din toate acestea, cu privire la ceea ce va
face Mântuitorul pentru noi (adică, ne va
izbăvi de mânie, ne va păstra şi păzi prin
viaţa Lui).
Mai întâi, ni se aminteşte că eram slabi,
neputincioşi, fără putere, şi incapabili de a
ne mântui pe noi înşine. Dar la timpul pre-
stabilit Domnul Isus Cristos a vizitat planeta
noastră şi a murit pentru oameni. Şi El nu a
murit pentru oamenii buni, cum ar putea
presupune cineva, ci pentru păcătoşi. Nu
era în noi nici o virtute, nici o strălucire care
să ne recomande în faţa lui Dumnezeu.
Dimpotrivă, noi eram total nevrednici, dar
Cristos a murit pentru noi, în pofida aces-
tui lucru.
5:7 Acest act de iubire divină a fost unic
şi fără precedent în experienţa umană. Viaţa
celor mai mulţi oameni le este scumpă, şi
nimeni nu s-ar gândi să şi-o piardă pentru o
persoană nevrednică. De pildă, cei mai mulţi
oameni nu ar muri pentru un ucigaş, pentru
un adulter sau un gangster. De fapt, cei mai
mulţi oameni nu ar muri nici pentru un om
drept, adică pentru unul care este onest,
vrednic de încredere, dar nu neapărat un om
cald la inimă. Ar fi posibil, într-un caz ex-
trem, ca cineva să moară pentru un om bun,
adică unul cu inima bună, o persoană priete-
noasă, iubitoare şi demnă de a fi iubită.
5:8 Dragostea lui Dumnezeu este com-
plet supranaturală, nefiind din lumea aceasta.
El Şi-a demonstrat dragostea Sa minunată
faţă de noi, trimiţându-L pe Preaiubitul Său
Fiu să moară pentru noi, pe când eram noi
încă păcătoşi. Dacă întrebăm de ce a făcut El
acest lucru, trebuie să căutăm răspunsul în
voia suverană a lui Dumnezeu însuşi. Căci
nu era nimic bun în noi, care să reclame o
atare iubire.
5:9 Acum există un nou set de condiţii.
Noi nu mai suntem socotiţi păcătoşi vinovaţi.
Cu preţul enorm de mare al sângelui Mântui-
torului, pe care 1-a vărsat pentru noi la Cal-
var, noi am fost socotiţi neprihăniţi (drepţi)
înaintea lui Dumnezeu. întrucât El a plătit un
preţ atât de mare ca să ne îndreptăţească pe
când eram noi păcătoşi, oare nu ne va mân-
tui El cu atât mai mult de mânie, prin Cris-
tos? Dacă El deja a plătit preţul cel mai
mare, ca să ne aducă în starea de har înaintea
Sa, mai putem concepe oare că El ne va lăsa
să pierim, până la urmă?

Romani

517

Mântuiţi de mânie ar putea însemna fie
„mântuiţi prin scoaterea noastră afară din
mânie", fie „izbăviţi de orice contact cu
mânia". Aici credem că prepoziţia apo în
greacă se referă la sensul al doilea — de
mântuire de orice contact cu mânia lui Dum-
nezeu, fie în timp, fie în eternitate.
5:10 Revenind la ceea ce eram odinioară
şi la ce suntem acum, gândiţi-vă la următorul
lucru: Tocmai pe când eram duşmani am
fost împăcaţi cu Dumnezeu, prin moartea
Fiului Său. Eram ostili faţă de Domnul şi
împăcaţi cu această stare. Moartea substitu-
ţionară a lui Cristos a înlăturat cauza ostili-
tăţii noastre faţă de Dumnezeu — adică,
păcatele noastre. Prin credinţa în Cristos am
fost împăcaţi cu Dumnezeu.
Dacă Dumnezeu ne-a cumpărat împăca-
rea cu un preţ atât de mare, oare ne va lăsa
El vreodată să pierim? Dacă am fost împă-
caţi prin moartea Fiului Său, care este un
simbol al totalei slăbiciuni, oare nu vom fi
noi păziţi până sfârşit, prin viaţa actuală a lui
Cristos — o viaţă de infinită putere — la
dreapta lui Dumnezeu? Dacă moartea Lui a
avut atâta putere să ne mântuiască, cu cât
mai mult va avea viaţa Lui puterea de a ne
păzi!
5:11 Şi acum am ajuns la al şaselea
beneficiu al îndreptăţirii: De asemenea ne
bucurăm în Dumnezeu prin Domnul
nostru Isus. Nu numai că ne bucurăm de
darurile Lui, ci ne bucurăm şi de Dătătorul
acestor daruri! înainte de a fi fost mântuiţi,
ne găseam bucuria în alte lucruri. Acum
tresâltăm de bucurie ori de câte ori ne amin-
tim de El şi suntem trişti ori de câte ori uităm
de El. Care a fost factorul acestei extraordi-
nare transformări, ce ne-a făcut să ne putem
bucura atât de mult în Dumnezeu? A fost
lucrarea Domnului Isus Cristos. Ca în cazul
tuturor celorlalte binecuvântări ale noastre,
bucuria aceasta ne parvine prin El.
Al şaselea beneficiu de care se bucură
cei îndreptăţiţi îl găsim în cuvintele: Am
primit acum împăcarea.16 împăcarea se
referă la stabilirea armoniei între Dumnezeu
şi om prin lucrarea jertfitoare a Mântuitoru-
lui. Pătrunderea păcatului (în fiinţa umană)
a produs înstrăinare, alienare şi vrăjmăşie
între om şi Dumnezeu. Prin îndepărtarea
păcatului, ce provocase alienarea, Domnul
Isus i-a restabilit pe cei ce cred în El la
starea de armonie cu Dumnezeu. Observăm,
în treacăt, că nu Dumnezeu trebuia să se
împace, ci omul avea nevoie să se împace,
întrucât el era în vrăjmăşie cu Dumnezeu.

G. Triumful lucrării lui Cristos asupra
păcatului lui Adam (5:12-21)
5:12 Restul capitolului 5 îndeplineşte
rolul de punte de legătură între prima parte a
scrisorii şi următoarele trei capitole. El se
leagă de prima parte prin faptul că reia tema
condamnării prin Adam, a îndrepătăţirii prin
Cristos şi prin faptul că ne arată cum lucra-
rea lui Cristos depăşeşte cu mult, prin bine-
cuvântarea adusă, toată mizeria şi pierderea
provocate de lucrarea lui Adam. Această
secţiune se leagă de capitolele 6-8 prin
tranziţia de la îndreptăţire la sfinţire şi de la
păcatele individuale la păcatul din natura
umană.
Adam este înfăţişat în aceste versete
drept capul federal sau reprezentantul tuturor
celor care se află în creaţiunea veche. Cristos
este prezentat drept Capul Federal al tuturor
celor care se află în noua creaţiune. O căpe-
tenie federală acţionează în numele celor a-
flaţi sub conducerea sa. De pildă, când pre-
şedintele unei ţări promulgă prin semnătura
sa un proiect de lege, conferindu-i caracter
juridic, legea intrând astfel în vigoare, el
acţionează în numele tuturor cetăţenilor
acelei ţări.
Asta s-a întâmplat şi în cazul lui Adam.
Ca urmare a păcatului său, moartea umană a
intrat în lume. Moartea a devenit soarta
comună a tuturor descendenţilor lui Adam,
întrucât toţi păcătuiseră în şi prin el. E drept
că toţi au comis şi acte individuale de păcă-
tuire, dar nu la asta se referă textul de faţă.
Ideea subliniată de Pavel este că păcatul lui
Adam a fost un act reprezentativ şi că ur-
maşii lui sunt socotiţi ca unii care au păcătuit
în el.
Cineva ar putea obiecta, spunând că Eva
a fost aceea care a comis primul păcat pe
pământ, nu Adam. Lucrul acesta este adevă-
rat, dar întrucât Adam a fost creat primul, lui
i s-a acordat poziţia de cap. Prin urmare, se
consideră că el a acţionat în numele tuturor
descendenţilor săi.
Când apostolul Pavel spune că moartea
a trecut asupra tuturor oamenilor, el se
referă la moartea fizică, chiar dacă păcatul
lui Adam a adus şi moartea spirituală. (Ver-
setele 13 şi 14 arată că aici este vorba despre
moartea fizică.)
Când ajungem la acest pasaj din Scriptu-
ră, în mod inevitabil se ridică unele întrebări.
E drept oare ca urmaşii lui Adam să fie
consideraţi păcătoşi, doar pentru că el a
păcătuit? îi condamnă oare Dumnezeu pe
oameni pentru că s-au născut păcătoşi, sau

518

Romani

doar pentru acele păcate pe care le-au săvâr-
şit ei înşişi? Dacă oamenii se nasc cu o
natură păcătoasă, şi dacă, în consecinţă, ei
păcătuiesc pentru că s-au născut păcătoşi,
cum mai poate Dumnezeu să-i facă răspun-
zători pentru faptele lor?
învăţaţii Scripturii s-au muncit să găseas-
că răspuns la acestea şi la o mulţime de
întrebări similare, ajungând la o suprinzătoa-
re varietate de concluzii. Totuşi, există anu-
mite fapte de care putem fi siguri.
Mai întâi, Biblia ne învaţă că, într-ade-
văr, toţi oamenii sunt păcătoşi, atât prin
natură, cât şi prin practică. Orice persoană
născută din părinţi umani moşteneşte păcatul
lui Adam, pe de o parte, şi, în plus, păcătu-
ieşte ca urmare a propriilor sale opţiuni.
în al doilea rând, ştim că plata păcatului
este moartea — atât moartea fizică, cât şi
eterna despărţire de Dumnezeu.
Dar nimeni nu este obligat să plătească
plata păcatului, decât dacă el însuşi decide să
facă acest lucru. Acesta este un punct foarte
important. Cu un preţ enorm, Dumnezeu L-a
trimis pe Fiul Său să moară ca înlocuitor
pentru păcătoşi. Mântuirea de păcat şi de
plata sa este oferită acum în dar, fără plată,
prin credinţa în Domnul Isus Cristos.
Omul este condamnat pe baza a trei
temeiuri: El posedă o natură păcătoasă,
Păcatul lui Adam îi este atribuit şi, în al
treilea rând, el însuşi este păcătos prin prac-
tică. Dar vina lui cea mai mare o constituie
faptul că respinge mântuirea pe care i-a
asigurat-o Dumnezeu (loan 3:18, 19, 36).
„Bine, va întreba cineva, dar cum stăm
cu cei care nu au auzit niciodată evanghe-
lia?" Un răspuns parţial la această întrebare
îl găsim în capitolul 1. Dincolo de asta, ne
putem odihni, pe deplin asiguraţi, că Judecă-
torul întregului pământ va proceda corect
(Gen. 18:25). Că El nu va acţiona niciodată
în mod nedrept sau nejust. Toate hotărârile
Sale se bazează pe echitate şi dreptate (ne-
prihănire). Deşi anumite situaţii prezintă
probleme pentru privirea noastră înceţoşată,
pentru El acestea nu sunt deloc probleme.
Când va fi fost audiată ultima cauză şi uşile
sălii de judecată se vor fi închis, nimeni nu
va avea temei legitim de a ataca verdictul
Său, prin recurs.
5:13 Pavel va demonstra acum că păcatul
lui Adam a afectat întreaga omenire. Mai
întâi, el arată că păcatul era în lume în
perioada de la Adam la darea legii pe Mun-
tele Sinai. Dar în timpul acela nu exista o
lege a lui Dumnezeu, precis revelată. Adam

primise o poruncă orală clară din partea
Domnului şi, cu multe veacuri mai târziu,
Cele Zece Porunci au constituit o revelaţie
precisă a legii divine, redată în scris. Dar în
intervalul dintre aceste două puncte oamenii
nu au avut un cod juridic din partea lui
Dumnezeu. Prin urmare, deşi a existat păcat
în această perioadă, nu a existat călcare de
lege, întrucât călcarea legii este considerată
violarea unei legi cunoscute. Dar păcatul
nu este atribuit ca şi călcarea legii când nu
este o lege, care să-1 interzică.
5:14 Totuşi moartea nu a plecat în
concediu în perioada în care n-a existat lege.
Cu singura excepţie a lui Enoh, moartea a
ţinut omenirea în ghiarele sale. Nu putem
afirma că oamenii aceştia au murit pentru că
au călcat vreo poruncă clară a lui Dumnezeu,
cum făcuse Adam. Atunci de ce au murit?
Răspunsul e uşor de dedus: au murit pentru
că păcătuiseră în Adam. Toţi cei care şi-au
pus credinţa în Domnul au fost salvaţi pe
vecie. Cu toate acestea, ei au murit din punct
de vedere fizic, şi motivul pentru care au
murit l-a constituit păcatul căpeteniei federa-
le: Adam. în rolul său de căpetenie federală,
Adam a fost un tip al Celui care avea să
vină — adică a Domnului Isus Cristos. în
versetele următoare, Pavel va dezvolta tema
acestor două căpetenii federale, dar mai mult
prin contrastul dintre ele, decât similarităţile
dintre ele. El va arăta că:
In Cristos fiii lui Adam beneficiază de mai
multe binecuvântări decât cele pierdute de tatăl
lor.
5:15 Primul contrast este între greşeala
lui Adam şi darul fără plată al lui Cristos.
Prin călcarea de lege a primului om, cei
mulţi au murit. „Cei mulţi" se referă, desi-
gur, la descendenţii lui Adam. Moartea de
aici este atât fizică, cât şi spirituală.
Darul fără plată a fost dat cu mult mai
din belşug pentru cei mulţi. Darul fără plată
este manifestarea minunată a harului Iui
Dumnezeu, revărsat din plin peste păcătoşi.
El a devenit posibil prin harul unui singur
Om, Isus Cristos. A fost o dovadă extraor-
dinară de har ca El să moară pentru creatu-
rile Sale răzvrătite. Prin moartea Sa jertfitoa-
re de pe cruce, darul fără plată al vieţii veş-
nice este oferit celor mulţi.
Termenul mulţi apare de două ori în
textul acesta, referindu-se, de fiecare dată, la
altă categorie de oameni. Prin primul mulţi
se înţelege întreaga categorie a celor care au

Romani

519

devenit supuşi morţii, ca urmare a greşelii lui
Adam. Prin al doilea mulţi se înţelege cate-
goria tuturor celor care devin membri ai noii
creaţiuni, a cărei Căpetenii Federale este
Cristos. în această categorie sunt incluşi doar
cei peste care a abundat harul lui Dumne-
zeu — adică, credincioşii adevăraţi. Deşi
îndurarea lui Dumnezeu se revarsă peste toţi,
harul Lui este însuşit doar de cei care îşi pun
încrederea în Mântuitorul.
5:16 Mai există un contrast important
între păcatul lui Adam şi darul lui Cristos.
Unica greşeală a lui Adam a adus judecata
inevitabilă iar verdictul rostit a fost: „con-
damnat". Pe de altă parte, darul fără plată
al lui Cristos s-a ocupat în mod eficient de
multele greşeli, nu doar de una singură, a-
vând drept urmare verdictul: „achitat". Pavel
subliniază diferenţa dintre păcatul lui Adam
şi darul lui Cristos, dintre groaznica pertur-
bare provocată de un păcat şi extraordinarea
izbăvire de multe păcate, realizată de Cris-
tos. Iar în final face distincţie între verdictul
de condamnare şi cel de îndreptăţire.
5:17 Prin greşeala unuia singur, moar-
tea a domnit, ca un tiran crud. Dar prin
darul liber al dreptăţii — un dar de har
copleşitor de mare — toţi credincioşii dom-
nesc în viaţă prin acel Unul singur, Isus
Cristos.
Ce har măreţ este acesta, ca noi să fim nu
doar izbăviţi de sub dominaţia tiranică a
morţii asupra noastră, ci să domnim ca regi,
bucurându-ne de viaţă acum şi în veci de
veci! înţelegem noi oare acest lucru? îl
apreciem noi la justa lui valoare? Trăim noi
oare ca o spiţă regală a cerului, sau, mai
degrabă, ne târâm în colbul acestei lumi?
5:18 Greşeala lui Adam a adus con-
damnare pentru toţi oamenii, dar fapta de
dreptate a lui Cristos a adus îndreptăţirea
vieţii — adică îndreptăţirea care se transpu-
ne printr-o viaţă — şi aceasta a fost adusă
tuturor oamenilor.
Iarăşi, termenul toţi din acest verset nu se
referă la o singură categorie de oameni. Pri-
mul toţi se referă la toţi cei care sunt în A-
dam. Al doilea toţi se referă la toţi cei care
sunt în Cristos. Lucrul acesta reiese clar din
cuvintele versetului precedent: „cei care pri-
mesc plinătatea harului şi darul liber al drep-
tăţii..." Darul trebuie primit prin credinţă.
Numai cei care se încred în Domnul primesc
îndreptăţirea vieţii.
5:19 După cum prin neascultarea lui
Adam de porunca lui Dumnezeu cei mulţi
au fost făcuţi păcătoşi, tot aşa, prin ascul-

tarea lui Cristos de Tatăl mulţi care se
încred în El sunt declaraţi drepţi. Ascultarea
lui Cristos L-a condus la cruce, unde a purtat
păcatul în locul nostru.
Este zadarnic efortul universaliştilor de a
încerca să dovedească, prin aceste versete, că
toţi oamenii vor fi mîntuiţi, până la urmă.
Textul de faţă se ocupă de două căpetenii fe-
derale, fiind clar că după cum păcatul lui A-
dam îi afectează pe cei care sunt „în el", tot
aşa de fapta dreaptă a lui Cristos beneficiază
doar cei care sunt „în El".
5:20 Spusele lui Pavel de până acum îl
vor fi consternat pe contestatarul evreu de la
început, pentru care totul gravitează în jurul
legii. Acum acest contestatar află că păcatul
şi mântuirea îşi au punctul de sprijin nu în
lege, ci în cele două căpetenii federale. Dacă
aşa stau lucrurile, el ar putea fi ispitit să
întrebe: „Atunci de ce a mai fost dată le-
gea?" La care apostolul îi va răspunde:
Legea a intervenit ca să se înmulţească
greşeala. Nu ea a generat păcatul, ci rolul ei
a fost de a pune în evidenţă greşeala comisă
împotriva lui Dumnezeu. Legea nu i-a salvat
pe oameni de păcat, ci a dezvăluit păcatul în
toată hidoşenia lui.
Dar harul lui Dumnezeu se dovedeşte a
fi cu mult mai mare decât păcatul omului.
Unde s-a înmulţit păcatul, acolo harul s-a
înmulţit şi mai mult!
5:21 Acum, după ce domnia păcatului,
care aduce moarte tuturor oamenilor, s-a
încheiat, harul domneşte prin dreptate,
dând viaţă veşnică prin Isus Cristos Dom-
nul nostru. Observaţi că harul domneşte
prin dreptate. Toate cerinţele sfinţeniei lui
Dumnezeu au fost întrunite iar pedeapsa
legii a fost plătită, Dumnezeu putând acum
să dea viaţă veşnică tuturor celor care se
apropie de El prin meritele lui Cristos,
înlocuitorul lor.
Poate că în aceste versete găsim un
răspuns parţial la întrebarea atât de des
întâlnită: „De ce a permis Dumnezeu să
pătrundă păcatul în lume?" Răspunsul este
că Dumnezeu a primit mai multă slavă şi
omul a primit mai multe binecuvântări prin
jertfa lui Cristos, decât dacă păcatul nu ar fi
pătruns niciodată în lume. Noi suntem mai
câştigaţi în Cristos decât am fi putut fi vreo-
dată în Adamul căzut. Dacă Adam nu ar fi
păcătuit niciodată, el ar fi beneficiat de viaţă
permanentă pe pământ în Grădina Eden. Dar
el n-ar fi avut perspectiva de a deveni un
copil răscumpărat al lui Dumnezeu, moşte-
nitor al lui Dumnezeu sau co-moştenitor cu

520

Romani

Isus Cristos. El nu avea nici o făgăduinţă că
va avea parte de un loc în cer sau că va fi cu
Cristos şi ca El, în veci de veci. Binecuvân-
tările acestea se capătă doar prin lucrarea
răscumpărătoare a lui Isus Cristos Domnul
nostru.
H. Calea Evangheliei către o trăire sfântă
(cap. 6)
Ceea ce a spus Pavel la încheierea capi-
tolului 5 — că harul s-a înmulţit cu mult mai
mult decât păcatul omului—dă naştere la o
altă întrebare, foarte importantă. Permite sau
încurajează învăţătura evangheliei (că mân-
tuirea este prin har) trăirea în păcat?
Răspunsul este un categoric „nu!", aşa
cum reiese din capitolele 6-8. Aici în capito-
lul 6 răspunsul e axat pe trei cuvinte cheie: a
şti (versetele 3 şi 6); a se socoti sau a se
considera (v. 11); şi a da sau a prezenta (v.
13).
Vom reuşi să înţelegem mai bine argu-
mentul la care recurge Pavel în acest capitol,
dacă vom înţelege mai întâi deosebirea
dintre poziţia credinciosului şi practica sa.
Poziţia lui este locul pe care îl ocupă în
Cristos. Practica se referă la ceea ce este sau
ar trebui să fie în viaţa de zi cu zi.
Harul ne aşează în poziţia pe care o
ocupăm, ca mîntuiţi, înaintea lui Dumnezeu,
după care ne învaţă să umblăm într-un chip
vrednic de această poziţie. Poziţia noastră
este absolut perfectă, întrucât suntem în
Cristos. Practica noastră ar trebui să cores-
pundă tot mai mult cu poziţia pe care o
ocupăm. Deşi ea nu va corespunde niciodată
pe de-a-ntregul, până când II vom vedea pe
Mântuitorul în cer, cât trăim pe acest pă-
mânt, ar trebui să ne conformăm tot mai
mult chipului Său.
Apostolul prezintă mai întâi adevărul
identificării noastre cu Cristos prin moartea
şi învierea Sa, după care ne îndeamnă să
trăim în lumina acestui mare adevăr.
6:1 Contestatarul evreu vine în acest
punct cu un argument pe care îl consideră
zdrobitor: Dacă evanghelia harului ne învaţă
că păcatul omului face posibilă o şi mai
mare manifestare a harului lui Dumnezeu,
atunci nu sugerează asta că noi ar trebui să
continuăm să păcătuim, pentru ca harul să se
înmulţească şi mai mult?
Iată variantă modernă a acestui argu-
ment: „Tu spui că oamenii sunt mântuiţi prin
har, prin credinţă, fără lege. Dar dacă tot ce
trebuie să faci pentru a fi mântuit este să
crezi, atunci poţi continua să trăieşti în pă-

cat." Conform acestui argument, harul nu
constituie o motivaţie suficient de mare
pentru a trăi o viaţă de sfinţenie, ci oamenii
trebuie puşi sub constrângerile legii.
S-a făcut sugestia utilă că în capitol
găsim patru răspunsuri la întrebarea: Să
continuăm să păcătuim?, după cum ur-
mează:
1.	Nu poţi să continui să păcătuieşti,
întrucât acum eşti unit cu Cristos. Nu
este raţional (v. 1-11).
2.	Nu mai este nevoie să trăieşti în păcat,
întrucât dominaţia păcatului a fost
zdrobită prin har. Acesta este elemen-
tul „apel" (versetele 12-14).
3.	Nu ai voie să mai trăieşti în păcat,
întrucât păcătuind ai lăsa din nou
păcatul să fie stăpânul tău. Acesta este
elementul „poruncă" (versetele  15-
19).
4.	Nu cumva să mai păcătuieşti, întrucât
păcătuirea te duce la dezastru. Acesta
este elementul „avertizare" (v. 20-
23).17
6:2 Prin umrare, primul răspuns pe care
îl dă Pavel este că nu putem continua să
păcătuim, întrucât am murit faţă de păcat.
Acesta este un adevăr care se referă la po-
ziţia noastră. Când Isus a murit pentru păcat,
El a murit ca Reprezentant al nostru. El a
murit nu numai ca înlocuitor al nostru —
adică, pentru noi sau în locul nostru — ci a
murit şi ca Reprezentant al nostru — adică,
ca noi. Prin urmare, când a murit El, am
murit şi noi. El a murit faţă de întreaga
chestiune a păcatului, rezolvând-o o dată
pentru totdeauna. Toţi cei care sunt în Cris-
tos sunt văzuţi de Dumnezeu ca unii care au
murit faţă de păcat.
Asta nu înseamnă că credinciosul este
fără păcat. Ci înseamnă că el se identifică cu
Cristos în moartea Lui şi în tot ce înseamnă
moartea Lui.
6:3 Primele cuvinte cu care îşi începe
Pavel prezentarea sunt: NU ŞTIŢI. El intro-
duce tema botezului, pentru a arăta că este
incompatibil pentru credincioşi să continue
în păcat. Dar se ridică imediat întrebarea:
„La care botez se referă el?" Ceea ce ne-
cesită o explicaţie.
Când cineva este mântuit, el este botezat
în Cristos Isus, în sensul că se identifică cu
Cristos prin moartea şi învierea Lui. Acesta
nu e totuna cu botezul în Duhul sau botezul
Duhului, deşi ambele au loc simultan. Ulti-
mul botez îl aşează pe credincios în trupul

Romani

521

lui Cristos (1 Cor. 12:13); nu este un botez
în moarte. Botezul în Cristos înseamnă că,
în socoteala lui Dumnezeu, credinciosul a
murit cu Cristos şi a fost înviat cu El.
Prin referirea sa la botez în acest context,
Pavel se gândeşte atât la identificarea noastră
spirituală cu Cristos, cât şi la zugrăvirea
acestuia, prin botezul în apă. Dar, pe măsură
ce îşi dezvoltă argumentul, el pare să pună
mai mult accentul pe botezul cu apă, amin-
tindu-le cititorilor săi cum au fost ei „îngro-
paţi" şi „sădiţi împreună" în "asemănarea"
morţii lui Cristos.
Noul Testament nu concepe situaţia a-
normală a credinciosului nebotezat. El presu-
pune că cei care sunt convertiţi se vor boteza
imediat. Aşa se explică de ce Domnul rosteş-
te cuvintele credinţă şi botez în aceeaşi
propoziţie, fără nici o pauză între ele: „cine
va crede şi va fi botezat va fi mântuit" (Mar-
cu 16:16). Deşi botezul nu constituie o
condiţie necesară mântuirii, el trebuie neapă-
rat înfăptuit, ca un semn public al faptului că
persoana respectivă a fost mîntuită.
6:4 Botezul cu apă e o demonstraţie
vizuală a botezului în Gristos, prin care
credinciosul este înfăţişat cufundându-se în
apele întuncate ale morţii (prin persoana
Domnului Isus), acest botez zugrăvind şi
noul om în Cristos, care iese din apă, pentru
a trăi de acum încolo noua viaţă în Cristos.
într-un fel, am putea spune că atunci când se
botează, credinciosul asistă la funeraliile
vechiului său eu. Când intră sub apă, el
spune: „Tot ce eram, ca fiu păcătos al lui
Adam, a fost dat morţii pe cruce." Iar când
iese din apă, el spune: „Nu mai trăiesc eu, ci
Cristos trăieşte în mine" (vezi Gal. 2:20).
Conybeare şi Howson afirmă că „pasajul
acesta nu poate fi înţeles dacă nu ţinem
seama de faptul că botezul în perioada pri-
mară a bisericii se făcea prin cufundare în
apă."
Apostolul continuă apoi, afirmând că
învierea lui Cristos ne învredniceşte să
umblăm în înnoirea vieţii. El afirmă că
Cristos a fost înviat din morţi prin gloria
Tatălui. Asta înseamnă că toate perfecţiunile
divine ale lui Dumnezeu — dreptatea Sa,
dragostea şi justiţia — cereau ca El să-L
învie pe Domnul Isus Cristos. Având în
vedere calităţile excelente ale Persoanei
Mântuitorului, nu ar fi fost în concordanţă cu
caracterul lui Dumnezeu să-L lase pe Mântu-
itorul în mormânt. Şi astfel, Dumnezeu L-a
înviat. Iar noi, întrucât suntem identificaţi cu
Cristos prin învierea Sa, putem şi trebuie să

umblăm în înnoirea vieţii.
6:5 După cum am fost uniţi cu Cristos,
printr-o asemănare cu moartea lui, vom fi
una cu El şi prin asemănarea învierii Lui.
Cuvintele asemănarea morţii Lui se referă
la amplasarea credinciosului sub apa botezu-
lui. Unirea propriu-zisă a credinciosului cu
Cristos a avut loc acum aproape două mii de
ani, dar botezul este „o asemănare" a ceea ce
s-a întâmplat atunci.
Noi nu numai că suntem cufundaţi sub
apă, ci şi ieşim din apă — aceasta fiind o
asemănare a învierii Lui. Deşi este adevă-
rat că sintagma asemănarea nu face parte
din textul original, în a doua parte a versetu-
lui, ea trebuie totuşi inclusă, pentru a com-
pleta sensul.
După cum am fost uniţi cu Cristos în
asemănarea morţii Sale (prin cufundarea în
apă), tot aşa suntem uniţi cu El în asemă-
narea învierii Sale (fiind ridicaţi din apă).
Cuvintele vom fi nu presupun neapărat
timpul viitor, după cum arată şi Hodge:
Nu este o referire la ceea ce urmează să se
întâmple în viitor, ci la certitudinea succesiunii
sau la o legătură cauzală. Dacă are loc un eveni-
ment, acesta va fi negreşit succedat de celălalt.18
6:6 Noi mărturisim prin botez că omul
nostru cel vechi a fost răstignit cu Cristos.
Omul nostru cel vechi se referă la tot ce
eram în calitate de copii ai lui Adam — eul
nostru vechi, nenăscut din nou, neregenerat,
cu toate obiceiurile şi poftele sale vechi. La
convertire noi ne dezbrăcăm de omul vechi,
îmbrăcându-ne cu omul nou, ca şi când am
lepăda nişte haine murdare, îmbrăcându-ne
cu haine curate, fără nici o pată (Col. 3:9,
10).
Răstignirea omului vechi pe crucea
Golgotei înseamnă că trupul păcatului a
fost scos din funcţie. Trupul păcatului nu
se referă la trupul fizic, ci înseamnă păcatul
care sălăşluieşte înăuntru, personificat printr-
un tiran, care domină persoana respectivă.
Trupul acesta al păcatului a fost dezbrăcat
de puterea lui adică anulat sauföcut inope-
rant, deposedat de controlul ce-l deţinea
asupra noastră. Ultima propoziţie din frază
arată că acesta este sensul: ca să nu mai fim
robi ai păcatului. Tirania păcatului asupra
noastră a fost zdrobită.
6:7 Căci cel care a murit a fost eliberat
de păcat. Să luăm ca exemplu cazul unui
om ce a fost condamnat la moarte prin elec-
trocutare pentru omorârea unui ofiţer de

522

Romani

poliţie. De îndată ce moare acesta, el este
eliberat (textual: „îndreptăţit") de păcatul
acela. Pedeapsa a fost plătită iar cazul este
încheiat.
Şi noi am murit cu Cristos pe crucea
Calvarului. Nu numai că pedeapsa ce o
meritam a fost plătită, ci şi strânsoarea păca-
tului asupra vieţii noastre a fost zdrobită. Noi
nu mai suntem robi neputincioşi ai păcatului.
6:8 Moartea noastră cu Cristos este doar
o latură a adevărului. Cealaltă este aceea că
vom şi trăi cu El. Noi am murit faţă de
păcat iar acum trăim pentru neprihănire
(dreptate). Stăpânirea păcatului asupra noas-
tră a fost zdrobită. Acum noi avem parte de
viaţa de după înviere a lui Cristos, aici şi
acum. Şi vom avea parte de ea de-a lungul
întregii veşnicii, slăvit să fie Numele Lui!
6:9 încrederea noastră se bazează pe
faptul că Cristosul înviat nu va mai muri
niciodată. Moartea nu mai are stăpânire
asupra Lui. Moartea a avut stăpânire asupra
Lui timp de trei zile şi trei nopţi, dar acum
stăpânirea morţii asupra Lui e, pe veci de
veci, o chestiune încheiată, din domeniul
trecutului. Cristos nu mai poate muri nicio-
dată!
6:10 Când a murit Domnul Isus, El a
murit faţă de întreg subiectul păcatului, o
dată pentru totdeauna. El a murit faţă de
pretenţiile păcatului, faţă de plata păcatului,
faţă de cerinţele păcatului şi faţă de pedeapsa
păcatului. El a sfârşit lucrarea şi a achitat
contul atât de perfect încât nu mai necesită
nici o achitare viitoare. Iar acum, când trăieş-
te, El trăieşte pentru Dumnezeu. într-un sens,
desigur, El a trăit întotdeauna pentru Dum-
nezeu. Dar acum El trăieşte pentru Dumne-
zeu în cadrul unei noi relaţii, ca Cel înviat, şi
într-o nouă sferă, în care nu mai poate pă-
trunde niciodată păcatul.
înainte de a continua, să facem o recapi-
tulare a primelor zece versete. Tema gene-
rală este sfinţirea — metoda lui Dumnezeu
prin care suntem învredniciţi să trăim o viaţă
sfântă. Cât priveşte starea noastră înaintea lui
Dumnezeu, suntem văzuţi ca unii care am
murit cu Cristos şi am fost înviaţi cu El —
stare înfăţişată de botez. Moartea noastră cu
Cristos pune capăt istoriei noastre de oameni
şi femei în Adam. Sentinţa pronunţată de
Dumnezeu asupra omului nostru cel vechi
nu a fost reformarea sa, ci moartea lui. Şi
sentinţa aceea a fost executată când noi am
murit împreună cu Cristos. Acum suntem
înviaţi cu Cristos şi umblăm în noua viaţă.
Tirania păcatului asupra noastră a fost zdro-

bită, pentru că păcatul nu mai are nimic de
spus pentru un om mort. Acum suntem liberi
să trăim pentru Dumnezeu.
6:11 Pavel a descris adevărul privitor la
poziţia noastră. Acum el se ocupă de evolu-
ţia practică a acestui adevăr în viaţa noastră.
Noi trebuie să NE SOCOTIM pe noi înşine
morţi faţă de păcat, dar vii faţă de Dum-
nezeu în Cristos Isus Domnul nostru.
A ne socoti înseamnă aici a accepta ceea
ce spune Dumnezeu despre noi, ca un lucru
adevărat, şi a trăi în lumina acestui adevăr,
după cum se exprimă Ruth Paxson:
[Asta înseamnă] să credem ceea ce spune Dum-
nezeu la Romani 6:6 şi să ştim că este o realitate
în propria noastră mântuire. Lucrul acesta recla-
mă un act concret de credinţă, care va avea
drept urmare o atitudine hotărâtă faţă de „omul
cel vechi". Noi ne vom vedea pe noi înşine
acolo unde ne vede Dumnezeu—pe Cruce, daţi
la moarte împreună cu Cristos. Credinţa va
opera în permanenţă, păstrându-ne acolo unde
ne-a aşezat harul. Asta ne antrenează foarte in-
tens, întrucât înseamnă că ne-am dat consim-
ţământul deplin la condamnarea şi judecata pe
care le aduce Dumnezeu peste omul nostru cel
vechi, ca fiind total nevrednic de a trăi şi depo-
sedat de orice pretenţii asupra noastră. Primul
pas este să umblăm într-o sfinţenie practică, în
acest proces de socotire a vechiului om ca fiind
răstignit.19
Ne socotim morţi faţă de păcat, când
răspundem la ispită cum ar răspunde un om
mort. într-o zi Augustin a fost acostat de o
femeie care fusese amanta lui înainte de
convertire. Când el a dat să treacă mai depar-
te, ea a strigat după el: „Augustine, nu mă
mai recunoşti? Sunt eu!" La care Augustin a
răspuns, iuţindu-şi paşii: „Ştiu că eşti tu, dar
nu mai sunt eu!"20 Ceea ce a vrut să spună
Augustin a fost că el era mort faţă de păcat
şi viu faţă de Dumnezeu. Un om mort nu
mai are nimic de a face cu imoralitatea, cu
minciuna, cu înşelătoria, cu bârfa sau cu
orice alt păcat.
Acum noi suntem vii faţă de Dumnezeu
în Cristos Isus. Asta înseamnă că am fost
chemaţi la sfinţenie, închinare, rugăciune,
slujire şi rodnicie.
6:12 Am văzut în 6:6 că omul nostru cel
vechi a fost răstignit, pentru ca păcatul,
tiranul ce ne domina, să fie anihilat, iar noi
să nu mai fim robi neputincioşi ai păcatului.
Acum îndemnul practic se bazează pe ceea
ce este adevărat din punctul de vedere al

Romani

523

poziţiei noastre. Noi nu trebuie să lăsăm
păcatul să mai domnească asupra trupului
nostru muritor, prin ascultarea de dorinţele
sale rele. La Calvar a luat sfârşit, prin moar-
te, domnia păcatului. Se cere acum coopera-
rea noastră. Numai Dumnezeu poate să ne
facă sfinţi, dar El nu o va face fără implica-
rea noastră benevolă.
6:13 Cu asta ajungem la al treilea cuvânt
cheie din acest capitol: ADUCEŢI (sau
PREZENTAŢI). Noi nu trebuie să ne pre-
zentăm mădularele trupului nostru păcatului,
pentru a mai fi folosite ca arme sau instru-
mente ale răutăţii. Obligaţia noastră solemnă
este de a-I da lui Dumnezeu controlul asupra
mădularelor noastre, pentru ca ele să fie
folosite pentru cauza dreptăţii (neprihănirii).
La urma urmelor, noi am fost înviaţi din
morţi la viaţă şi, după cum ni se aminteşte la
6:4, trebuie să umblăm în viaţa cea nouă.
6:14 Acum ni se dă un alt motiv pentru
care păcatul nu mai trebuie să aibă stăpânire
asupra noastră, a credincioşilor. Primul
motiv a fost acela că omul nostru cel vechi a
fost răstignit cu Cristos (6:6). Al doilea
motiv este că noi nu suntem sub lege, ci sub
har.
Păcatul deţine controlul asupra unei
persoane aflate sub lege. De ce? Pentru că
legea îi spune ce să facă, dar nu-i dă şi pu-
terea să înfăptuiască acest lucru. Iar legea
stârneşte dorinţe latente în natura umană
decăzută, de a face lucruri interzise. Este
povestea veche de când e lumea, că „fructul
oprit este dulce".
Păcatul nu are stăpânire asupra persoanei
aflate sub har. Crecinsiosul a murit faţă de
păcat. El a primit Duhul Sfânt, care locuieşte
în el şi constituie puterea capabilă de a-1 face
să trăiască o viaţă sfântă. Iar credinciosul
aflat sub har este motivat de dragostea sa
pentru Mântuitorul, şi nu de frica de pedeap-
să. Harul este singurul lucru care produce cu
adevărat sfinţenie. După cum s-a exprimat
Denney: „Nu constrângerea, ci inspiraţia este
cea care ne eliberează de păcat. Nu Muntele
Sinai, ci Muntele Calvar este cel care ne face
sfinţi."21
6:15 Cei care se tem de har insistă că
acesta le-ar permite să trăiască în păcat.
Pavel confruntă această opinie eronată pe
faţă, punând întrebarea şi apoi răspunzând el
însuşi printr-un răsunător NU. Noi suntem
liberi de lege, dar nu fără de lege. Harul
înseamnă libertatea de a-L sluji pe Domnul,
nu de a păcătui împotriva Lui.
La 6:1 întrebarea a fost: „Să continuăm

să păcătuim?" Aici întrebarea este: „Să
păcătuim numai puţin?" în ambele cazuri,
răspunsul este un îngrozit: „Nicidecum!"
Căci Dumnezeu nu poate tolera nici un
păcat, oricât de mic.
6:16 Este un fapt simplu al vieţii, că
atunci când ne supunem în faţa cuiva, accep-
tându-1 ca stăpân, am devenit sclavii acelei
persoane. Tot aşa, dacă ne vindem păcatului,
devenim sclavii păcatului şi la capătul dru-
mului ne va aştepta moartea veşnică. Pe de
altă parte, dacă ne hotărâm să ascultăm de
Dumnezeu, rezultatul acestei acţiuni va fi o
viaţă sfântă. Sclavii păcatului sunt robiţi de
vinovăţie, de frică şi de mizerie, dar slujitorii
lui Dumnezeu sunt liberi să facă toate lucru-
rile care îi sunt plăcute naturii noi. Oare se
mai merită atunci să fii sclav, când poţi fi
liber?
6:17 „Mulţumiri fie aduse lui Dumnezeu
că voi, care eraţi cândva slujitori ai păcatu-
lui, aţi răspuns sincer la impactul învăţăturii
lui Cristos, când aţi intrat sub influenţa ei"
(JBP). Creştinii romani ascultaseră cu toată
inima de evanghelia harului faţă de care s-au
angajat, precum şi de toată doctrina (învăţă-
tura) prezentată de Pavel în această scri-
soare.
6:18 Doctrina corectă ar trebui să con-
ducă la îndatoriri corecte. Răspunzând astfel
adevărului potrivit căruia ei au fost eliberaţi
de sub stăpânirea păcatului, ei au devenit
sclavii neprihănirii (dreptăţăţii). Sintagma
eliberaţi de păcat nu înseamnă că de acum
ei nu mai au o natură păcătoasă, după cum
asta nu înseamnă că ei nu au mai săvârşit
nici un păcat. Contextul arată că sintagma se
referă la eliberarea de forţa dominantă a
păcatului în viaţa lor.
6:19 în versetul 18 apostolul s-a referit la
sclavii neprihănirii, dar şi-a dat seama că cei
care trăiesc în neprihănire nu mai sunt sub
robie. „Neprihănirea practică nu este sclavie,
decât atunci când vorbim în felul oameni-
lor."22 Cei care practică păcatul sunt sclavii
păcatului, dar cei pe care îi eliberează Fiul
sunt liberi cu adevărat (loan 8:34, 36).
Pavel explică că, prin folosirea analogiei
cu sclavii şi stăpânul el vorbeşte omeneşte,
adică foloseşte o ilustraţie luată din viaţa de
toate zilele. El procedează astfel din pricina
slăbiciunii firii lor — cu alte cuvinte, dato-
rită neputinţei lor intelectuale şi spirituale de
a înţelege adevărul, atunci când acesta este
prezentat în termeni generali. Adevărul a-
desea trebuie să fie ilustrat, pentru a deveni
inteligibil.

524

Romani

înainte de convertirea lor, credincioşii îşi
dăduseră trupurile lor, să fie sclavi ai tuturor
formelor de necurăţie, dedându-se la tot felul
de răutăţi. Acum ei trebuie să dedice aceleaşi
trupuri ca sclavi ai neprihănirii, pentru ca
vieţile lor să fie cu adevărat sfinte.
16:20 Când ei erau sclavi ai păcatului,
singura libertate pe care o cunoşteau era li-
bertatea sau detaşare de neprihănire. Erau în-
tr-o stare groaznică, legaţi de toate relele şi
„liberi" doar în sensul că nu făceau nimic
bun!
6:21 Pavel îi îndeamnă pe ei şi pe noi să
facem un inventar al roadelor vieţii dinainte
de mântuire — roade de care credincioşii se
ruşinează acum. Marcus Rainsford a făcut un
asemenea inventar:
1. Abuzarea de facultăţile noastre. 2. Călcarea în
picioare a afecţiunilor noastre. 3. Risipa de timp.
4. Folosirea greşită a influenţei. 5. Nedreptăţirea
celor mai buni prieteni ai noştri. 6. Violarea
intereselor noastre supreme. 7. Ultragierea
dragostei — în special a dragostei lui Dumne-
zeu. Toate acestea pot fi rezumate cu un singur
cuvânt: RUŞINE.23
Sfârşitul acestor lucruri este moartea.
„Orice păcat", scrie A. T. Pierson, „tinde
spre moarte iar dacă se persistă în acel păcat,
are ca sfârşit, ca ţel şi roadă: moartea."24
6:22 Convertirea transformă complet
poziţia unui om. Acum el este liber de păcat,
acesta nemaifiind stăpânul lui, el devenind,
de bunăvoie, un sclav al lui Dumnezeu. Ur-
marea este o viaţă sfântă, acum şi în veşni-
cie, la capătul drumului. Desigur, credincio-
sul are viaţă veşnică încă de pe acum, dar
acest verset se referă la viaţă în toată plinăta-
tea ei, inclusiv la trupul glorificat al învierii.
6:23 Apostolul face acum un rezumat al
temei discutate, prezentând o serie de con-
traste puternice:
Doi stăpâni: păcatul şi Dumnezeu.
Două metode: plata şi darul fără plată.
Două urmări: moartea şi viaţa veşnică.
Observaţi că viaţa veşnică este într-o
Persoană şi că Persoana aceea este Cristos
Isus, Domnul nostru. Toţi cei care sunt în
Cristos au viaţă veşnică. Atât şi nimic mai
mult!
I.   Locul legii în viaţa credinciosului
(cap. 7)
Apostolul anticipează acum o întrebare
care se va ivi neapărat: Care este relaţia creş-
tinului faţă de lege? Poate că Pavel i-a avut

în vedere pe credincioşii evrei, când a răs-
puns la această întrebare, întrucât legea a
fost dată Israelului, dar principiile ei se
aplică în aceeaşi măsură şi la credincioşii
dintre Neamuri care, fiind nechibzuiţi, do-
resc să se posteze din nou sub stăpânirea le-
gii în viaţa lor, după ce au fost odată îndrep-
tăţiţi.
In capitolul 6 am văzut că moartea a pus
capăt tiraniei naturii păcatului în viaţa co-
pilului lui Dumnezeu. Acum vom vedea că
moartea pune de asemenea capăt stăpânirii
legii, asupra celor care se aflau odinioară sub
controlul ei.
7:1 Versetul acesta are legătură cu 6:14:
„Voi nu sunteţi sub lege, ci sub har." Legă-
tura este aceasta: „Voi trebuie să ştiţi că nu
sunteţi sub lege — sau nu cumva sunteţi ig-
noranţi cu privire la faptul că legea are stă-
pânire asupra unui om numai atâta timp cât
acesta este în viaţă?" Pavel le vorbeşte unora
care erau familiarizaţi cu principiile funda-
mentale ale legii, care trebuiau deci să ştie că
legea nu are ce să-i spună unui om mort.
7:2 Pentru a ilustra acest principiu, Pavel
arată cum dizolvă moartea contractul căsni-
ciei. O femeie este legată, prin legea căsni-
ciei, de soţul ei, atâta timp cât trăieşte acesta.
Dar când moare soţul ei, ea este eliberată de
legea căsniciei.
7:3 Dacă o femeie se căsătoreşte cu un
alt bărbat, câtă vreme trăieşte soţul ei, ea se
face vinovată de adulter. Dar dacă soţul ei
moare, ea este liberă să se căsătorească din
nou, fără nici o umbră de vinovăţie sau gând
că ar comite ceva greşit.
7:4 Aplicând ilustraţia aceasta, nu este
bine să fim prea rigizi, încercând să aplicăm
fiecare amănunt. De pildă, nici soţul, nici
soţia nu reprezintă legea. Ideea ilustraţiei
este că după cum moartea dizolvă relaţia
căsniciei, tot aşa moartea credinciosului cu
Cristos a dizolvat jurisdicţia legii asupra lui.
Observaţi că Pavel nu spune că legea
este moartă. Legea continuă să aibă o lucrare
valabilă, în producerea acelei convingeri şi
mustrări faţă de păcat. Apoi nu uitaţi că
pronumele personal „noi" din acest pasaj se
referă la cei ce erau iudei, înainte de a fi
venit la Cristos.
Noi am fost făcuţi morţi faţă de lege,
prin trupul lui Cristos — trupul din acest
context fiind o referire la Trupul Său pe care
şi L-a dat El la moarte. Noi nu mai suntem
legaţi de lege, ci acum noi suntem legaţi de
Cristos cel înviat. O căsnicie a fost dizolvată
prin moarte şi s-a întemeiat o nouă căsnicie.

Romani

525

Şi acum, după ce am fost eliberaţi de lege,
putem să-I aducem roadă lui Dumnezeu.
7:5 Referirea la roadă ne aduce aminte
de roadele pe care le aduceam pe când eram
în fire. Expresia în fire nu înseamnă „în
trup". în fire descrie aici starea noastră
înainte de a fi fost mântuiţi. Pe vremea
aceea, firea era baza stării noastre înaintea
lui Dumnezeu. Noi ne bizuiam pe ceea ce
eram sau pe ce puteam face, pentru a câştiga
favoarea lui Dumnezeu. în fire este o stare
diametral opusă lui: „în Cristos".
Anterior convertirii noastre, noi eram
dominaţi de patimile păcătoase, care erau
zgândărite de lege. Nu se spune că legea le
genera, ci doar că, prin însuşi faptul că le
pomenea şi apoi le interzicea, legea trezea în
noi dorinţa puternică de a le săvârşii
Aceste patimi păcătoase şi-au găsit
expresia în mădularele noastre fizice, şi
atunci când cedam ispitei, făceam roade care
duceau la moarte. în alte locuri din Scrip-
tură apostolul numeşte roadă aceasta „faptele
firii": „adulterul, curvia, necurăţia, lascivita-
tea, idolatria, vrăjitoria, ura, spiritul de cear-
tă, geloziile, izbucnirile de mânie, ambiţiile
egoiste, disensiunile, ereziile, invidia, ucide-
rile, beţia, chefurile" (Gal. 5:19-21).
7:6 Printre numeroasele lucruri minunate
care se întâmplă atunci când suntem conver-
tiţi este şi faptul că suntem izbăviţi de lege.
Aceasta este urmarea faptului că am murit cu
Cristos. întrucât El a murit în calitate de
Reprezentant al nostru, şi noi am murit
împreună cu El. în moartea Sa El a împlinit
toate pretenţiile legii, plătind preţul integral
al groaznicei pedepse. Prin urmare, acum
suntem liberi de lege şi de blestemul ei
inevitabil. Nu mai putem fi condamnaţi de
două ori pentru aceeaşi infracţiune.
Dumnezeu nu va cere plata de două ori —
Mai întâi din mâna sângerândă a Mântuitorului
Şi apoi şi de la mine.
— Augustus M. Toplady
Noi suntem eliberaţi acum ca să slujim în
noutatea Duhului şi nu în vechimea literei.
Slujirea noastră este motivată de dragoste, nu
de frică. Este o slujire izvorâtă din libertate,
nu din robie. Nu se mai pune problema de a
ne ţine cu minuţiozitate de detaliile unor
ritualuri sau ceremonii, ci de a ne turna pe
noi înşine cu toată bucuria pentru slava lui
Dumnezeu şi binecuvântarea altora.
7:7 S-ar părea din cele spuse anterior că
Pavel are o atitudine critică faţă de lege.

Doar afirmase că toţi credincioşii sunt morţi
faţă de păcat şi morţi faţă de lege. Or, asta ar
putea crea impresia că legea este rea. Dar nu
asta stau lucrurile.
La 7:7-13 el descrie în continuare rolul
important pe care 1-a jucat legea în propria
sa viaţă, înainte de a fi mântuit. El subliniază
că legea în sine nu este păcătoasă, ci ea doar
descoperă păcatul din om. Legea a fost
aceea care 1-a mustrat cu privire la groaznica
depravare din inima lui. Atâta timp cât s-a
comparat cu alţi oameni, s-a văzut pe sine
destul de respectabil. Dar de .îndată ce a fost
copleşit de pretenţiile legii lui Dumnezeu, a
amuţit, simţindu-se condamnat.
Porunca care i-a dezvăluit cel mai mult
păcatul din viaţa lui a fost a zecea: Să nu
pofteşti! Pofta se naşte mai întâi în minte.
Chiar dacă Pavel nu a comis alte păcate mai
revoltătoare, el şi-a dat acum seama că viaţa
sa este coruptă. El a înţeles că gândurile rele
sunt la fel de păcătoase ca faptele rele. Gân-
direa sa era poluată. Viaţa sa exterioară era
probabil ireproşabilă, dar viaţa sa lăuntrică
era bântuită de orori.
7:8 Dar păcatul, profitând de poruncă,
a produs în mine tot felul de dorinţe rele.
„Dorinţele rele" înseamnă pofte. Când
legea interzice tot felul de pofte, natura
stricată a omului îl aţâţă cu atât mai mult să
transpună în practică aceste dorinţe rele. De
pildă, legea spune, în esenţă, cam aşa: „Să
nu-ţi plăsmuieşti în mintea ta tot felul de
relaţii sexuale plăcute. Să nu trăieşti într-o
lume a fanteziilor sexuale." Legea interzice
complacerea în gânduri senzuale, murdare şi
întinate. Dar, din nefericire, ea nu ne dă şi
puterea de a le învinge. Şi astfel, urmarea e
că oamenii aflaţi sub lege devin şi mai an-
grenaţi în această lume a fanteziei şi necură-
ţiei sexuale. Ei ajung să-şi dea seama că ori
de câte ori se interzice săvârşirea unui act, cu
atât mai mult va dori natura decăzută să-1
săvârşească. „Apa de furat este dulce şi
pâinea mâncată pe ascuns este plăcută"
(Prov.9:17).
Fără lege păcatul este mort—la drept
vorbind. Natura păcătoasă este ca un câine
adormit. Când vine legea şi spune: „Să nu
faci acest lucru!", câinele se trezeşte şi face
ravagii, săvârşind din plin tot ce este interzis.
7:9 înainte de a fi fost mustrat cu privire
la păcat, Pavel era viu; adică natura lui
păcătoasă era relativ adormită, el fiind în
totală necunoştinţă cu privire la cumplita
prăpastie de fărădelege din inima lui.
Dar când a venit porunca — adică

526

Romani

atunci când a intervenit groaznicul sentiment
de remuşcare — natura lui păcătoasă a fost
aprinsă. Cu cât se străduia mai mult să ascul-
te, cu atât mai mult greşea. El a murit în ce
priveşte orice nădejde de a realiza mântuirea
prin propriul său caracter sau prin eforturile
sale proprii. El a murit faţă de orice gând cu
privire la o presupusă bunătate inerentă pe
care ar poseda-o. El a murit faţă de orice vis
de a fi îndreptăţit prin păzirea legii.
7:10 El a constatat că porunca, care
trebuia să dea viaţă, în realitate i-a adus
moarte. Dar ce înseamnă faptul că porunca
trebuia să-i dea viaţă? Asta e probabil o
referire la Levitic 18:5, unde Dumnezeu
spune: „Să păziţi legile şi poruncile Mele:
omul care le va împlini va trăi prin ele. Eu
sunt Domnul." La modul ideal legea promi-
tea viaţă celor care o respectau. în faţa unei
cuşti în care se află un leu stă scris: „Nu
introduceţi mâna în interiorul gratiilor!"
Dacă se respectă această poruncă, ea aduce
viaţă. Dar copilul care o nesocoteşte, încer-
când să-1 mângâie pe leu, va plăti cu viaţa
această neascultare.
7:11 Din nou Pavel subliniază că nu
legea este de vină, ci tocmai păcatul din
lăuntru este cel ce 1-a aţâţat să facă ceea ce
era interzis. Păcatul 1-a păcălit să gândească
că fructul oprit nu era chiar atât de rău, şi că
acesta îi va aduce fericire şi că va putea
scăpa nepedepsit. Sugestia care s-a născut a
fost că Dumnezeu l-ar fi oprit de la plăceri
legitime, care i-ar fi făcut bine. Astfel păca-
tul 1-a omorât în sensul că a nimicit în el
orice nădejde de a mai merita sau de a putea
câştiga mântuirea.
7:12 Legea în sine este sfântă şi fiecare
poruncă este sfântă, dreaptă şi bună. In
gândirea noastră, nu trebuie să pierdem ni-
ciodată din vedere faptul că legea nu are nici
o hibă. Ea a fost dată de Dumnezeu, ceea ce
înseamnă că este perfectă, exprimând voia
Sa pentru poporul Său. Slăbiciunea legii
constă în „materia primă" cu care i s-a dat să
lucreze: ea a fost dată unor oameni care erau
deja păcătoşi. Ei aveau nevoie de lege, pen-
tru ca aceasta să le dezvăluie păcatul, dar din
acel moment aveau nevoie de un Mântuitor,
care să-i izbăvească de pedeapsa şi de pute-
rea păcatului.
7:13 Ceea ce era bun se referă la lege,
aşa cum se arată clar în versetul precedent.
Pavel pune întrebarea: „A devenit legea
moartea pentru mine?", adică „Este legea de
vină, prin faptul că-1 condamnă pe Pavel (şi
pe noi toţi ceilalţi) la moarte?" Răspunsul

este, desigur, NU! Păcatul este de vină! Nu
legea a generat păcatul, ci a demascat păca-
tul în toată hidoşenia sa. „Prin lege vine
cunoştinţa păcatului" (3:20b). Dar lucrurile
nu se opresc aici. Cum răspunde natura
păcătoasă a omului când legea lui Dumnezeu
îi interzice să facă un lucru? Răspunsul se
cunoaşte prea bine: Ceea ce exista doar ca
poftă latentă devine acum patimă aprinsă.
Astfel păcatul prin poruncă devine extrem
de păcătos.
S-ar părea că există o contradicţie între
ceea ce spune Pavel aici şi la 7:10. Acolo el
a constatat că legea aduce moarte. Aici el
neagă că legea de devenit moarte pentru el.
Soluţia dilemei constă în următoarele: Legea
în sine nu poate nici ameliora natura veche,
nici nu o poate face să păcătuiască. Ea poate
descoperi păcatul, după cum un termometru
arată temperatura. Dar ea nu poate controla
păcatul, aşa cum temperatura se reglează de
către termostat, nu de termometru.
Dar iată ce se întâmplă. Natura decăzută
a omului doreşte să facă ceea ce este greşit
din instict. Şi astfel se foloseşte de lege
pentru a trezi poftele adormite din viaţa
păcătosului. Cu cât încearcă mai mult omul,
cu atât mai rea devine situaţia, până când, în
cele din urmă, este adus în pragul disperării,
pierzându-şi orice speranţă de îndreptare. Şi
astfel păcatul se foloseşte de lege pentru a
omori în el nădejdea unei îndreptări, în timp
ce el vede groaznica păcătoşenie din firea lui
veche, mai limpede decât oricând.
7:14 Până în acest punct, apostolul a
descris o experienţă din trecutul său —
respectiv, traumatica criză prin care a trecut,
când a ajuns să simtă mustrarea de păcat,
prin lucrarea legii.
Acum el revine la timpul prezent, descri-
ind experienţa pe care a avut-o de la naşterea
sa din nou: anume conflictul dintre cele două
firi şi imposibilitatea de a găsi izbăvire de
puterea păcatului dinăuntru, prin propriile
sale eforturi. Pavel recunoaşte că legea este
spirituală — adică sfântă în ea însăşi şi
adaptată să fie de folos spiritual omului. Dar
el îşi dă seama că este pământesc (carnal,
firesc) întrucât nu are parte de biruinţă
asupra puterii păcatului ce sălăşluieşte în
viaţa lui. El este vândut păcatului. El se
simte ca un sclav vândut, având ca stăpân
păcatul.
7:15 Acum apostolul descrie lupta ce se
poartă în lăuntrul credinciosului care nu
cunoaşte adevărul identificării sale cu Cris-
tos prin moartea şi învierea Sa. Este confîic-

Romani

527

tul dintre cele două firi, prezent în cel care
urcă pe Muntele Sinai, căutând sfinţirea.
Harry Foster explică:
Iată un om care încerca să realizeze sfinţenia
prin eforturile sale personale, luptându-se din
răsputeri să împlinească poruncile „sfinte,
neprihănite şi bune" ale lui Dumnezeu (v. 12),
doar pentru a descoperi că, de fapt, cu cât se
luptă mai mult, cu atât mai tare se înrăutăţeşte
starea sa. Cu alte cuvinte, e o luptă sortită eşecu-
lui şi nu e de mirare acest lucru, căci nu stă în
puterea naturii decăzute a omului să biruiască
păcatul şi să trăiască în sfinţenie.25
Observaţi abundenţa de pronume perso-
nale la persoana întâi: Eu, mine, meu, eu
însumi, etc. în versetele 9-25 ele apar de
patruzeci de ori (în versiunea engleză, n.tr.)!
Cei care trec prin experienţa descrisă la
Romani 7 trebuie să fi luat o doză excesivă
de vitamina „Eu", căci ei sunt introspectivi
până în măduva oaselor, căutând biruinţă în
eul propriu — unde, desigur, biruinţa nu
poate fi găsită!
Ce trist e că majoritatea psihologicilor
creştini de astăzi îndreaptă atenţia pacienţilor
lor asupra lor înşişi, făcând să sporească
problemele acestora, în loc să le uşureze
necazurile. Oamenii trebuie să ştie că au
murit cu Cristos şi au înviat cu El, pentru a
umbla în noutatea vieţii. în acest caz, departe
de a mai încerca să amelioreze condiţia firii
vechi, ei o vor da la moarte, răstignind-o
acolo unde a fost răstignit Isus.
Descriind lupta ce se dă între cele două
naturi, Pavel afirmă: ce fac nu înţeleg. Cu
alte cuvinte, el are o personalitate dublă —
un gen de „doctorul Jekyll şi domnul Hyde"
(aluzie la protagonistul nuvelei Ciudata po-
veste a doctorului Jekyll şi a domnului Hyde,
de Robert Louis Stevenson, n.tr.). El se po-
meneşte că se complace în lucruri pe care nu
doreşte să le facă, şi practică lucruri pe care
le urăşte.
7:16 Comiţând astfel acte pe care bunul
lui simţ îi spune că sunt greşite, el se situea-
ză de partea legii, care îl condamnă, întrucât
şi legea condamnă aceste fapte. Şi astfel el
concură în lăuntrul său cu verdictul că legea
este bună.
7:17 Asta ne conduce la concluzia că
vinovat nu este omul cel nou din Cristos, ci
firea coruptă şi păcătoasă ce locuieşte în el.
Trebuie să fim însă cu mare băgare de seamă
aici, căci nu avem voie să scuzăm păcătuirea
noastră, punând-o pe seama păcatului care

sălăşluieşte în lăuntrul nostru. Noi înşine
suntem răspunzători pentru ceea ce facem. Şi
astfel nu ne putem scuza, în lumina acestui
verset. Tot ce face Pavel aici este să localize-
ze sursa acestui comportament păcătos, nu
să-1 scuze.
7:18 Nu poate fi progres pe planul sfinţe-
niei, până nu am învăţat ceea ce a învăţat
Pavel aici — că nimic bun nu locuieşte în
mine, adică în firea mea. Firea înseamnă
aici natura rea, stricată şi coruptă pe care am
moştenit-o de la Adam şi pe care continuă
s-o posede fiecare credincios. Ea este sursa
oricărei acţiuni rele pe care o săvârşeşte
cineva. în ea nu se găseşte nimic bun.
Când ne-am însuşit acest adevăr, El ne
va izbăvi de a mai privi vreun lucru din na-
tura noastră veche ca fiind bun. Ne va izbăvi
de greşeala de a ne ocupa de noi înşine. Căci
nu este nici o biruinţă în introspecţie. După
cum a afirmat acel sfânt din Scoţia, Robert
Murray McCheyne: „Pentru fiecare privire
pe care o îndreptăm asupra noastră ar trebui
să privim de zece ori la Cristos."
Pentru a confirma zădărnicia firii vechi,
apostolul se tânguie că deşi are dorinţa de a
face ceea ce este bine, nu are în el însuşi
resursele de a transpune în practică dorinţa
sa. Desigur, problema lui este că aruncă
mreaja în interiorul bărcii!
7:19 Astfel, conflictul dintre cele două
naturi continuă să facă ravagii! El constată
că nu reuşeşte să facă binele pe care ar dori
să-1 facă, ci, mai degrabă, face răul pe care îl
dispreţuieşte. El este astfel un pachet mare
de contradicţii şi paradoxuri.
7:20 Am putea parafraza versetul acesta
în felul următor: „Acum dacă Eu (firea
veche) fac ceea ce eu (firea nouă) nu vreau
să fac, nu mai sunt eu (persoana) care face
acest lucru, ci păcatul care locuieşte în
mine." Din nou trebuie precizat că Pavel nu
se scuză pe el însuşi şi nu se eschivează de
responsabilitate, ci, pur şi simplu, afirmă că
nu a găsit izbăvire de puterea păcatului
dinlăuntru şi că, atunci când păcătuieşte, nu
o face cu dorinţa omului nou.
7:21 El constată că în viaţa sa acţionează
un principiu sau o lege care face ca toate
intenţiile sale bune să eşueze. Când el doreş-
te să facă ceea ce este bine, sfârşeşte prin a
păcătui.
7:22 Cât priveşte firea lui nouă, el îşi
găseşte delectarea în legea Iui Dumnezeu.
El ştie că legea este sfântă şi că este expresia
voii lui Dumnezeu. El doreşte să facă voia
lui Dumnezeu.

528

Romani

7:23 Dar el observă că în viaţa lui acţio-
nează un principiu contrar, care se luptă
împotriva firii noi, facându-1 rob păcatului ce
sălăşluieşte în lăuntrul lui, după cum s-a
exprimat George Cutting:
Legea, deşi el îşi găseşte plăcerea în ea, după o-
mul dinăuntru, nu îi dă nici o putere. Cu alte cu-
vinte, el încearcă să înfăptuiască un lucru despre
care Dumnezeu a afirmat că este o totală impo-
sibilitate — anume să facă firea veche să se su-
pună legii sfinte a lui Dumnezeu. Şi astfel el
constată că firea veche se ocupă de lucrurile firii
vechi, fiind, prin ea însăşi, duşmănie faţă de le-
gea lui Dumnezeu şi chiar faţă de Dumnezeu în-
suşi.26
7:25 Explozia de mulţumire cu care
începe versetul acesta ar putea fi înţeleasă în
cel puţin două modalităţi: O dată, ar putea
însemna „îi mulţumesc lui Dumnezeu
pentru că izbăvirea vine prin Isus Cristos
Domnul nostru" sau ar putea constitui o
paranteză, în cadrul căreia Pavel Ii mulţu-
meşte lui Dumnezeu prin Domnul Isus
pentru faptul că nu mai este nenorocitul din
versetul precedent.
Restul versetului rezumă conflictul dintre
cele două firi, înaintea de a fi intervenit
izbăvirea. Cu mintea reînnoită, sau cu firea
sa nouă, credinciosul slujeşte legii lui Dum-
nezeu, dar cu firea (sau cu natura cea veche)
el slujeşte legii păcatului. Abia când ajun-
gem la capitolul următor, ni se explică calea
izbăvirii.
J.   Duhul Sfânt — Puterea prin care se
poate trăi o viaţă sfântă (cap. 8).
Se continuă aici tratarea temei unei vieţi
sfinte. în capitolul 6, Pavel răspunsese la
întrebarea: „Ne permite oare sau ne încura-
jează învăţătura evangheliei (că mântuirea
este numai prin credinţă) să trăim în păcat?
în capitolul 7 el s-a confruntat cu întrebarea:
„Le spune creştinilor evanghelia să ţină
legea, pentru a trăi o viaţă sfântă?" Acum se
pune o altă întrebare: Cum este învrednicit
un creştin să trăiască o viaţă sfântă?
Observăm de la început că pronumele
persoanle atât de proeminente în capitolul 7
au cam dispărut şi că Duhul Sfânt devine
Persoana dominantă. Este important de su-
bliniat acest lucru, deoarece constituie cheia
înţelegerii pasajului. Biruinţa nu stă în noi
înşine, ci în Duhul Sfânt, care locuieşte în
noi înşine. A. J. Gordon enumera şapte a-
jutoare ale Duhului: libertatea de slujire (v.

2); puterea pentru slujire (v. 11); victoria a-
supra păcatului (v. 13); călăuzirea în slujire
(v. 14); mărturia că suntem fiii Săi (v. 16);
ajutorul care ni se dă în timpul slujirii (v.
26); ajutorul pe care îl primim în rugăciune
(v. 26).
8:1 Din valea disperării şi înfrângerii,
apostolul urcă acum culmile cu un strigăt
triumfător: Prin urmare, nu mai este acum
nici o condamnare pentru cei ce sunt în
Cristos Isus!—afimaţie ce poate fi înţelea-
să în două moduri.
Mai întâi, nu mai este nici o condamnare
divină, cât priveşte păcatul nostru, pentru că
suntem în Cristos. Era însă condamnare câtă
vreme eram în căpetenia noastră federală,
Adam. Dar acum suntem în Cristos şi, prin
urmare, suntem liberi de condamnare, în
aceeaşi măsură în care este şi El. De aceea
putem arunca provocarea:
Mai întâi trebuie să treci de binecuvântatul meu
Mântuitor; Lui să încerci să-I răpeşti stima de
care se bucură înaintea lui Dumnezeu;
Dovedeşte mai întâi o singură pată de păcat la
El, şi abia atunci vino şi-mi spune că sunt necu-
rat!	— W.N. Tomkins
Dar afirmaţia mai poate însemna şi faptul
că nu mai există nevoia de acel fel de auto-
condamnare pe care a descris-o Pavel în
capitolul 7. Noi putem trece prin experienţa
din capitolul 7, fiind neputincioşi de a îm-
plini cerinţele legii prin propriile noastre
eforturi, dar nu e nevoie să rămânem la
această experienţă. Versetul 2 ne explică de
ce nu mai este condamnare.27
8:2 Legea de viaţă a Duhului în Cristos
Isus ne-a eliberat de legea păcatului şi a
morţii. Acestea sunt două legi sau principii
diametral opuse. Principiul caracteristic al
Duhului Sfânt este de a-i învrednici pe cre-
dincioşi să trăiască o viaţă sfântă. Principiul
caracteristic al păcatului ce sălăşluieşte
înlăuntrul omului este de a-1 ţâri la moarte.
Este aidoma legii gravităţii. Când arunci în
aer o minge, ea revine îndată la sol, deoarece
este mai grea decât aerul pe care îl dislocă.
Şi o pasăre vie este mai grea decât aerul pe
care îl dislocă, dar dacă o arunci în aer,
acesta zboardă imediat, fără să cadă la pă-
mânt. Legea vieţii din pasăre învinge legea
gravităţii. Tot aşa Duhul Sfânt ne asigură
viaţa de după înviere a Domnului Isus,
facându-1 pe credincios liber de legea păca-
tului şi a morţii.
8:3 Legea nu ar putea niciodată să-i

Romani

529

învrednicească pe oameni să împlinească
cerinţele sale sacre, dar harul a reuşit acolo
unde legea a dat greş. Să vedem cum:
Legea nu putea produce o viaţă sfântă,
pentru că era slabă prin fire. Necazul nu era
în lege, ci în natura umană decăzută. Legea
le-a vorbit unor oameni care deja erau păcă-
toşi şi care nu aveau puterea să asculte. Dar
a intervenit Dumnezeu, trimiţându-L pe
propriul Său Fiu, în asemănarea firii păcătoa-
se. Observaţi cu toată atenţia că Domnul Isus
nu a venit în însăşi firea păcătoasă, ci în
asemănarea firii păcătoase. El nu a păcătuit
(1 Pet. 2:22), El nu a cunoscut nici un păcat
(2 Cor. 5:21) şi în El nu s-a găsit nici un
păcat (1 loan 3:5). Dar venind în lume şi
luând chip uman, El S-a asemănat cu omeni-
rea păcătoasă. Ca jertfa pentru păcat, Cristos
a condamnat păcatul în fire. El a murit nu
numai pentru păcatele pe care le săvârşim
noi (1 Pe. 3:18), ci şi pentru propria noastră
natură păcătoasă. Cu alte cuvinte, El a murit
în egală măsură pentru ceea ce suntem, cât şi
pentru ceea ce am săvârşit. Procedând astfel,
El a condamnat păcatul în fire. Nicăieri nu
se spune că natura noastră păcătoasă ar fi
fost iertată, ci ea este condamnată. Păcatele
pe care le-am săvârşit — acestea sunt ier-
tate!
8:4 Acum a fost împlinită cerinţa dreaptă
a legii, în noi, cei care nu mai umblăm după
fire, ci după Duhul. Pe măsură ce îi predăm
Duhului Sfânt controlul asupra vieţii noastre,
El ne învredniceşte să-L iubim pe Dumnezeu
şi să ne iubim aproapele—căci asta cere, în
esenţă, legea.
în aceste patru versete de la începutul
capitolului apostolul a legat mănunchiul
argumentului din 5:12 până la 7:25. în 5:12-
21 el s-a referit la cele două căpetenii federa-
le: Adam şi Cristos. Acum, la 8:1 el arată că
condamnarea pe care am moştenit-o prin
identificarea cu Adam este înlăturată de
identificarea noastră cu Cristos. în capitolele
6 şi 7 el a discutat groaznica problemă a
păcatului în natură. Acum el anunţă triumfă-
tor că legea de viaţă a Duhului în Crsitos
Isus ne:a eliberat de legea păcatului şi a
morţii. în capitolul 7 întreaga temă a legii a
fost readusă pe tapet. Acum aflăm că cerin-
ţele legii sunt întrunite prin trăirea unei vieţi
aflate sub stăpânirea Duhului.
8:5 Cei care trăiesc potrivit cu firea
păcătoasă—adică cei care sunt neconvertiţi
— sunt preocupaţi cu lucrurile firii. Ei
ascultă de impulsurile firii. Ei trăiesc doar
pentru a-şi satisface dorinţele firii lor corup-

te. Ei îşi satisfac trupul, care peste câţiva ani,
care vor trece foarte repede, se va întoarce în
ţărână.
Dar cei care trăiesc după îndemnurile
Duhului — adică credincioşii adevăraţi —
se ridică deasupra cărnii şi sângelui, trăind
pentru cele veşnice. Ei sunt ocupaţi cu Cu-
vântul lui Dumnezeu, cu rugăciunea, cu
închinarea şi cu slujirea creştină.
8:6 A avea o minte carnală („Cei care
sunt în firea pământească") — adică a avea
înclinaţia mentală a naturii păcătoase—este
moarte. Este moarte, atât cu privire la pre-
zenta delectare, cât şi cu privire la destinul
final. Şi are potenţialul morţii în ea, ca o
doză excesivă de otravă.
Dar a avea o minte spirituală înseamnă
pace şi viaţă. Duhul lui Dumnezeu este
chezăşia unei vieţi adevărate, de pace cu
Dumnezeu, a unei vieţi senine.
8:7 Cadrul mental al firii este moartea,
întrucât ea este duşmănie împotriva lui
Dumnezeu. Păcătosul este un răzvrătit împo-
triva lui Dumnezeu, aflându-se în stare de
ostilitate activă împotriva Sa. Dacă mai era
nevoie de vreo dovadă, lucrul acesta reiese
cel mai clar din răstignirea Domnului Isus
Cristos. Mintea firii vechi nu se supune legii
lui Dumnezeu. Ea doreşte să-şi facă voia
proprie, nu voia lui Dumnezeu. Ea doreşte să
fie stăpânul ei propriu, nu să se supună
domniei Sale. Prin însăşi natura ei, firea
veche nu se poate supune legii lui Dumne-
zeu. Nu lipseşte doar înclinaţia, ci şi pute-
rea. Firea este moartă faţă de Dumnezeu.
8:8 Prin urmare, nu este de mirare că cei
care sunt în fire nu pot să-I fie plăcuţi lui
Dumnezeu. Gândiţi-vă numai! O persoană
nemântuită nu poate face absolut nici un
lucru care să-I fie plăcut lui Dumnezeu —
nici o faptă bună, nici un ritual, nici o jertfa
pe care s-o aducă, absolut nimic. Mai întâi,
acea persoană trebuie să ocupe locul păcăto-
sului şi să-L primească pe Cristos, printr-un
act hotărât de credinţă. Numai atunci va
putea câştiga aprobarea şi bunăvoinţa lui
Dumnezeu.
8:9 Când se naşte cineva din nou, el nu
mai este în fire, ci în Duhul. El trăieşte într-o
altă sferă. După cum peştele trăieşte în apă
iar omul în aer, tot aşa credinciosul trăieşte
în Duhul. Nu numai că el trăieşte în Duhul,
ci şi Duhul trăieşte în el. De fapt, dacă nu
locuieşte în el Duhul lui Cristos, el nu îi
aparţine lui Cristos. Deşi nu se ştie dacă
cuvintele Duhul Iui Cristos din acest verset
sunt totuna cu Duhul Sfânt, se poate deduce

530

Romani

că cei doi termeni sunt identici, întrucât
corespund contextului.
8:10 Prin lucrarea Duhului Sfânt, Cristos
este realmente în credincios. Ce lucru uimi-
tor este să ne dăm seama că Domnul vieţii şi
al gloriei locuieşte în trupurile noastre, în
special când ne amintim că aceste trupuri
sunt supuse morţii din pricina păcatului.
Cineva ar putea susţine că ele nu sunt încă
moarte, cum pare să indice versetul. Nu, dar
forţele morţii lucrează deja în aceste trupuri,
şi ele vor muri negreşit, dacă nu vine Dom-
nul între timp.
în contrast cu trupul, duhul28 este viaţă
din pricina neprihănirii (dreptăţii). Deşi
era cândva mort faţă de Dumnezeu, el a fost
făcut viu prin lucrarea dreaptă a Domnului
Isus Cristos prin moartea şi învierea Sa şi
din pricina faptului că neprihănirea lui Dum-
nezeu ne-a fost trecută în contul nostru, sub
formă de credit.
8:11 Dar atenţionarea potrivit căreia tru-
pul continuă să fie supus morţii nu ar trebui
să ne provoace o stare de nelinişte sau de di-
sperare. Faptul că Duhul Sfânt locuieşte în
lăuntrul trupului nostru constituie o chezăşie
a faptului că, aşa după cum El L-a înviat pe
Cristos din morţi, tot aşa El va da viaţă
trupurilor noastre muritoare. Acesta va fi
actul final al răscumpărării noastre — când
trupurile noastre vor fi glorificate asemenea
trupului de slavă al Mântuitorului.
8:12 Văzând dar contrastul puternic
dintre fire şi Duhul, ce concluzie vom trage?
Că nu datorăm nimic firii vechi, ca să mai
trăim după cea ce ne dictează ea. Natura
veche, rea şi coruptă nu a fost decât o pacos-
te pentru noi. Ea nu ne-a adus nici un bine.
Dacă Cristos nu ne-ar fi mântuit, firea ne-ar
fi târât în jos, până în locurile cele mai abisa-
le, mai întunecate şi mai încinse ale iadului.
Aşadar, cum am mai putea să ne simţim
obligaţi faţă de un asemenea duşman?
8:13 Cei care trăiesc după îndemnurile
firii vechi vor muri, negreşit, nu numai
fizic, dar şi veşnic. A trăi după îndemnurile
firii vechi înseamnă a fi nemântuit. Lucrul
acesta reiese clar din 8:4 şi 5. Dar de ce
adresează Pavel aceste cuvinte unora care
erau deja creştini? Lasă el oare să se înţelea-
gă că unii din ei ar putea să se piardă, până
la urmă? Nu, dar apostolul adesea include în
scrisorile sale cuvinte de atenţionare şi de
avertizare, menite să-i facă pe cititori să se
cerceteze pe ei înşişi — asta pornind de la
convingerea că în fiecare adunare s-ar putea
să existe unii care nu s-au născut niciodată

cu adevărat din nou.
Restul versetului descrie trăsăturile care
îi caracterizează pe credincioşii autentici.
Prin puterea care le-o dă Duhul Sfânt, ei
dau la moarte faptele trupului. Ei se bucu-
ră de viaţă veşnică, în momentul de faţă,
urmând să intre în deplinătatea acelei vieţi
când vor pleca de pe acest pământ.
8:14 Un alt mod de a-i descrie pe credin-
cioşi este de a spune că ei sunt călăuziţi de
Duhul lui Dumnezeu. Pavel nu se referă
aici la cazuri spectaculoase de călăuzire în
viaţa unor creştini eminenţi. Mai degrabă, el
se referă la o stare de fapt ce-i caracterizează
pe toţi fiii adevăraţi ai lui Dumnezeu —
adică faptul că sunt călăuziţi de Duhul lui
Dumnezeu. Nu se pune problema gradului
în care s-au predat Duhului Sfânt, ci relaţiei
care are loc în momentul convertirii.
Calitatea de fiu presupune primirea în
sânul familiei lui Dumnezeu, împreună cu
toate privilegiile şi responsabilităţile ce
decurg din această primire, conform nivelu-
lui de fii adulţi. Un credincios convertit de
curând nu trebuie să aştepte o anumită pe-
rioadă de timp până când va beneficia de
zestrea sa spirituală, ci are acces la aceasta
din clipa în care a fost mântuit. Această
zestre spirituală li se aplică tuturor credincio-
şilor, de ambele sexe şi de toate vârstele.
8:15 Cei care trăiesc sub lege sunt ca
nişte copii minori, cărora li se spune ce să
facă, asemenea slugilor, şi care trăiesc cu
teama de a fi pedepsiţi. Dar când se naşte
cineva din nou, de la bun început s-a născut
liber de orice servitute. El nu este introdus în
familia lui Dumnezeu ca sclav, ci primeşte
duhul înfierii, adică este plasat în familia lui
Dumnezeu cu statutul de fiu matur. în virtu-
tea unui adevărat instinct spiritual, el îşi
ridică privirea spre Dumnezeu, spunându-I
„Ava, Tată." Ava este un termen aramaic,
care s-a modificat în cursul traducerii. Este
formula intimă de adresare a copilului către
tatăl său, similară corespondentului modern
de „tăticule". Deşi poate avem reţineri când
suntem îndemnaţi să ne adresăm lui Dumne-
zeu cu cuvinte atât de intime, nu greşim cu
nimic, dacă le folosim, deoarece El este
infinit de intim şi de apropiat faţă de noi.
Sintagma Duhul29 înfierii ar putea fi o
referire la Duhul Sfânt în ipostaza Celui care
îl conştientizează pe credincios de demnita-
tea extraordinară de care se bucură, ca fiu.
Sau ar putea constitui realizarea sau atitudi-
nea de adopţiune, în contrast cu duhul ro-
biei.

Romani

531

înfierea apare în trei ipostaze diferite în
cartea Romani. Aici se referă la conştiinţa
calităţii de fiu, pe care Duhul Sfânt o pro-
duce în viaţa credinciosului. La 8:23 înfierea
priveşte în viitor spre acea clipă când trupul
credinciosului va fi răscumpărat sau glorifi-
cat. La 9:4 înfierea priveşte în urmă la data
când Dumnezeu 1-a desemnat pe Israel să-I
fie fiu (Ex. 4:22).
La Galateni 4:5 şi Efeseni 1:5, termenul
are sensul de „plasare în calitatea de fiu" —
adică actul de plasament al tuturor credincio-
şilor în poziţia de fii adulţi şi maturi, împreu-
nă cu toate privilegiile şi responsabilităţile ce
le incumbă calitatea de fiu. Fiecare credin-
cios este un copil al lui Dumnezeu, care se
naşte într-o familie al cărei Tată este Dum-
nezeu. Dar fiecare credincios mai este şi fiu
— adică beneficiază de un raport special, ce
incumbă privilegiile unuia care a ajuns la
maturitatea deplină de bărbat.
în Noul Testament înfierea (sau adop-
ţiunea) nu are niciodată sensul contemporan
de plasare a unui copil în familia altui cuplu
decât al părinţilor săi biologici.
8:16 Credinciosul nou-născut posedă
instinctul de fiu al lui Dumnezeu. Duhul
Sfanţ îi^ spune că este fiul lui Dumnezeu.
Duhul însuşi depune mărturie împreună
cu duhul credinciosului că acesta este mem-
bru al familiei lui Dumnezeu. în principal
Duhul Sfânt realizează acest lucru prin
Cuvântul lui Dumnezeu. Pe măsură ce creşti-
nul citeşte Biblia, Duhul îi confirmă adevărul
că, întrucât şi-a pus încrederea în Mântuito-
rul, el este acum un copil al lui Dumnezeu.
8:17 Calitatea de membru în familia lui
Dumnezeu îi conferă unui crecincios privile-
gii nebănuit de mari. Toţi copiii lui Dumne-
zeu sunt moştenitori ai lui Dumnezeu.
Desigur, un moştenitor va moşteni, în final,
averea tatălui său. Exact acesta este sensul
avut în vedere aici. Tot ce are Tatăl este şi al
nostru. Noi nu am intrat încă în stăpânirea
întregii moşteniri şi nu ne bucurăm încă
deplin de ea, dar nimic nu ne va despărţi de
această moştenire în viitor. Şi suntem co-
moştenitori cu Cristos. Când va reveni El,
să-Şi ia sceptrul guvernării universale, noi
vom împărţi împreună cu El titlul de proprie-
tate la toată bogăţia Tatălui.
Când Pavel adaugă cuvintele: dacă vom
şi suferi împreună cu El, pentru ca să fim
şi glorificaţi împreună, el nu face din sufe-
rinţa de erou o condiţie a mântuirii, după
cum nu descrie un grup intim de credincioşi
de elită, care au fost biruitori, ieşind învingă-

tori din mari suferinţe. Mai degrabă, el îi
vede pe toţi credincioşii suferind alături de
Cristos şi fiind cu toţii glorificaţi împreună
cu Cristos. Prepoziţia dacă de aici are sensul
lui „întrucât". Desigur, unii credincioşi
suferă mai mult decât alţii, pentru cauza lui
Cristos, ceea ce le va aduce un grad sporit de
răsplată şi glorie. Dar toţi cei care îl recu-
nosc pe Isus ca Domn şi Mântuitor sunt
văzuţi aici ca fiind confruntaţi cu ostilitatea
lumii, împreună cu toată ruşinea şi ocara de
care vor avea parte datorită faptului că sunt
credincioşi.
8:18 Cea mai mare ruşine pe care am
putea-o îndura pentru Cristos aici pe pământ
se va dovedi un fleac, când El ne va scoate
în faţă şi ne va recunoaşte în faţa oştirilor
cerului. Chiar durerile incredibil de mari prin
care au trecut martirii vor părea înţepături de
ac, când Mântuitorul le va aşeza pe frunte
cununa vieţii. în alte epistole ale sale Pavel
numeşte suferinţele noastre actuale drept
întristări de o clipă, descriind însă slava de
care vom avea parte ca fiind o entitate veş-
nică şi nespus de mare (2 Cor. 4:17). Ori de
câte ori descrie el slava viitoare, cuvintele
par să se încovoaie, sub povara încărcăturii
lor semantice.30 Dacă am putea aprecia la
justa ei valoare slava de care vom avea
parte, atunci am privi suferinţele vremelnice
de care avem acum parte, în drum spre acea
slavă viitoare, ca pe un fleac!
8:19 Aici, recurgând la o îndrăzneaţă
figură de stil, Pavel personifică întreaga
creaţiune ca aşteptând cu înfrigurare vre-
mea când noi vom fi descoperiţi în faţa unei
lumi înmărmurite ca fiii lui Dumnezeu. Asta
se va întâmpla atunci când Domnul Isus va
reveni pentru a domni iar noi vom domni
împreună cu El.
Noi deja suntem fiii lui Dumnezeu, dar
lumea nici nu ne recunoaşte, nici nu ne
apreciază ca atare. Şi totuşi, lumea aşteaptă
o zi mai bună. Dar acea zi nu poate veni
înainte ca Regele să revină, pentru a domni
împreună cu toţi sfinţii Lui. „întreaga creaţie
aşteaptă în vârful picioarelor, să vadă prive-
liştea minunată a fiilor lui Dumnezeu, luân-
du-şi în primire moştenirea" (JBP).
8:20 Când Adam a păcătuit, fărădelegea
lui nu a afectat doar omenirea, ci şi întreaga
creaţie, atât cea însufleţită, cât şi cea neînsu-
fleţită. Pământul este blestemat. Multe ani-
male sălbatice mor de moarte cumplită.
Maladiile afectează păsările şi animalele,
precum şi peştii şi şerpii. Rezultatele păcatu-
lui omului s-au repercutat ca nişte unde de

532

Romani

şoc la toate nivelele creaţiei.
Astfel, explică Pavel, creaţia a fost
supusă zădărniciei, frustrării şi dezordinii,
nu prin propria sa opţiune, ci prin decretul
lui Dumnezeu, datorită neascultării primei
căpetenii federale a omului.
Cuvintele în nădejde ce apar la sfârşitul
versetului 20 ar putea fi puse în legătură cu
următorul verset: „în nădejdea că însăşi
creaţia va fi eliberată" (NASB).
8:21 Creaţia priveşte în urmă, la condi-
ţiile existente în Grădina Eden. Apoi trece în
revistă dezastrul provocat de pătrunderea
păcatului în lume. Dintotdeauna a existat
nădejdea revenirii la acea stare idilică, în
care creaţia însăşi va fi izbăvită de robia
stricăciunii, pentru a se bucura de libertatea
acelei ere de aur, când noi, copiii lui Dum-
nezeu, vom fi descoperiţi în slavă.
8:22 Trăim într-o lume plină de suferin-
ţe, de suspine şi de lacrimi. întreaga creaţie
geme şi suferă dureri asemănătoare durerilor
facerii. Natura cântă în acorduri minore.
Pământul este devastat de cataclisme. Moar-
tea şi-a pus amprenta peste orice fiinţă.
8:23 Nici credincioşii nu sunt scutiţi de
toate acestea. Deşi ei au roadele dintâi ale
Duhului, care le garantează că în cele din
urmă vor fi izbăviţi, totuşi şi ei suspină după
ziua aceea de glorie. Duhul Sfânt însuşi este
arvuna sau roadele dintâi. După cum
primul mănunchi de spice mănoase consti-
tuie o făgăduinţă că va urma întreaga recoltă,
tot aşa şi Duhul Sfânt este făgăduinţa sau
garanţia faptului că vom avea parte de toată
moştenirea.
Concret, El este chezăşia adopţiunii ce
va veni, a răscumpărării trupului (Ef. 1:4).
într-o privinţă, noi am fost deja adoptaţi
(înfiaţi), ceea ce înseamnă că că am fost
plasaţi în familia lui Dumnezeu, ca fii ai Săi.
Dar într-un sens mai deplin, adopţiunea
noastră va fi desăvârşită atunci când vom
primi trupurile noastre slăvite — ceea ce se
numeşte în Scriptură răscumpărarea trupu-
lui nostru. Duhul şi sufletul nostru au fost
răscumpărate deja, iar trupurile noastre vor
fi răscumpărate cu ocazia Răpirii (1 Tes.
4:13-18).
8:24 Noi am fost salvaţi în această
atitudine de nădejde. Noi nu am primit toate
beneficiile mântuirii noastre, în clipa în care
am fost convertiţi. De la început am privit cu
bucurie spre clipa în care vom primi izbăvi-
rea totală şi definitivă de păcat, suferinţă,
boli şi moarte. Dacă am fi primit deja aceste
binecuvântări, n-am mai nădăjdui că vom

primi aceste lucruri. Căci nădejdea se referă
neapărat la un lucru pe care-1 vom primi în
viitor.
8:25 După cum noi suntem susţinuţi de
această slăvită nădejde, tot aşa şi Duhul ne
susţine în slăbiciunile noastre. Adesea
suntem perplecşi în rugăciunile noastre, căci
nu ştim cum să ne rugăm. Ne rugăm egoist,
îngust şi în necunoştinţă de cauză. Dar din
nou Duhul vine şi ne ajută în slăbiciunile
noastre, mijlocind pentru noi cu suspine
care nu-şi găsesc exprimarea. în versetul
aceesta Duhul este Cel care suspină, nu noi,
deşi şi noi suspinăm.
Există aici o taină. Noi scrutăm zarea,
încercând să vedem nevăzutul, domeniul
spiritual în care o mare Persoană şi forţe
mari sunt angajate în acţiuni efectuate în
folosul nostru. Şi deşi nu putem înţelege,
avem parte de o mângâiere şi încurajare
nesfârşite ştiind că un suspin poate constitui
uneori cea mai spirituală rugăciune.
8:27 Dacă Dumnezeu cercetează inimile
oamenilor, El poate să şi interpreteze mintea
Duhului, cu toate că acea minte îşi găseşte
expresia doar în suspine. Important este
faptul că rugăciunile Duhului Sfânt în contul
nostru sunt făcute întotdeauna după voia lui
Dumnezeu. Şi fiindcă ele sunt întotdeauna
după voia lui Dumnezeu, ele sunt întotdeau-
na spre binele nostru. Asta e în măsură să
explice o mulţime de lucruri, aşa cum vom
vedea în următoarele versete.
8:28 Dumnezeu lucrează în aşa fel încât
toate lucrurile să fie spre binele celor care
îl iubesc, care sunt chemaţi după planul
Său. Nu întotdeauna lucrurile par să fie aşa!
Uneori, când suferim tragedii, dezamăgiri,
frustrări, când inima ne este sfâşiată de
durere, poate datorită pierderii unei fiinţe
dragi, ne întrebăm: „Ce bine o mai putea ieşi
şi din asta?" Dar versetul următor ne oferă
răspunsul: tot ce îngăduie Dumnezeu să vină
în viaţa noastră are menirea să ne facă să se
asemănăm chipului Fiului Său. Când vedem
acest lucru, rugăciunile noastre nu se mai
termină cu semnul întrebării. Viaţa noastră
nu este controlată de forţe impersonale, cum
ar fi întâmplarea, norocul sau soarta, ci de
Persoana Minunată a Domnului nostru, care
„este prea plin de iubire pentru a putea fi
vreodată nedrept cu noi, şi prea înţelept
pentru a putea greşi vreodată."
8:29 In continuare, Pavel urmăreşte ma-
iestuosul şi extraordinar de cuprinzătorul
program divin, menit să aducă mulţi fii la
slavă.

Romani

533

Mai întâi de toate, Dumnezeu ne-a ştiut
dinainte încă din trecutul etern. Nu a fost
vorba doar de o cunoaştere intelectuală, căci
în ce priveşte cunoaşterea de ordin general,
Dumnezeu i-a cunoscut pe toţi cei ce s-au
născut sau se vor naşte vreodată. Dar cunoş-
tinţa Sa prealabilă i-a îmbrăţişat pe toţi cei
pe care El i-a rânduit dinainte sau i-a pre-
destinat să se conformeze... chipului Fiului
Său. Prin urmare, a fost vorba de o cunoaş-
tere însoţită de un scop, a cărui împlinire nu
poate fi împiedicată nicidecum. Nu e de
ajuns să spunem că Dumnezeu i-a cunoscut
dinainte pe cei despre care El Şi-a dat
seama că într-o zi se vor pocăi şi vor crede.
Mai degrabă, faptul că El i-a cunoscut dina-
inte a constituit garanţia că ei se vor pocăi în
cele din urmă şi vor crede!
Faptul că păcătoşii care nu-L cunosc pe
Dumnezeu pot fi transformaţi într-o zi în
chipul lui Cristos, printr-un miracol al haru-
lui, este unul dintre cele mai uluitoare adevă-
ruri ale revelaţiei divine. Desigur, ideea care
se desprinde de aici nu este aceea că vom
avea vreodată atributele Dumnezeirii, nici că
vom poseda cândva trăsăturile fizionomice
ale lui Cristos, ci faptul că vom fi ca El din
punct de vedere moral, absolut total eliberaţi
de păcat şi vom avea trupuri proslăvite ca al
Luiv
în ziua aceea de slavă El va fi întâiul
născut între mai mulţi fraţi. întâi născut
din versetul acesta se referă la locul întâi în
rang sau onoare. El nu va fi doar Unul dintre
mai mulţi egali, ci Cel care ocupă locul
suprem de onoare între fraţii şi surorile Lui.
8:30 Toţi cei care au fost predestinaţi în
eternitate sunt chemaţi şi în timp. Asta
înseamnă că fiecare din ei, nu numai că va
auzi evanghelia, ci va şi răspunde la chema-
rea ei. Prin urmare, este o chemare efectivă.
Toţi sunt chemaţi; asta e chemarea generală
(şi totuşi valabilă) a lui Dumnezeu. Dar
numai puţin răspund la această chemare.
Asta este chemarea efectivă (producătoare de
convertire) a lui Dumnezeu.
Toţi cei care răspund la chemare sunt şi
îndreptăţiţi şi glorificaţi. în fapt, încă nu
suntem glorificaţi, dar este un fapt atât de
cert încât Dumnezeu poate descrie această
acţiune la timpul trecut. Noi suntem atât de
siguri de starea noastră glorificată ca şi când
am fi şi primit-o deja!
Este unul dintre cele mai puternice pa-
saje din Noul Testament privitoare la sigu-
ranţa credinciosului. Pentru fiecare milion de
oameni care sunt cunoscuţi dinainte şi sunt

predestinaţi de Dumnezeu, fiecare din acei
un milion vor fi chemaţi, justificaţi şi glori-
ficaţi. Nici unul nu va lipsi! (Comparaţi
termenul „toţi" din loan 6:37.)
8:31 Când luăm în considerare aceste
verigi indestructibile din lanţul de aur al
răscumpărării, concluzia care se desprinde
este inevitabilă: Dacă Dumnezeu este pen-
tru noi, în sensul că ne-a marcat pentru El
însuşi, arunci nimeni nu poate reuşi în vreun
demers întreprins împotriva noastră.31 Dacă
Cel Atotputernic lucrează spre binele nostru,
nici o altă putere, care este în mod necesar
mai mică decât a Lui, nu poate învinge
programul Său.
8:32 Cel care nu Şi-a cruţat nici pro-
priul Său Fiu, ci L-a dat pentru noi toţi.
Ce minunate cuvinte! Nu trebuie să lăsăm ca
aceste cuvinte, doar pentru faptul că ne sunt
atât de binecunoscute, să-şi piardă din splen-
doarea sau forţa de a ne inspira la închină-
ciune. Când o lume pierdută a avut nevoie să
fie mântuită de un înlocuitor fără păcat,
marele Dumnezeu al universului nu Şi-a
precupeţit tot ce avea mai de preţ, însăşi Co-
moara inimii Sale, ci L-a dat să moară o
moarte ruşinoasă şi să sufere pentru noi.
Logica ce se desprinde de aici este imba-
tabilă. Dacă Dumnezeu deja ne-a dat darul
Său suprem, mai poate exista oare vreun alt
dar, mai mic, pe care El să nu ni-1 dea? Dacă
El deja a plătit preţul cel mai mare, va ezita
El oare să plătească un preţ mai mic? Dacă
a mers El până acolo pentru a ne asigura
mântuirea, oare ne va abandona El vreodată?
Oare cum nu ne va da El de asemenea,
fără plată, toate lucrurile?
,Ximbajul necredinţei," scrie Mackin-
tosh, se rezumă în cuvintele „Cum ne va?",
pe când limbajul credinţei afirmă: „Cum nu
ne va..."32
8:33 Ne aflăm încă în atmosfera de
tribunal, dar a intervenit o schimbare remar-
cabilă. Pe când păcătosul îndreptăţit stă
înaintea instanţei, tuturor pârâşilor li se
lansează apelul să se prezinte. Numai că nu
apare nici unul! Cum se face asta? Dacă
Dumnezeu i-a îndreptăţit deja pe aleşii Săi,
cine mai poate aduce vreo acuzare?
Argumentarea din acest verset şi din
următorul va deveni mult mai clară, dacă
vom adăuga cuvintele: „Nimeni, întrucât...",
înaintea fiecărui răspuns dat. în acest caz,
versetul ar suna astfel: Nimeni, întrucât
Cristos deja a murit pentru acuzat, a fost
înviat din morţi şi se află în prezent la
dreapta lui Dumnezeu, mijlocind pentru el.

534

Romani

Dacă Domnul Isus, căruia I s-a încredinţat
toată judecata, nu pronunţă nici o sentinţă
pentru acuzat, ci, mai degrabă, se roagă
pentru el, atunci nu mai există nici o persoa-
nă care ar mai putea avea vreun motiv vala-
bil de a-1 condamna.
8:35 Acum credinţa aruncă ultima provo-
care majoră: mai există cineva care poate să-
i smulgă pe cei îndreptăţiţi din dragostea Iui
Cristos? După care se cercetează toate
împrejurările nefavorabile posibile care au
reuşit să producă efectul de separare în alte
domenii ale vieţii umane. Dar nu s-a găsit
nici una care să-1 poată despărţi pe credin-
cios de dragostea lui Cristos. Nici chinurile
tribulaţiei, nici suferinţele, nici monstrul
întristării, nici durerile extreme ale minţii sau
trupului, nici brutalitatea prigoanelor, nici
producerea unor suferinţe sau chiar a morţii
asupra celor care au curajul să se deosebeas-
că de restul lumii. Nici chiar spectrul foame-
tei — până la transformarea fiinţei umane în
piele şi oase. Nici goliciunea, cu tot ce poate
să însemne ea, pe planul privaţiunilor, expu-
nerii la elemente şi lipsa de apărare. Nici
chiar primejdiile — ameninţarea unor peri-
cole iminente şi groaznice. Nici sabia —
rece, necruţătoare şi aducătoare de moarte.
8:36 Dacă vreunul din aceste lucruri l-ar
putea despărţi pe credincios de dragostea lui
Cristos, atunci despărţirea aceasta fatală ar fî
avut loc cu mult timp în urmă, întrucât ca-
rierea unui creştin este o moarte vie. Asta a
vrut să spună psalmistul când a afirmat că,
din pricina identificării noastre cu Domnul,
noi suntem omorâţi toată ziua şi suntem ca
oile, ce sunt condamnate la măcel (Ps.
44:22).
8:37 în loc să ne despartă de dragostea
lui Cristos, lucrurile acestea nu fac altceva
decât să ne apropie şi mai mult de El. Noi nu
suntem doar biruitori, ci mai mult decât
biruitori.33 Nu numai că suntem triumfători
asupra acestor forţe formidabile, ci făcând
acest lucru, aducem slavă lui Dumnezeu,
binecuvântare altora şi ne facem nouă înşine
bine. Facem sclavi din duşmani şi cărări din
obstacolele ce ne sunt puse în cale.
Dar nici unul din aceste lucruri nu se
realizează prin tăria noastră, ci numai prin
Cel ce ne-a iubit. Numai puterea lui Cristos
poate face ca amărăciunea să dea rod dulce,
slăbiciunea să facă loc tăriei, tragedia să fie
înlocuită cu triumful iar durerea inimii să fie
preschimbată în binecuvântare.
8:38 Apostolul nu şi-a încheiat căutarea.
El cutreieră universul în căutarea vreunui

lucru care ar putea să ne despartă de dragos-
tea lui Dumnezeu, după care infirmă, una
câte una, orice posibilitate ca acest lucru să
se poată vreodată întâmpla —
moartea cu toate grozăviile ei;
viaţa cu toate ademenirile ei;
nici îngerii, nici principalităţile, cu
toată puterea şi cunoştinţele lor suprana-
turale;
puterile, fie tirani pământeşti, fie adver-
sari angelici;
lucrurile actuale, care ne asaltează atât
de des;
lucrurile viitoare, care trezesc gânduri
rău prevestitoare;
8:39 nici înălţimea, nici adâncimea,
acele lucruri care fac parte din tărâmul di-
mensiunii sau al spaţiului, inclusiv forţele
oculte.34 Apoi, pentru a se asigura că nu a
lăsat afară vreun lucru, Pavel adaugă:
nici orice alt lucru creat.
Rezultatul cercetării întreprinse de Pavel
este că nu a găsit nimic care să ne poată
despărţi de dragostea lui Dumnezeu care este
în Cristos Isus Domnul nostru.
Ne e de mirare că aceste cuvinte de
triumf au constituit cântarea celor care au
murit moarte de martir şi rapsodia celor care
au trăit vieţi de martir!
II. DISPENSAŢIE: EVANGHELIA ŞI
ISRAELUL (Cap. 9-11)
A. Trecutul Israelului (Cap. 9)
în capitolele 9-11 facem cunoştinţă cu
răspunsul dat de Pavel evreului care ridică
următoarea obiecţie: Prin faptul că Evanghe-
lia promite mântuire, atât Neamurilor, cât
şi iudeilor, poate acest lucru să însemne că
Dumnezeu şi-a călcat promisiunile pe care
le-a făcut poporului pe care Şi l-a ales pe
acest pământ? Răspunsul lui Pavel acoperă
trecutul Israelului (cap. 9), prezentul (cap.
10) $i viitorul său (cap. 11).
In secţiunea aceasta se pune un mare
accent pe suveranitatea divină şi pe respon-
sabilitatea umană. Romani 9 este unul din
pasajele de bază din Biblie privitoare la
suveranitatea lui Dumnezeu în privinţa ale-
gerii. Capitolul următor expune apoi, cu a-
ceeaşi vigoare, celălalt adevăr complemen-
tar: responsabilitatea omului.
SUVERANITATEA DIVINĂ ŞI
RESPONSABILITATEA OMULUI
Când spunem că Dumnezeu este suveran,

Romani

535

înţelegem prin asta că El poate face exact
aşa cum găseşte de cuviinţă. Afirmând însă
asta, ştim că, întrucât El este Dumnezeu,
niciodată nu va face nici un lucru greşit,
nedrept sau nelegiuit. Prin urmare, a spune
că Dumnezeu este suveran nu înseamnă
altceva decât a ne pune de acord cu adevărul
potrivit căruia Dumnezeu este Dumnezeu.
Nu trebuie să ne fie teamă de acest adevăr,
după cum nu trebuie să ne cerem scuze
pentru el. Este un adevăr glorios, care ar
trebui să ne determine să ne închinăm.
în suveranitatea Sa, Dumnezeu a ales
anumiţi indivizi care să-I aparţină Lui. Dar
aceeaşi Biblie care ne învaţă despre actul
suveran al lui Dumnezeu de alegere a unora,
ne învaţă şi despre responsabilitatea omului.
Deşi este adevărat că Dumnezeu îi alege pe
oameni în vederea mântuirii, tot atât de
adevărat este că ei înşişi pot alege, optând să
fie mântuiţi, printr-un act hotărât al voinţei
lor. Latura divină a mântuirii se poate obser-
va din cuvintele: „Toţi cei pe care Tatăl Mi-i
dă vor veni la Mine." Latura umană o găsim
în cuvintele care urmează: „şi pe cel ce vine
la Mine cu nici un chip nu-L voi izgoni"
(loan 6:37). Noi, credincioşii, ne bucurăm că
Dumnezeu ne-a ales în Cristos înainte de
întemeierea lumii (Ef. 1:4). Dar credem cu
aceeaşi certitudine că oricine vrea, poate să
ia apa vieţii, fără plată (Apo. 22:17). Dwight
Lyman Moody a ilustrat aceste două adevă-
ruri în felul următor: Când ne apropiem de
uşa mântuirii, vedem ţintuită deasupra in-
trării inscripţia: „Oricine vrea, poate intra."
După ce am trecut pragul şi privim îndărăt,
vedem deasupra uşii cuvintele: „Aleşi după
cunoştinţa dinainte a lui Dumnezeu". Astfel
adevărul responsabilităţii omului îi confruntă
pe oameni, când aceştia se apropie de uşa
mântuirii. Adevărul alegerii suverane este
însă un adevăr rezervat membrilor familiei
lui Dumnezeu, care au intrat deja prin uşa
mântuirii.
Cum poate Dumnezeu să aleagă persoa-
ne individuale care să-I aparţină, şi, în ace-
laşi timp, să facă o ofertă autentică a mântui-
rii destinată tuturor oamenilor, de pretutin-
deni? Cum vom putea împăca aceste două
adevăruri? Adevărul este că nu le putem
împăca. Pentru mintea omenească, ele rămân
ireconciliabile. Dar Biblia propagă ambele
adevăruri, ceea ce înseamnă că avem datoria
să credem în fiecare din ele, mulţumindu-ne
cu gândul că dificultatea constă în incapaci-
tatea minţii noastre de a pricepe, ele fiind
perfect reconciliabile la Dumnezeu. Aceste

adevăruri complementare sunt ca două linii
paralele, al căror punctul de convergenţă este
la infinit.
Unii au încercat să reconcilieze alegerea
suverană a lui Dumnezeu cu responsabilita-
tea omului, afirmând că Dumnezeu îi cunoş-
tea dinainte pe cei care aveau să se încreadă
în Mântuitorul şi că aceştia ar fi cei pe care
i-a ales El să fie mântuiţi. In sprijinul teoriei
lor, ei citează Romani 8:29, unde se spune că
„pe cei pe care i-a cunoscut mai dinainte i-a
şi predestinat", precum şi textul de la 1 Petru
1:2, care spune: „aleşi după cunoştinţa mai
dinainte a lui Dumnezeu". Dar această teorie
ignoră faptul că cunoştinţa dinainte a lui
Dumnezeu este determinativă. Cu alte cuvin-
te, nu numai că El ştie dinainte care vor fi
cei ce se vor încrede în Mântuitorul, ci şi
predetermină rezultatul acesta, atrăgându-i
pe anumiţi indivizi la El.
Deşi Dumnezeu îi alege pe unii oameni
să fie mântuiţi, El nu-1 alege pe nimeni să fie
condamnat, sau, ca să ne exprimăm cu alte
cuvinte: deşi Biblia propagă adevărul ale-
gerii suverane a lui Dumnezeu, ea nu ne
învaţă nicăieri că ar exista un principiu al
lepădării divine. Dar unii ar putea obiecta,
spunând: „Dacă Dumnezeu îi alege pe unii
să aibă parte de binecuvântare, reiese că pe
alţii îi alege în vederea pierzării." Dar aceas-
tă afirmaţie nu este adevărată! întreaga
omenire a fost condamnată la pierzare, prin
propriul ei păcat, şi nu prin vreun decret
arbitrar al lui Dumnezeu. Dacă Dumnezeu ar
îngădui ca toţi oamenii să meargă în iad —
acţiunea pe care ar fi fost întru totul justificat
s-o întreprindă— oamenii nu ar primi decât
ceea ce au meritat. întrebarea se pune: „Are
Domnul suveran dreptul de a Se coborî şi
selecta o mână de oameni, care altminteri ar
fi condamnaţi, să alcătuiască mireasa Fiului
Său?" Desigur, răspunsul la această întrebare
este afirmativ! Prin urmare, lucrurile se
prezintă astfel: dacă oamenii sunt pierduţi,
asta se datorează păcatului şi răzvrătirii lor;
iar dacă oamenii sunt mântuiţi, asta se dato-
rează harului suveran al lui Dumnezeu, în
virtutea căruia El i-a ales.
Pentru omul care este mântuit, tema
alegerii suverane a lui Dumnezeu ar trebui să
fie un prilej de necontenită uimire. Credin-
ciosul priveşte în jur şi, observând atâţia
oameni cu caractere mult mai nobile decât al
lui, cu personalităţi mult mai echilibrate şi cu
dispoziţii sufleteşti mult mai plăcute decât a
sa, se întreabă: „Oare de ce m-a ales Domnul
pe mine?"

536

Romani

De ce am fost făcut să-Ţi aud glasul
Şi să intru cât mai este loc,
Când mii de oameni fac o alegere greşită,
Preferând să moară de foame, decât să intre?
— Isaac Watts
Cei nemântuiţi nu au voie să apeleze la
adevărul alegerii, pentru a-şi scuza necredin-
ţa. Ei nu trebuie să spună: „Dacă nu am fost
ales, înseamnă că lucrurile sunt independente
de voinţa mea, că nu pot schimba cu nimic
această stare de lucruri." Singurul mod în
care vor şti vreodată dacă au fost aleşi sau
nu este să se pocăiască de păcatele lor şi
să-L primească pe Domnul Isus Cristos ca
Mântuitor al lor(l Tes. 1:4-7).
Tot aşa, nici creştinii nu trebuie să recur-
gă la adevărul alegerii suverane a lui Dum-
nezeu ca pretext pentru a lâncezi în râvna lor
pentru evanghelizare. Noi nu avem voie să
spunem: „Dacă sunt aleşi, vor fi mântuiţi,
indiferent dacă le vestim noi evanghelia sau
nu." Numai Dumnezeu ştie cine sunt cei
aleşi. Nouă ni se porunceşte să predicăm
evanghelia la toată lumea, întrucât Dumne-
zeu oferă mântuirea absolut tuturor oameni-
lor. Dar aceştia resping evanghelia din pri-
cina împietririi inimii lor, nu pentru că oferta
universală a mântuirii pe care o face Dumne-
zeu ar fi nesinceră.
Când ne ocupăm de această temă, trebuie
să ne ferim de două pericole. Primul este
acela de a susţine doar o latură a adevărului
— de pildă, a crede în alegerea suverană a
lui Dumnezeu şi a nega că omul ar avea vreo
opţiune pe trebuie s-o facă în legătură cu
mântuirea sa. Celălalt pericol este de a pune
un accent prea mare asupra unui adevăr, în
detrimentul celuilalt. Metoda biblică este
aceea de a crede în alegerea suverană a lui
Dumnezeu şi de a crede, cu aceeaşi intensi-
tate, în responsabilitatea omului. Numai
procedând în felul acesta vom putea menţine
echilibrul biblic în care se află aceste doctri-
ne.:!:
Să ne întoarcem acum la capitolul 9 din
Romani, în care preaiubitul apostol dezvoltă
acest subiect:
9:1 Insistând că mântuirea este şi pentru
Neamuri, şi pentru iudei, Pavel a dat impre-
sia că ar fi fost, din punctul de vedere al
Israelului, un trădător şi un renegat. Aşa se
explică ardoarea cu care susţine el aici devo-
tamentul său profund faţă de poporul evreu,
prin jurământul la care recurge. El rosteşte
adevărul. El nu minte. Cugetul său, aflat în

părtăşie cu Duhul Sfânt, atestă adevărul
spuselor sale.
9:2 Când se gândeşte el, mai întâi, la
glorioasa chemare a Israelului, şi nu la res-
pingerea sa de către Dumnezeu, pentru
faptul că L-a respins pe Mesia, inima lui
este plină de mare întristare şi mâhnire
necontenită.
9:3 Ba chiar ar putea merge până acolo
încât să dorească să fie el însuşi declarat
anatema, adică să fie despărţit de Cristos,
dacă ar putea, cumva, prin pierderea propriei
sale mântuiri, să înlesnească mântuirea fra-
ţilor săi evrei. în această puternică declaraţie
de abnegaţie şi renunţare de sine, ne dăm
seama că avem de a face cu cea mai înaltă
formă de iubire umană — care îl determină
pe cineva să-şi dea viaţa pentru prietenii săi
(loan 15:13). Şi percepem extraordinara po-
vară pe care o resimte un evreu convertit
pentru convertirea concetăţenilor săi. Asta
ne aminteşte de rugăciunea lui Moise pentru
poporul său: „Iartă-le acum păcatul! Dacă
nu, atunci, şterge-mă din cartea Ta, pe care
ai scris-o!" (Ex. 32:32).
9:4 Şi astfel, plângând pentru concetăţe-
nii săi, Pavel trece în revistă extraordinarele
privilegii de care au parte ei. în primul rând,
sunt israeliţi, membri ai străvechiului popor
ales al lui Dumnezeu.
Dumnezeu a înfiat acel popor să-I fie fiul
Său (Ex. 4:22) şi Şi-a izbăvit poporul din
Egipt (Os. 11:1). El a fost pentru Israel un
Tată (Deut. 14:1) iar Efraim a fost întâiul
Său născut (Ier. 31:9). {Efraim este, în acest
context, un nume alternativ al poporului
Israel.)
Şechina sau norul de slavă a simbolizat
prezenţa lui Dumnezeu în mijlocul israeliţi-
lor, călăuzindu-i şi ocrotindu-i.
Apoi Dumnezeu a încheiat legăminte cu
Israel, nu cu Neamurile. Astfel, cu Israel a
încheiat El Legământul Palestinian, prin care
li s-a promis israeliţilor teritoriul ce se întin-
de de la Râul Egiptului până la Eufrat (Gen.
15:18). De asemenea, cu Israel va ratifica El,
încă în viitor, Noul Legământ, făgăduind
„perpetuitate, convertirea lor viitoare şi
binecuvântarea peste un Israel pocăit (Ier.
31:31-40)."35
Lui Israel i s-a dat legea. Israeliţii au fost
singurii receptori ai legii.
Ritualurile încărcate de semnificaţie şi
slujba dumnezeiască legată de cortul din
pustiu şi de templu au fost date Israelului,
precum şi preoţia.
Pe lângă legămintele menţionate mai sus,

Romani

537

Dumnezeu a făcut făgăduinţe nenumărate
Israelului, că-1 va ocroti, că-i va dărui pace şi
prosperitate.
9:5 Poporul evreu are toate motivele să
pretindă că lui îi aparţin patriarhii din vechi-
me: Avraam, Isaac şi Iacov, precum şi cei
doisprezece fii ai lui Iacob — care sunt
strămoşii neamului evreu. în plus, ei au avut
parte de cel mai mare privilegiu dintre toate
câte au existat vreodată: din punctul de
vedere al descendenţei sale omeneşti, Mesia
a fost un israelit, cu toate că El mai este şi
Suveranul universului, Dumnezeu în veci
binecuvântat. Aici avem o declaraţie pozi-
tivă a Dumnezeirii şi umanităţii Mântuitoru-
lui (Unele traduceri ale Bibliei diminuează
forţa acestui verset. De pildă, versiunea RSV
sună astfel: „...şi rasa lor, după trup, este
Cristosul. Dumnezeu care este peste toţi să
fie binecuvântat în veci. Amin." Pe plan
gramatical, textul din greacă nu exclude
varianta adoptată de traducerea Revised
Standard Version, dar principiul discernă-
mântului spiritual reclamă compararea unor
Scripturi cu alte Scripturi. Or, când se proce-
dează astfel, se vede că e de preferat modul
în care au redat traducerile KJV şi NKJV
acest text, precum şi alte traduceri conserva-
toare.)36
9:6 Apostolul se confruntă acum cu o
problemă teologică de mare profunzime.
Dacă Dumnezeu le-a făcut israeliţilor, popo-
rul Său ales pe acest pământ, aceste făgădu-
inţe, cum putem reconcilia această stare de
fapt cu actuala lepădare a Israelului, în fo-
losul Neamurilor, care au fost aşezate în
locul lor, la o poziţie de binecuvântare?
Pavel insistă că nu este vorba aici de nici o
călcare a făgăduinţei din partea lui Dumne-
zeu, arătând în continuare că Dumnezeu a
avut dintodeauna un proces de alegere suve-
rană, bazat pe făgăduinţă, şi nu pe descen-
denţa dintr-o anumită spiţă. Doar pentru că
cineva s-a născut în sânul poporului Israel
asta nu înseamnă că este, în mod automat, un
moştenitor al făgăduinţelor. în sânul poporu-
lui Israel Dumnezeu are o rămăşiţă de cre-
dincioşi adevăraţi.
9:7 Nu toţi descendenţii lui Avraam sunt
consideraţi copiii Lui. De pildă, Işmael a
fost sămânţa Iui Avraam. Dar firul promi-
siunii divine a trecut prin Isaac, nu prin
Işmael. Promisiunea a fost: „In Isaac va fi
chemată sămânţa ta" (Gen. 21:12). După
cum am arătat la comentariile de la 4:12,
Domnul Isus a făcut şi El această interesantă
distincţie, când a stat de vorbă cu iudeii

necredincioşi la loan 8:33-39. Aceştia I-au
spus Domnului: „Noi suntem descendenţii
lui Avraam..." (v. 33). Isus a recunoscut a-
cest adevăr, spunând: „Ştiu că sunteţi des-
cendenţii lui Avraam" (v. 37). Dar când au
spus ei: „Avraam este tatăl nostru", Domnul
a răspuns: „Dacă aţi fi copiii lui Avraam, aţi
face faptele lui Avraam" (v. 39). Cu alte
cuvinte, ei descindeau din Avraam, dar nu
aveau credinţa lui Avraam şi, prin urmare,
nu erau copiii lui spirituali.
9:8 Nu descendenţa fizică este aceea care
contează. Adevăratul Israel e alcătuit din
acei iudei care au fost selectaţi de Dumnezeu
şi cărora El le-a făcut promisiunea concretă,
desemnându-i să fie copiii Lui. Vedem acest
principiu al alegerii suverane în cazul lui
Isaac şi al lui Iacob.
9:9 Dumnezeu i s-a arătat lui Avraam,
făgăduindu-i că Se va întoarce la timpul
rânduit şi că Sara va avea un fiu. Desigur,
fiul acela a fost Isaac, care a fost cu adevărat
un copil al făgăduinţei şi un copil rezultat
dintr-o naştere supranaturală.
9:10 Un alt exemplu de alegere suverană
îl găsim în cazul lui Iacob, ai cărui părinţi au
fost, desigur, Isaac şi Rebeca. Dar Rebeca
a purtat în pântece doi prunci, nu doar unu!
9:11 S-a rostit o hotărâre divină, încă
înainte de a se naşte aceşti copii. Or, hotărâ-
rea respectivă nu putea să aibă nimic de a
face cu meritele vreunuia dintre cei doi
copii, ci depindea întru totul de alegerea lui
Dumnezeu, bazată pe voia Sa, şi nu pe
caracterul sau realizările vreunuia dintre cei
doi prunci. Planul (scopul) lui Dumnezeu,
potrivit alegerii înseamnă hotărârea Lui de
a împărţi harurile Sale în funcţie de voia Sa
divină şi după bunul Său plac.
Apropo, versetul acesta infirmă ideea po-
trivit căreia faptul că Dumnezeu 1-a ales pe
Iacob s-a bazat pe cunoaşterea Sa dinainte a
faptelor pe care avea să le săvârşească Iacob.
Se afirmă răspicat că alegerea nu s-a făcut
pe baza faptelor!
9:12 Dumnezeu a hotărât ca cel mai în
vârstă să slujească celui mai tânăr. Esau
urma să ocupe o poziţie subordonată lui
Iacob. Iar acesta din urmă a fost ales să aibă
parte de slavă şi privilegii pământeşti. în
mod normal, s-ar fi cuvenit ca lui Esau,
întâiul născut dintre cei doi fraţi gemeni, să-i
revină onorurile şi privilegiile ce însoţesc
această poziţie. Dar procesul selecţiei lui
Dumnezeu 1-a ignorat pe el, oprindu-se
asupra lui Iacob.
9:13 Pentru a sublinia şi mai mult ideea

538

Romani

suveranităţii lui Dumnezeu în procesul selec-
ţiei, Pavel citează textul de la Maleahi 1:2,3:
„Pe Iacob l-am iubit, dar pe Esau l-am
urât." Aici Dumnezeu Se referă la două
naţiuni, Israel şi Edom, reprezentate de cele
două căpetenii: Iacob şi Esau. Dumnezeu a
desemnat Israelul să fie naţiunea căreia i-a
promis El pe Mesia şi împărăţia mesianică.
In schimb, lui Edom nu i se face nici o
promisiune de acest fel. Mai degrabă, munţii
şi zestrea lui au fost pustiite, fiind destinate
şacalilor pustiului (Mal. 1:3; vezi şi Ier.
49:17, 18; Ez. 35:7-9).
Deşi este adevărat că citatul din Maleahi
1:2,3 descrie modul în care tratează Dumne-
zeu naţiunile, mai degrabă decât persoanele
individuale, el este citat în sprijinul afirma-
ţiei că Dumnezeu, în suveranitatea Lui, are
dreptul de a alege şi persoane individuale.
Cuvintele Pe Iacob l-am iubit, dar pe
Esau l-am urât trebuie înţelese în lumina
decretului suveran rostit de Dumnezeu: Cel
mai vârstnic îl va sluji pe cel mai tânăr.
Preferinţa pentru Iacob este interpretată ca
un act de iubire, în timp ce trecerea peste
Esau este văzută ca ură, prin comparaţie, şi
nu că Dumnezeu l-ar fi urât pe Esau cu
animozitate, cu spirit de răzbunare. Pur şi
simplu El 1-a iubit pe Esau mai puţin decât
pe Iacob, cum reiese din faptul că, în suvera-
nitatea Sa, 1-a ales pe Iacob.
Textul acesta se referă la binecuvântări
pământeşti, nu la viaţa veşnică. Ura lui
Dumnezeu faţă de Esau nu înseamnă că
persoane individuale din rândul poporului
edomit nu ar putea fi mântuite, după cum
dragostea Sa pentru Israel nu exclude necesi-
tatea ca iudeii să trebuiască să fie mântuiţi
în mod individual. (A se observa şi faptul că
Esau a primit totuşi unele binecuvântări
pământeşti, după cum mărturiseşte el însuşi
la Gen. 33:9.)
9:14 Apostolul a avut dreptate când a
anticipat că învăţătura lui asupra alegerii
suverane a lui Dumnezeu va stârni tot felul
de obiecţii. Oamenii continuă să-L acuze pe
Dumnezeu şi azi că ar fi nedrept, afirmând
că, din moment ce îi alege pe unii, neapărat
pe ceilalţi îi condamnă. Ei susţin că dacă
Dumnezeu a prestabilit toate lucrurile, atunci
nimeni nu mai poate face nimic — ceea ce
ar însemna că Dumnezeu este nedrept când
îi condamnă totuşi pe oameni.
Pavel neagă răspicat orice posibilitate ca
Dumnezeu să fie nedrept. Dar în loc să
dilueze conceptul suveranităţii lui Dumne-
zeu, pentru a-1 face mai acceptabil pentru

aceşti contestaţii, apostolul îl enunţă cu şi
mai mare vigoare, fără nici un fel de scuză.
9:15 Mai întâi, el citează cuvântul adre-
sat de Dumnezeu lui Moise: „Mă voi îndu-
ra de cine [îmi va plăcea] să mă îndur şi
voi avea compasiune pentru cine [îmi va
plăcea] să am compasiune" (vezi Ex.
33:19). Cine ar putea cuteza să afirme că Cel
Preaînalt, Domnul cerului şi al pământului,
nu are dreptul să-Şi arată îndurarea şi com-
pasiunea?
Toţi oamenii sunt condamnaţi de propriul
lor păcat şi de necredinţa lor. Dacă ar fi
lăsaţi de capul lor, ar pieri cu toţii. Pe lângă
faptul că face o invitaţie sinceră tuturor
oamenilor, Dumnezeu îi alege pe unii din
aceşti oameni condamnaţi să fie obiectele
harului Său special. Dar asta nu înseamnă că
El i-a ales în mod arbitrar pe ceilalţi să fie
condamnaţi, căci ei sunt deja condamnaţi,
prin faptul că au păcătuit toată viaţa şi au
respins evanghelia. Cei care sunt aleşi pot
să-I mulţumească lui Dumnezeu pentru harul
Lui. Cei care sunt pierduţi nu pot da vina pe
nimeni, decât pe ei înşişi.
9:11 Prin urmare, concluzia este că
destinul final al oamenilor sau al naţiunilor
nu stă în tăria voinţei lor sau în intensitatea
cu care îşi exercită această voinţă, ci în
îndurarea lui Dumnezeu.
Când afirmă Pavel că nu depinde de cel
ce vrea, asta nu înseamnă că voinţa cuiva nu
ar juca un rol în mântuirea cuiva. Chemarea
evangheliei se adresează cu precădere voin-
ţei omului, aşa cum reiese din Apo. 22:17:
„Oricine vrea, să ia apa vieţii fără plată."
Isus i-a demascat pe iudei, arătând că aceştia
nu erau dispuşi să vină la El (loan 5:40).
Când spune Pavel: nici de cine aleargă, nu
neagă prin aceasta că trebuie să ne luptăm să
intrăm pe poarte strâmtă (Luca 13:24). Dim-
potrivă, se cere o anumită disponibilitate şi
un grad de râvnă spirituală. Dar voinţa o-
mului şi faptul că aleargă nu sunt factorii
determinanţi. Ceea ce rămâne este faptul că
mântuirea este de la Domnul, după cum se
exprimă şi Morgan:
Nici o disponibilitate din partea noastră, nici o
alergare nu ne poate procura mântuirea de care
avem trebuinţă, după cum nu ne poate învred-
nici să ne însuşim binecuvântările pe care ni le
asigură ea... Lăsaţi de capul nostru, nu vom
simţi niciodată trebuinţa de mântuire şi nu vom
face nici un efort în direcţia dobândirii ei. Tot ce
ţine de mântuirea omului începe cu Dumnezeu.37

Romani

539

9:17 Suveranitatea lui Dumnezeu se vede
nu numai în faptul că îşi arată îndurarea faţă
de unii, ci şi din faptul că-i împietreşte pe
alţii, în sprijinul acestui adevăr fiind citat
cazul lui Faraon.
Nu se face nici o sugestie aici că monar-
hul egiptean ar fi fost sortit pieririi din pân-
tecele mamei sale. Mai degrabă, iată ce s-a
întâmplat în realitate: Când a ajuns la matu-
ritate, el s-a dovedit a fi un 9m nespus de
rău, de crud şi de încăpăţânat. în pofida unor
avertismente cât se poate de solemne care i-
au fost date, el a continuat să-şi împietrească
inima. Dumnezeu ar fi putut să-1 nimicească
pe loc, dar n-a facut-o, ci 1-a ţinut în viaţă ca
să-Şi etaleze prin El puterea Sa şi pentru ca
prin faraon Numele lui Dumnezeu să poată
fi cunoscut în toată lumea.
9:18 Faraon şi-a împietrit de nenumărate
ori inima şi de fiecare dată când făcea aşa,
Dumnezeu îi împietrea şi mai mult inima, ca
o formă de judecată adusă peste el. Acelaşi
soare topeşte, pe de o parte, sloiul de ghiaţă,
şi usucă solul, făcându-1 tare ca piatra. Ace-
laşi soare albeşte pânza, dar bronzează pie-
lea. Acelaşi Dumnezeu îşi arată îndurarea
faţă de cei cu inima zdrobită, dar îi împie-
treşte pe cei nepocăiţi. Respingerea harului
atrage după sine refuzarea harului.
Dumnezeu are dreptul de a-Şi arăta
îndurarea faţă de oricine doreşte şi de a-1
împietri pe oricine doreşte. Dar, întrucât este
Dumnezeu, niciodată nu va acţiona cu ne-
dreptate.
9:19 Modul apăsat în care subliniază
Pavel dreptul lui Dumnezeu de a face tot ce
vrea naşte obiecţia că, dacă aşa stau lucru-
rile, atunci nu ar mai trebui să bage de vină
nimănui, întrucât nimeni nu a reuşit să se
împotrivească voii Lui. Astfel, pentru con-
testatarul care formuelază această obiecţie,
omul nu ar fi decât un pion, pe tabla de şah.
Nici un lucru pe care ar putea să-1 facă sau
să-1 rostească el nu i-ar putea schimba cu
nimic soarta.
9:20 Mai întâi, apostolul mustră obrăzni-
cia oricărei creaturi care ar îndrăzni să-I bage
de vină Creatorului. Omul, mărginit şi împo-
vărat de păcat, ignoranţă şi slăbiciune, nu are
nici o cădere să-I poată întoarce lui Dumne-
zeu vorba sau să pună la îndoială înţelepciu-
nea sau justeţea căilor Sale!
9:21 Apoi Pavel recurge la ilustraţia cu
olarul şi lutul, pentru a răzbuna suveranita-
tea lui Dumnezeu. într-o zi, olarul intră în
atelierul său şi zăreşte pe duşumea un mor-
man de lut, fără nici o formă. El ia o mână

din acest lut, o aşează pe roata sa şi plăsmu-
ieşte un vas de toată frumuseţea. Are el
dreptul de a proceda astfel?
Desigur, olarul este Dumnezeu iar lutul
este omenirea păcătoasă şi pierdută. Dacă
olarul ar lâsa-o de capul ei, ea s-ar duce
toată în iad. Şi, procedând aşa, ar fi absolut
drept şi echitabil. Dar Olarul, în suveranita-
tea Sa, alege o mână de păcătoşi, îi mântu-
ieşte prin harul Său şi-i face să se confor-
meze chipului Fiului Său. Are El dreptul să
procedeze astfel? Nu uitaţi că El nu-i con-
damnă pe toţi în mod arbitrar să meargă în
iad, întrucât ei deja sunt condamnaţi de
propria lor încăpăţânare şi necredinţă.
Dumnezeu are puterea şi autoritatea
absolute să facă dintr-o parte a lutului un
vas de cinste iar din altă parte a lutului un
vas de necinste. în situaţia în care toţi sunt
nevrednici, El îşi poate revărsa binecuvântă-
rile peste cine decide El, nerevărsându-le
peste alţii peste care a decis să nu le reverse.
„Acolo unde toţi sunt nevrednici," scrie
Barnes, „lucrul suprem la care ne putem
aştepta este ca El să nu-i trateze pe nici unii
cu nedreptate."3^
9:22 Pavel îl prezintă pe Dumnezeu,
Marele Olar, în poziţia în care ar fi confrun-
tat cu un aparent conflict de interese. Pe de
o parte, El doreşte să-Şi arate mânia şi să-Şi
etaleze puterea, prin pedepsirea păcatului.
Iar pe de altă parte, El doreşte să dea dovadă
de răbdare faţă de vasele mâniei pregătite
pentru nimicire. Este contrastul dintre a-
sprimea dreaptă a lui Dumnezeu, în primul
rând, şi îndelunga Sa răbdare în al doilea
rând. Argumentul este următorul: „Dacă
Dumnezeu ar fi justificat să-i pedepsească pe
cei răi imediat, şi totuşi vedem că manifestă
un grad foarte mare de răbdare faţă de ei,
atunci cine mai poate să-L învinuiască de
părtinire?"
Observaţi cu atenţie sintagma: vase ale
mâniei pregătite pentru nimicire. Vasele
mâniei sunt cei ale căror păcate îi supun
mâniei lui Dumnezeu. Ei sunt pregătiţi
pentru nimicire prin păcatul, neascultarea şi
răzvrătirea lor, şi nu prin vreun decret arbi-
trar al lui Dumnezeu.
9:23 Cine poate ridica vreo obiecţie,
dacă Dumnezeu vrea să-Şi arate bogăţiile
slavei Sale faţă de nişte oameni faţă de care
doreşte să-Şi arate îndurarea Sa—oameni
pe care El i-a selectat mai dinainte pentru
slava eternă? în acest punct, comentariile lui
C. R. Erdman se vor dovedi deosebit de
utile:

540

Romani

Suveranitatea lui Dumnezeu nu este niciodată
exercitată în direcţia condamnării oamenilor
care trebuie să fie mântuiţi, ci mai degrabă a
condus la mântuirea unor oameni care trebuiau
să fie pierduţi.39
Dumnezeu nu pregăteşte vase ale mâniei
în vederea nimicirii, ci pregăteşte vase ale
îndurării în vederea slavei.
9:24 Pavel identifică vasele îndurării,
arătând că noi suntem aceste vase, creştinii
pe care Dumnezeu i-a chemat din lumea
evreilor şi din cea a Neamurilor. Prin asta se
aşează temelia pentru ceea ce va urma:
lepădarea tuturor şi păstrarea unei rămăşiţe
din naţiunea Israel, şi chemarea Neamurilor
să ocupe poziţia privilegiată pe care o avuse-
seră israeliţii.
9:25 Apostolul citează două versete din
Osea, pentru a arăta că chemarea Neamurilor
nu trebuie să-i surprindă pe iudei. Primul
este din Osea 2:23: „îi voi numi «poporul
Meu» pe cei ce nu erau poporul Meu şi
«preaiubită» pe cea care nu era preaiubi-
tă." în contextul lor din cartea Osea, aceste
cuvinte se referă la Israel, nu la Neamuri.
Ele anticipează perioada când Israelul va fi
restabilit, ca popor al lui Dumnezeu, preaiu-
bit de El. Dar când sunt citate de Pavel ele se
aplică la chemarea Neamurilor. Cu ce drept
face Pavel o schimbare atât de radicală?
Răspunsul îl constituie faptul că Duhul
Sfânt, Care a inspirat, de la bun început,
aceste cuvinte, are dreptul de a le reinterpre-
ta sau reaplica ulterior.
9:26 Al doilea verset este din Osea 1:10:
„Şi va fi aşa: în locul unde li s-a zis «Voi
nu sunteţi poporul Meu,» acolo vor fi
numiţi fii ai Dumnezeului Celui viu." Din
nou în contextul iniţial al acestui verset din
Vechiul Testament, el nu se referă la Nea-
muri, ci descrie restabilirea viitoare a Israe-
lului şi redobândirea de către el a bunăvoin-
ţei lui Dumnezeu. Dar Pavel îl aplică aici la
recunoaşterea de către Dumnezeu a Neamu-
rilor, ca fii ai Săi. Găsim aici o altă ilustrare
a faptului că atunci când Duhul Sfânt citează
versete din Vechiul Testament în Noul
Testament, El le poate da o altă aplicaţie, de
asemenea corectă, după cum găseşte El de
cuviinţă.
9:27 Respingerea Israelului şi păstrarea
unei rămăşiţe din el sunt dezbătute la 9:27-
29. Isaia a prezis că doar o minoritate din
copiii lui Israel vor fi mântuiţi, chiar dacă
naţiunea propriu-zisă s-ar dezvolta foarte
mult la număr (îs. 10:22).

9:28 Când a spus Isaia: „Şi nimicirea
aceasta, care a fost hotărâtă, Domnul,
Dumnezeu oştirilor o va aduce Ia îndepli-
nire în toată ţara" (îs. 10:23), el s-a referit
la invadarea Palestinei de către forţele Babi-
lonului, urmată de exilul Israelului. Lucrarea
despre care este vorba aici este judecata
adusă de Dumnezeu peste Israel. Citând
aceste cuvinte, Pavel afirmă că ceea ce i s-a
întâmplat Israelului în trecut ar putea să se
întâmple din nou în vremea lui.
9:29 După cum a zis Isaia (într-o parte
anterioară a profeţiei sale): Dacă nu... ar fi
lăsat Domnul Oştirilor cerului câţiva supra-
vieţuitori, Israelul ar fi fost şters pe de pe
faţa pământului, ca Sodoma şi Gomora (îs.
1:9).
9:30 Care este concluzia tuturor acestor
lucruri, cu privire la epoca actuală a Biseri-
cii? — întreabă Pavel. Prima concluzie este
că Neamurile, care, de obicei, nu căutau
neprihănirea, ci răutatea, şi care, negreşit, nu
au urmărit o neprihănire a lor proprie, au
găsit neprihănirea prin credinţa în Domnul
Isus Cristos. Nu toate Neamurile, desigur, ci
numai acelea care au crezut în Cristos au
fost îndreptăţite.
9:32 Pe de altă parte, Israel, care a căutat
îndreptăţirea pe baza păzirii legii, nu a aflat
niciodată legea prin care să poată dobândi
neprihănirea.
9:32 Motivul este clar: israeliţii au refu-
zat să creadă că îndreptăţirea se obţine prin
credinţa în Cristos, ci au continuat să încerce
să ajungă la neprihănirea proprie, prin pro-
priile lor merite. Ei s-au poticnit de piatra de
poticnire, adică de Cristos Isus Domnul.
9:33 Dar tocmai asta a prezis Domnul
prin profetul Isaia că se va întâmpla. Venirea
lui Mesia la Ierusalim avea să aibă un efect
dublu. Pentru unii El avea să se dovedească
o piatră de poticnire şi o Stâncă de cădere
(îs. 8:14). Iar alţii aveau să creadă în El,
negăsind nici o pricină de ruşine, de cădere
sau de dezamăgire (îs. 28:18).
B. Prezentul Israelului (cap. 10)
10:1 învăţăturile lui Pavel au fost cât se
poate de respingătoare pentru iudeii necon-
vertiţi. Ei l-au considerat un trădător şi un
duşman al Israelului. Dar aici el îi asigură pe
fraţii creştini cărora le-a adresat epistola de
faţă că lucrul care va aduce cea mai mare
desfătare inimii lui şi pentru care se roagă lui
Dumnezeu cel mai fierbinte este ca Israelul
să fie mântuit.
10:2 Departe de a-i condamna pe israeliţi

Romani

541

pentru că ar fi fără Dumnezeu sau lipsiţi de
religiozitate, apostolul depune mărturie că ei
au o râvnă pentru Dumnezeu — fapt care
reiese din minuţiozitatea cu care respectă ei
ritualurile şi ceremoniile iudaismului şi din
intoleranţa pe care o manifestă faţă de orice
doctrină contrară. Dar râvna nu este de a-
juns. Ea trebuie îmbinată cu adevărul, deoa-
rece în caz contrar, ea poate face mai mult
rău, decât bine.
10:3 Tocmai aici au greşit ei, necunos-
când dreptatea Iui Dumnezeu, necunos-
când faptul că Dumnezeu le atribuie oame-
nilor dreptatea (neprihănirea) pe baza
principiului credinţei, şi nu al faptelor. în
schimb, ei au încercat să producă o neprihă-
nire a lor proprie, prin păzirea legii. Ei au
încercat să obţină bunovoinţa lui Dumnezeu
prin propriile lor eforturi, prin propriul lor
caracter, prin propriile lor fapte bune şi au
refuzat cu încăpăţânare să se supună planului
lui Dumnezeu, prin care El îi socoteşte drepţi
pe păcătoşii care cred în Fiul Său.
10:4 Dacă ar fi crezut în Cristos, ei ar fi
văzut că El este sfârşitul legii pentru dreptate
(neprihănire). Scopul legii este de a desco-
peri păcatul, de a mustra şi de a-i condamna
pe călcătorii de lege. Legea nu poate să-i
confere nimănui neprihănirea (dreptatea).
Pedeapsa pentru călcarea legii este moartea.
Prin moartea Sa, Cristos a plătit pedeapsa
pentru legea pe care au călcat-o oamenii.
Când un păcătos îl primeşte pe Domnul Isus
Cristos ca Mântuitor al său, legea nu mai are
nici un cuvânt de spus în privinţa lui. Prin
moartea înlocuitorului său, păcătosul salvat
a murit faţă de lege. El a terminat cu legea şi
cu orice încercări de a mai dobândi neprihă-
nirea (dreptatea) prin această lege.
10:5 In vocabularul Vechiului Testa-
ment, putem distinge deosebirea dintre
cuvintele legii şi cuvintele credinţei. De
pildă, la Levitic 18:5 Moise scrie că omul
care dobândeşte neprihănirea pe care o cere
legea va trăi procedând aşa. Accentul e pus
pe „dobândire", nu pe acţiunea sa.
Desigur, această afirmaţie ne pune în faţa
unui ideal pe care nimeni nu-1 poate realiza.
Tot ce spune textul este că dacă cineva ar
putea păzi cu desăvârşire şi în permanenţă
legea, nu ar fi condamnat la moarte. Dar
legea a fost dată unor oameni care erau deja
păcătoşi, fiind deja condamnaţi la moarte.
Chiar dacă ar fi reuşit să păzească legea cu
desăvârşire, de arunci încolo, ei ar fi fost
pierduţi şi în acest caz, întrucât Dumnezeu
cere să se plătească şi pentru păcatele comise

în trecut. Orice nădejde pe care ar avea-o
oamenii de a dobândi neprihănirea prin lege
sunt sortite, din capul locului, eşecului.
10:6 Pentru a arăta că limbajul credinţei
se deosebeşte radical de cel al legii, Pavel
citează mai întâi din Deuteronom 30:12, 13,
care sună astfel:
Nu este în cer, ca să zici:
„Cine se va sui pentru noi în cer şi să ne-o
aducă, pentru ca s-o auzim şi s-o împlinim?"
Nu este nici dincolo de mare, ca să zici:
„Cine va trece pentru noi dincolo de mare şi
să ne-o aducă, pentru ca s-o auzim şi s-o împli-
nim?"
Ceea ce este interesant este că, în contex-
tul lor din Deuteronom, aceste versete nu se
referă deloc la credinţă şi la evanghelie, ci la
lege în general, şi la porunca concretă	
(Deut. 30:10b). Dumnezeu spune că legea nu
este ascunsă, distantă sau inaccesibilă. Nu e
nevoie ca un om să se urce până la cer sau să
traverseze marea pentru a o găsi. Ea este
aproape şi tot ce trebuie să facă oamenii este
să asculte de ea.
Dar apostolul Pavel ia aceste cuvinte şi le
aplică la evanghelie. El spune că limbajul
credinţei nu-i cere unui om să se suie în cer
ca să-L aducă de acolo pe Cristos jos. în
primul rând, asta ar fi total imposibil şi în al
doilea rând ar fi inutil, întrucât Cristos deja
S-a coborât pe pământ la întruparea Sa!
10:7 Când apostolul citează versetul 13
din Deuteronom 13, el schimbă cuvintele
„Cine va traversa marea" în „Cine se va
coborî în adânc." El scoate în evidenţă că
evanghelia nu le cere oamenilor să se coboa-
re în mormânt pentru a-L învia pe Cristos
din morţi. Asta ar fi nu numai o imposibili-
tate, dar şi o totală inutilitate, întrucât Cristos
a înviat deja din morţi. Observaţi că la 10:6,
7 avem două doctrine privitoare la Cristos,
care sunt cele mai dificil de acceptat pentru
iudeu — întruparea Sa şi învierea Sa. Totuşi
el trebuie să le accepte, dacă doreşte să fie
mântuit. Ne vom întâlni din nou cu aceste
doctrine la 10:9, 10.
10:8 Dacă evanghelia nu le spune oame-
nilor să facă nici un lucru care este cu nepu-
tinţă pentru oameni, după cum nu le spune
să facă ceea ce a fost deja înfăptuit de Dom-
nul, arunci ce le spune să facă?
Din nou, Pavel adaptează un verset din
Deuteronom 30, pentru a afirma că evanghe-
lia este aproape, accesibililă, inteligibilă şi
uşor de dobândit. Ea poate fi exprimată în

542

Romani

conversaţie familiară (în ruga ta); şi poate fi
lesne înţeleasă cu mintea (în inima ta)
(Deut. 30:14). Este vestea bună a mântuirii
prin credinţă, pe care Pavel şi alţi apostoli au
propovăduit-o.
10:9 Iată evanghelia în esenţă: Mai întâi,
trebuie să accepţi adevărul întrupării, potrivit
căruia Pruncul din ieslea Betleemului este
Domnul vieţii şi slavei, şi că Isus din Noul
Testament este Domnul (Iehova) din Ve-
chiul Testament.
în al doilea rând, trebuie să accepţi ade-
vărul învierii Sale, cu tot ce presupune aces-
ta. Dumnezeu L-a înviat din morţi ca
dovadă că Cristos Şi-a încheiat lucrarea
necesară pentru mântuirea noastră şi că
Dumnezeu este mulţumit de această lucrare.
Crezând acest lucru din toată inima înseam-
nă a crede cu toate capacităţile mentale,
emotive şi volitive ale unui om.
Prin urmare, cu gura mărturiseşti pe
Domnul Isus şi crezi în inima ta că Dumne-
zeu L-a înviat din morţi. Este o însuşire
personală a Persoanei şi lucrării Domnului
Isus Crirstos. Asta este credinţa salvatoare.
întrebarea care se pune adesea este:
„Poate o persoană să fie mântuită, accep-
tându-L pe Isus ca Mântuitor, fără să-L
recunoască şi ca Domn?" Biblia nu îi oferă
nici o încurajare unei persoane care crede cu
anumite rezerve mentale, de genul: „îl iau pe
Isus ca Mântuitor al meu, dar nu vreau să-L
încoronez ca Domn al domnilor." Pe de altă
parte, cei care fac din supunerea în faţa lui
Isus ca Domn o condiţie a mântuirii vor fi
confruntaţi cu altă problemă: „Până unde
trebuie recunoscut El ca Domn?" Puţini
creştini pot declara că I s-au predat pe de-a-
ntregul, în acest mod. Când vestim evanghe-
lia, trebuie să subliniem mereu că credinţa
este singura condiţie a îndreptăţirii. Dar
trebuie să le amintim fără încetare, păcăto-
şilor şi sfinţilor, că Isus Cristos este Domnul
(Iehova-Dumnezeu) şi că trebuie recunoscut
ca atare.
10:10 în continuarea explicaţiei, Pavel
scrie că o persoană crede cu inima spre
neprihănire (dreptate). Nu este vorba doar de
o încuviinţare cu intelectul, ci o acceptare
autentică, cu întreaga sa fiinţă. Când o per-
soană procedează astfel, este justificată
imediat.
Apoi cu gura se face mărturisire în vede-
rea mântuirii. Adică, credinciosul mărturi-
seşte public mântuirea pe care a primit-o
deja. Mărturisirea nu este o condiţie a mân-
tuirii, ci expresia exterioară inevitabilă a

ceea ce s-a petrecut deja înlăuntru, sau cum
spune versetul: „If on Jesus Christ you trust,
speak for Him you surely must" (în traduce-
re: „Dacă te încrezi în Isus Cristos, nu se va
putea să nu-I fii martor, să nu vorbeşti des-
pre El."). Când cineva crede cu adevărat
într-un lucru, el va dori să împărtăşească
altora despre acest lucru. Tot aşa, când s-a
născut cineva din nou, realitatea acestui fapt
extraordinar nu va putea şă fie ţinută secretă,
ci persoana respectivă îl va mărturisi pe
Cristos.
Scriptura presupune că atunci când o
persoană este mântuită, ea va mărturisi în
public mântuirea ei. Cele două elemente sunt
inseparabile, după cum a remarcat Kelly:
„Când nu există o mărturisire a lui Cristos
Domnul cu gura, nici nu se poate vorbi de
mântuire sau, cum S-a exprimat Domnul:
«Cine va crede şi se va boteza va fi mân-
tuit.»"40 Denney face următoarele comentarii
pe aceeaşi temă:
„O inimă care crede în vederea neprihănirii şi o
gură care mărturiseşte în vederea mântuirii nu
sunt, în realitate, două lucruri distincte, ci unul
şi acelaşi lucru."41
întrebarea care se pune în acest punct
este: de ce apare mărturisirea pe primul loc
la 10:9, fiind urmată de credinţă, pe când, la
10:10 credinţa este aşezată pe locul întâi,
fiind urmată de mărturisire? Răspunsul nu
este greu de găsit. în versetul 9 accentul cade
pe întruparea şi învierea Domnului, aceste
doctrine fiind menţionate în ordinea lor
cronologică. întruparea este prima — Isus
este Domn. Apoi^învierea—Dumnezeu L-a
înviat din morţi. în versetul 10 accentul cade
pe ordinea evenimentelor în procesul mântu-
irii păcătosului. Mai întâi, el crede iar apoi
depune o mărturie publică a mântuirii lui.
10:11 în acest punct din epistola sa,
apostolul Pavel citează din Isaia 28:16,
pentru a sublinia că oricine crede în El nu
va fi dat de ruşine. Contemplarea mărturi-
sirii lui Cristos în public ar putea genera
teama că vei fi făcut de ruşine, dar, în reali-
tate, situaţia se prezintă cu totul altfel. Actul
nostru, prin care îl mărturisim aici pe pă-
mânt, va fi urmat de actul Său, prin care El
ne va mărturisi în cer. Noi avem o nădejde
care nu va fi dezamăgită.
Cuvântul oricine constituie veriga de
legătură cu ceea ce urmează, anume că
slăvită mântuire a lui Dumnezeu este desti-
nată tuturor, atât Neamurilor, cât şi evreilor.

Romani

543

10:12 în Romani 3:23 am aflat că nu este
nici o deosebire între iudei şi Neamuri, în
privinţa mântuirii, căci toţi sunt păcătoşi.
Acum aflăm că nu este nici o deosebire în
ce priveşte disponibilitatea mântuirii. Dom-
nul nu este un Dumnezeu exclusiv, ci Domn
al tuturor oamenilor. El este bogat faţă de
toţi cei care îl cheamă.
10:13 Este citat textul din Ioel 2:32
pentru a dovedi universalitatea evangheliei.
Nu cred că am găsi o exprimare mai simplă
a căii mântuirii, decât cea pe care o găsim în
cuvintele: „Oricine va chema Numele
Domnului va fi mântuit." Numele Domn-
ului sunt cuvinte prin care este reprezentat
Domnul însuşi.
10:14 Dar o atare evanghelie presupune
o proclamare universală. De ce folos ar fi
mântuirea oferită iudeilor şi Neamurilor,
dacă ei nu ar avea prilejul s-o audă? Aici
este pulsul misionarismului creştin!
Printr-o serie de trei întrebări prefaţate de
termenul „cum" (Cum vor chema... cum
vor crede... cum vor auzi fără cineva care
să le predice), apostolul trece din nou în
revistă etapele care duc la mântuirea iudeilor
şi a Neamurilor. Poate că acestea ne vor fi
mai clare, dacă vom inversa ordinea:
Dumnezeu îi trimite pe slujitorii Săi pe
teren.
Aceştia predică vestea bună a mântuirii.
Păcătoşii aud despre oferta de viaţă în
Cristos pe care le-o face Dumnezeu.
Unii din cei care aud cred mesajul vestit.
Cei care cred cheamă Numele Domnului.
Cei care cheamă Numele Domnului sunt
mântuiţi.
Hodge scoate în evidenţă că acest argu-
ment se bazează pe principiul potrivit căruia
dacă Dumnezeu dăruieşte voinţa înfăptuirii,
El va asigura şi mijloacele prin care se va
face înfăptuirea.42 Cum am arătat, aceasta
este temelia pe care se întemeiază misiona-
rismul creştin. Pavel apără aici propovâdu-
irea evangheliei către Neamuri — fapt cu
care iudeii necredincioşi nu erau de acord.
10:15 Dumnezeu este Cel care îi trimite
pe vestitori. Cine sunt însă trimişii? Ce
facem noi cu privire la acest lucru? Avem
noi picioarele frumoase pe care le atribuie
Isaia celor care au vestit evanghelia păcii,
ale celor ce vestesc lucrurile bune (îs.
52:7)? Prin cuvintele: frumoase sunt pe
munţi picioarele celui ce aduce veşti bune
Isaia se referă la Mesia. Aici la Romani
10:15 „El" devine „ei". El a venit acum
aproape două mii de ani. Acum noi avem

privilegiul şi responsabilitatea de a aduce
vestea cea bună unei lume pierdute.
10:16 Dar Pavel este mâhnit din nou la
gândul că nu toţi israeliţii au dat ascultare
evangheliei. Isaia a profeţit acest lucru,când
a spus: „Doamne, cine a crezut cele auzite
de la noi?" (îs. 53:1). Şi răspunsul pe care îl
reclamă întrebarea este: „Nu mulţi". Când a
fost adusă vestea primei veniri a lui Mesia,
nu mulţi au fost cei care au răspuns.
10:17 în acest citat din Isaia, Pavel
observă că credinţa la care se referă profetul
izvorăşte din mesajul auzit şi că acest mesaj
a venit prin cuvântul despre Mesia. Prin
urmare, el trage concluzia că credinţa vine
prin auzire iar auzirea prin cuvântul lui
Dumnezeu. Credinţa le parvine oamenilor
atunci când ei aud propovăduirea noastră
despre Domnul Isus Cristos, propovăduire
bazată, desigur, pe cuvântul scris al lui
Dumnezeu.
Dar nu este suficientă auzirea cu ure-
chile. O persoană trebuie să audă cu inima şi
mintea deschise, dorind să i se arate adevărul
lui Dumnezeu. Dacă va face acest lucru, va
descoperi că cuvântul acesta este adevărat şi
că adevărul are capacitatea de a se confirma
pe el însuşi. Apoi el va crede. Trebuie preci-
zat însă că auzirea la care se referă acest
verset nu presupune doar organul auzului,
urechea. Asta pentru că cineva ar putea citi
mesajul evangheliei, în loc să-1 audă cu
urechea. De aceea vom spune că „a auzi"
înseamnă a primi cuvântul prin orice mijloa-
ce posibile.
10:18 Atunci care a fost problema? Oare
nu au auzit şi iudeii şi Neamurile evanghelia
propovăduită? Ba da. Pavel împrumută cu-
vintele din Psalmul 19:4, pentru a demonstra
că ei au auzit, spunând: Desigur; căci „gla-
sul lor a răsunat pe tot pământul şi cuvin-
tele lor au ajuns până la marginile lumii."
Ceea ce este surprinzător este că aceste
cuvinte din Psalmul 19 nu se referă, în textul
original, la evanghelie, ci descriu modul în
care soarele, luna şi stelele mărturisesc slava
lui Dumnezeu. Dar, aşa cum am arătat deja,
Pavel împrumută aceste cuvinte, demon-
strând că ele se aplică în egală măsură la
propovăduirea evangheliei în toată lumea,
începând din vremea sa. Acelaşi Duh care a
dăruit cuvintele iniţiale are dreptul de a le da
o aplicaţie suplimentară, într-o altă perioadă
a istoriei.
10:19 Chemarea Neamurilor şi respinge-
rea evangheliei de către marea majoritate a
iudeilor nu trebuia să fie o surpriză pentru

544

Romani

poporul Israel. Propriile lor Scripturi le-au
spus dinainte israeliţilor ce se va întâmpla.
De pildă, Dumnezeu a avertizat că îl va
provoca pe Israel la gelozie prin intermediul
Neamurilor şi îl va mânia pe Israel printr-un
popor idolatru şi nechibzuit (Deut. 32:21).
10:20 Recurgând la cuvinte şi mai direc-
te, Isaia spune că Domnul se va lăsa găsit de
Neamuri, care nu-L căutau şi se va face
cunoscut celor care nu doreau să afle despre
El (îs. 65:1). Luate integral, Neamurile nu L-
au căutat pe Dumnezeu, ci s-au mulţumit cu
religiile lor păgâne. Dar multe persoane
individuale dintre Neamuri au răspuns când
au auzit evanghelia. în general vorbind, Nea-
murile au răspuns într-o măsură mai mare
decât iudeii.
10:21 Pe fundalul acesta al Neamurilor
care se îndreaptă în număr mare spre Iehova,
Isaia îl înfăţişează pe Domnul stând toată
ziua cu mâinile întinse, chemându-1 pe Isra-
el, dar răspunzându-I-se cu neascultare,
încăpăţânare şi respingere.
C. Viitorul Israelului (cap. 11)
11:1 Care este viitorul Israelului? Este
oare adevărat, aşa cum susţin unii, că Dum-
nezeu a terminat cu Israelul, că biserica este
acum Israelul lui Dumnezeu şi că toate
făgăduinţele date iniţial lui Israel se aplică
acum bisericii?43 Romani 11 constituie una
din cele mai puternice argumente din Biblie
prin care este răsturnată această concepţie
eronată.
Pavel începe printr-o întrebare: „A lepă-
dat Dumnezeu pe poporul Său?" (sensul
fiind: „1-a lepădat în întregime!"). Cu alte
cuvinte, a fost lepădat fiecare israelit în
parte? Nicidecum! răspunde imediat Pavel.
Adevărul e că deşi Dumnezeu a lepădat
poporul Său, cum se afirmă răspicat la
11:15, asta nu înseamnă că El i-a respins pe
toţi membrii acestui popor. Pavel însuşi este
o dovadă grăitoare a faptului că această
lepădare nu a fost absolută. Căci nu era el
oare un israelit, din sămânţa Iui Avraam şi
din seminţia Iui Beniamin? Acreditarea sa
de iudeu era impecabilă.
11:2 Prin urmare, trebuie să înţelegem
astfel prima parte a acestui verset: „Dumne-
zeu n-a lepădat complet pe poporul Său,
pe care 1-a cunoscut mai dinainte." Situa-
ţia a fost similară celei care a existat pe
vremea lui Ilie. Cei mai mulţi israeliţi se
îndepărtaseră de Dumnezeu, căzând în idola-
trie. Situaţia în care se găseau ei era atât de
rea, încât Ilie s-a rugat împotriva Israelului,

nu în favoarea lui!
11:3 El I-a amintit Domnului că israeliţii
reduseseră la tăcere profeţii, prin omorârea
acestora, distrugând altarele lui Dumnezeu.
Lui Ilie i se părea că Dumnezeu nu mai avea
alt glas de om credincios, care să vorbească
în Numele Lui, decât al lui şi că viaţa lui era
în primejdie iminentă.    .
11:4 Dar lucrurile nu erau chiar atât de
sumbre şi de deznădăjduite cum se temea
Ilie. Dumnezeu i-a amintit profetului că El
Şi-a rezervat şapte mii de bărbaţi care au
refuzat până la capăt să meargă pe urmele
concetăţenilor lor, care îmbrăţişaseră practica
idolului Baal, căruia i se închinau.
11:5 Ceea ce era valabil pe vremea aceea
este valabil şi în prezent: Dumnezeu nu Se
lasă niciodată fără martori. întotdeauna El
are o rămăşiţă de credincioşi fideli, aleşi de
El ca obiecte speciale ale harului Său.
11:6 Dumnezeu nu alege această rămă-
şiţă pe baza faptelor pe care le-ar putea face
credincioşii aceştia, ci pe baza alegerii haru-
lui Său suveran. Aceste două principii —
harul şi faptele — se exclud reciproc. Un
dar nu se poate câştiga. Ceea ce este gratuit
nu poate fi cumpărat. Nu poţi obţine prin
merite un lucru nemeritat. Din fericire,
alegerea lui Dumnezeu s-a bazat pe har, nu
pe fapte, căci altfel nimeni n-ar mai fi fost
ales.
11:7 Prin urmare, concluzia este că
Israel nu a obţinut neprihănirea, pentru că a
căutat-o prin eforturile proprii, şi nu prin
lucrarea terminată a lui Cristos. Rămăşiţa
aleasă de Dumnezeu a reuşit însă să obţină
neprihănirea (dreptatea) prin credinţa în
Domnul Isus. în ce priveştea neamul Israel,
acesta a suferit ceea ce s-a numit „o orbire
judiciară". Refuzul de a-L primi pe Mesia a
dus la diminuarea capacităţii şi înclinaţiei de
a-L primi.
11:8 Dar exact asta a prezis Vechiul
Testament că se va întâmpla (îs. 29:10;
Deut. 29:4). Dumnezeu i-a abandonat pe
israeliţi, lăsându-i într-o adormire caracteri-
zată prin faptul că au devenit insensibili la
realităţile spirituale. Pentru că au refuzat să
vadă în Domnul Isus pe Mesia şi pe Mântui-
torul, acum ei au pierdut puterea de a-L ve-
dea. Pentru că nu auvoit să audă vocea plină
de duioşie cu care îi chema Dumnezeu, a-
cum au fost loviţi de o surzenie spirituală. A-
ceastă groaznică judecată continuă să-şi facă
resimţite efectele până în ziua de astăzi.
11:9 Şi David a anticipat judecata pe
care avea s-o aducă Dumnezeu peste Israel.

Romani

545

în Psalmul 69:22,23 el L-a descris pe Mân-
tuitorul respins în postura în care îl roagă pe
Dumnezeu să transforme masa lor într-o
cursă, într-un laţ şi într-un prilej de căde-
re. Prin masă aici se înţelege totalitatea
privilegiilor şi binecuvântărilor care s-au
revărsat peste ei prin Cristos. Ceea ce trebuia
să fie o binecuvântare s-a prefăcut într-un
blestem.
11:10 în fragmentul din Psalmi, Mântui-
torul suferind îl mai roagă pe Dumnezeu să
le întunece ochii ca să nu vadă şi trupurile
să le fie încovoiate, fie prin trudă, fie datorită
vârstei (sau mijlocul să fie cuprins de un
tremur permanent).
11:11 Pavel pune o altă întrebare: Au
alunecat ei ca să cadă? Aici trebuie să
adăugăm cuvântele: definitiv sau pe veci.
S-au poticnit ei oare pentru ca să cadă şi să
nu mai fie restabiliţi niciodată? Apostolul
neagă categoric o atare sugestie. Scopul
urmărit de Dumnezeu este restaurarea. El a
rânduit ca în urma căderii lor, Neamurile să
aibă parte de mântuire şi astfel să i se tre-
zească gelozia Israelului. Această gelozie are
menirea de a-1 aduce pe Israel, în cele din
urmă, înapoi la Dumnezeu.
Pavel nu neagă că Israel a căzut, ci recu-
noaşte pe faţă că aşa stau lucrurile chiar în
versetul de faţă: prin căderea lor a venit
mântuirea Neamurilor—şi în cel următor:
„Dacă deci căderea lor a fost o bogăţie
pentru lume". Dar el se opune categoric ideii
că Dumnezeu ar fi rupt definitiv relaţiile cu
Israel.
11:12 Ca urmare a respingerii evanghe-
liei de către Israel, poporul acesta a fost pus
deoparte iar evanghelia s-a deplasat acum la
Neamuri. în această privinţă, căderea iude-
ilor a însemnat bogăţii pentru lume iar
pierderea Israelului a constituit câştigul
Neamurilor.
Dar dacă lucrul acesta este adevărat, cu
cât mai mult va aduce restabilirea Israelului
bogăţii nespus de mari pentru întreaga lume!
Când Israel se va întoarce la Domnul, la
sfârşitul Marii Strâmtorări, această naţiune
va deveni vadul prin care vor fi binecuvân-
tate toate naţiunile.
11:13 Apostolul se adresează acum
Neamurilor (11:13-24). Unii cred că el se
referă aici la creştinii ne-evrei din Roma, dar
contextul reclamă un auditoriu diferit, anume
cel al Neamurilor, în general, spre deosebire
de neamul Israel. Ne va fi mult mai uşor să
înţelegem acest verset, dacă vom realiza că
în aceste versete (13-24) Pavel se referă la

Israel ca popor iar prin Neamuri, de aseme-
nea, se înţelege conceptul de „naţiuni" sau
„popoare". El nu se referă aici la biserica lui
Dumnezeu, întrucât atunci s-ar putea deduce
din textul dezbătut că biserica ar putea fi
lepădată (11:22). Dar o atare concepţie este
nebiblică.
Fiind apostol al Neamurilor, lui Pavel
îi era cât se poate de uşor să li se adreseze
direct. Procedând astfel, el îşi împlinea sluj-
ba.
11:14 El a încercat prin toate mijloacele
să provoace gelozia celor din cadrul poporu-
lui său, pentru ca prin el unii din ei să poată
fi mântuiţi. Dar Pavel ştia ceea ce ştim şi
noi, că el însuşi nu putea să-1 mântuie pe nici
unul din ei. Dar Dumnezeul mântuirii Se
identifică pe Sine atât de mult cu slujitorii
Săi încât le permite să afirme că ei realizează
ceea ce, evident, numai El poate realiza.
11:15 Versetul acesta redă argumentul de
la 11:12, sub altă formă. Când Israelul a fost
pus deoparte, ridicându-i-se statutul de popor
ales de El pe acest pământ, Neamurile au
fost aşezate în locul lor, dându-li-se o poziţie
favorizată înaintea lui Dumnezeu, fiind astfel
„împăcate" (reconciliate), în sens figurat.
Când Israelul va fi restabilit, în timpul Dom-
niei de o mie de ani a lui Cristos, aceasta se
va traduce pe plan mondial printr-o regene-
rare şi înviere globală.
Lucrul acesta poate fi ilustrat prin expe-
rienţa lui Iona, care a fost un simbol al naţiu-
nii Israel. Când a fost aruncat Iona din cora-
bie, în timpul furtunii, lucrul acesta a dus la
salvarea tuturor sufletelor Neamurilor de pe
corabia respectivă. Dar când Iona a fost
redresat, propovăduind locuitorilor oraşului
Ninive, lucrul acesta a dus la mântuirea unei
întregi cetăţi de Neamuri! Tot aşa, lepădarea
temporară de către Dumnezeu a Israelului a
dus la trimiterea evangheliei către o mână de
Neamuri, ca să spunem aşa. Dar când va fi
restabilit Israelul, mulţimi uriaşe de Neamuri
vor fi aduse în împărăţia lui Dumnezeu.
11:16 Aici Pavel recurge la două metafo-
re. Prima se referă la roadele dintâi şi la
plămădeală iar a doua la rădăcină şi la
ramuri. Roadele dintâi şi plămădeala se
referă la pârga plămădelii, nu la fructe. La
Numeri 15:19-21 citim că o parte a acestei
plămădeli era dedicată Domnului, ca un dar
ridicat. Argumentul avut în vedere aici este
că dacă o parte a plămădelii este pusă deo-
parte, fiind închinată Domnului, toată plămă-
deala din care provine această parte este de
asemenea dedicată Lui.

546

Romani

Cât priveşte aplicaţia, roadele dintâi se
referă la Avraam. El a fost sfânt în sensul că
a fost pus deoparte pentru Dumnezeu. Dacă
lucrul acesta a fost valabil în cazul lui, este
valabil şi în cazul posterităţii sale, al descen-
denţilor săi. Aceştia sunt puşi deoparte,
rezervându-li-se o poziţie de privilegiu
extern înaintea lui Dumnezeu.
A doua metaforă se referă la rădăcină şi
la ramuri. Dacă rădăcina este pusă deoparte,
tot aşa se întâmplă şi cu ramurile. Avraam
este rădăcina în sensul că el a fost primul
care a fost pus deoparte, de Dumnezeu, ca să
formeze o nouă societate, distinctă de toate
celelalte popoare. Dacă Avraam a fost pus
deoparte, tot aşa s-a întâmplat şi cu cei ce au
descins din el, în cadrul spiţei alese.
11:17 Apostolul dezvoltă în continuare
metafora cu rădăcina şi cu ramurile.
Ramurile care au fost tăiate se referă la
porţiunea necredincioasă din cele douăspre-
zece seminţii ale lui Israel. Din pricina res-
pingerii de către aceştia a lui Mesia, ei au
fost scoşi din poziţia de privilegiu, ca popor
ales al lui Dumnezeu. Dar numai unele din
ramuri au fost îndepărtate, căci o rămăşiţă
a poporului Israel, din care făcea parte şi
Pavel, L-a primit pe Domnul.
Măslinul sălbatic se referă la Neamuri,
privite în totalitatea lor, ca un singur popor.
Ele au fost altoite pe măslin.
Neamurile s-au înfruptat din rădăcină şi
din grăsimea măslinului. Neamurile împărtă-
şesc acum poziţia favorizată de care avusese
iniţial parte Israelul şi de care continuă să se
bucure acea parte a Israelului care a crezut.
în această ilustraţie este important să
înţelegem că nu Israelul este tulpina măsli-
nului, ci „linia privilegiului", „spiţa de privi-
legiaţi" ai lui Dumnezeu, de-a lungul tuturor
timpurilor. Dacă Israel ar fi tulpina, atunci
am avea imaginea bizară a Israelului fiind
tăiat din Israel, pentru a fi altoit din nou în
Israel!
Trebuie să ţinem seama şi de faptul că
ramura măslinului sălbatic nu este biserica,
ci Neamurile lualte la un loc. Altminteri ar
însemna că adevăraţii credincioşi ar putea fi
îndepărtaţi de bunovăinţa lui Dumnezeu —
fapt care, aşa cum a arătat deja Pavel, nu
poate să se întâmple niciodată (Rom. 8:38,
39).
Când spunem că tulpina pomului este
„linia de privilegiu" din toate timpurile, ce se
înţelege prin acesată „linie" sau „spiţă" a
privilegiului"? Dumnezeu a hotărât să pună
deoparte un popor, distinct de toate celelalte

popoare, care să ocupe o poziţie specială,
foarte apropiată de El. Membrii acestui
popor aveau să fie distincţi de restul lumii,
bucurându-se de privilegii speciale. Ei aveau
să beneficieze de ceea ce s-a numit în vre-
mea noastră: „statutul naţiunii celei mai
favorizate". în diverse perioade ale istoriei,
Dumnezeu a avut un cerc intim de oameni ai
Săi.
Poporul Israel a fost primul din seria
acestei „linii privilegiate", membrii acestui
popor constituind străvechiul popor ales al
lui Dumnezeu. Datorită faptului că L-au
respins pe Mesia, unele din aceste ramuri au
fost tăiate, pierzându-şi astfel poziţia de „fiu
favorit". Neamurile au fost altoite în locul
israeliţilor pe tulpina măslinului, devenind
părtaşi, alături de iudeii credincioşi, la rădă-
cină şi la grăsime (sevă). Rădăcina ne aduce
cu gândul înapoi la Avraam, cu care începe
seria celor privilegiaţi. Grăsimea măslinului
se referă la rodnicia sa, la recolta bogată de
măsline şi untdelemn pe care o dă el. Aici
grăsimea înseamnă privilegiile care au
decurs din contopirea cu măslinul.
11:18 Dar Neamurile nu trebuie să adop-
te o atitudine de superioritate faţă de iudei,
ca şi când ar fi mai sfinte decât ei. Oricine se
laudă în felul acesta demonstrează că nu ştie
că nu cu el a început linia privilegiului, ci că
a fost aşezat în această linie a privilegiului,
care exista înaintea sa. Lui i s-a dat doar
favoarea de a fi aşezat în această linie privi-
legiată.
11:19 Pavel anticipă afirmaţia pe care o
va face, probabil, acest neevreu cu care a
conversat el de o bună bucată de timp,
anume că „ramurile iudaice au fost tăiate,
pentru ca eu şi alte ramuri neevreieşti să
putem fi introduse în locul lor, prin altoire."
11:20 Apostolul recunoaşte că afirmaţia
de mai sus este parţial adevărată. Ramurile
iudaice au fost tăiate iar în locul lor au fost
aduse, prin altoire, ramurile Neamurilor. Dar
asta s-a întâmplat datorită necredinţei Israe-
lului, şi nu faptului că Neamurile ar fi avut
vreun motiv să pretindă ceva de la Dumne-
zeu. Neamurile au fost altoite pe tulpină
pentru faptul că, luate ca un popor, ele au
stat în picioare prin credinţă. Sintagma „tu
stai în picioare prin credinţă" pare să indice
că Pavel se referă aici la credincioşii adevă-
raţi. Dar nu acesta este sensul avut în vedere.
Singurul mod în care Neamurile au stat în
picioare prin credinţă a constat în faptul că,
în general, ele au dat dovadă de mai multă
credinţă decât iudeii, după cum reiese şi din

Romani

547

cuvintele adresate de Isus sutaşului roman:
„Nici chiar în Israel n-am găsit o credinţă
atât de mare!" (Luca 7:9). Iar Pavel le-a
spus, mai târziu, iudeilor de la Roma: „Să
ştiţi, deci, că mântuirea aceasta a lui Dumne-
zeu a fost trimisă neamurilor şi ele o vor
asculta!" (Fapte 28:28). Observaţi cuvintele:
„ele o vor asculta." Ca popor ei sunt mai
receptivi azi la evanghelie decât Israelul. A
sta în picioare este aici oposul verbului a
cădea. Israel a căzut de la locul de privilegiu
de care se bucura odinioară, Neamurile fiind
aduse în locul său.
Dar cel care stă în picioare trebuie să ia
seama ca să nu cadă. Neamurile nu trebuie
să se îngâmfe, ci trebuie să se teamă.
11:21 Dacă Dumnezeu n-a cruţat
ramurile fireşti, ci le-a tăiat din linia privi-
legiului, nu avem nici un motiv să ne îndoim
de faptul că nu va cruţa nici măslinul sălba-
tic, în împrejurări similare.
11:22 Aşadar, în pilda măslinului vedem
două faţete contrastante ale caracterului lui
Dumnezeu: bunătatea Lui şi asprimea Lui.
Asprimea Lui se manifestă prin faptul că 1-a
îndepărtat pe Israel din locul privilegiat pe
care-1 ocupa. Bunătatea Lui se arată prin
faptul că le-a adus Neamurilor evanghelia
(vezi Fapte 13:46; 18:6). Dar nu trebuie
profitat de această bunătate, căci şi Neamu-
rile ar putea fi tăiate, dacă nu vor rămâne în
acea stare de relativă receptivitate, pe care a
remarcat-o Mântuitorul în timpul primei
părţi a misiunii Sale (Mat. 8:10; Luca 7:9).
Nu trebuie să pierdem nicicând din
vedere faptul că Pavel nu se referă la bise-
rică sau la credincioşi individuali, ci la Nea-
muri, ca atare. Nimic nu poate despărţi
Trupul lui Cristos de Capul său, după cum
nimic nu poate să-1 despartă pe un credincios
de dragostea lui Dumnezeu. în schimb,
Neamurile, respectiv popoarele, pot fi înde-
părtate din actuala poziţie privilegiată.
11:23 Iar despărţirea Israelului nu este
definitivă. Dacă vor renunţa la necredinţa de
care dau dovadă pe plan naţional, atunci
există toate motivele să credem că Dumne-
zeu îi va repune la locul lor de privilegiu de
care se bucurau odinioară. Nu ar fi deloc
imposibil pentru Dumnezeu să realizeze
acest lucru.
11:24 în realitate, ar fi un proces mult
mai lin ca Dumnezeu să-i repună pe israeliţi
în poziţia de popor favorit al Său, decât să le
aşeze pe Neamuri în această poziţie. Mem-
brii poporului Israel au constituit ramurile
iniţiale din pomul bunăvoinţei lui Dumne-

zeu, drept care au fost şi numite ramurile
naturale. Ramurile formate de Neamuri au
provenit însă de la un smochin sălbatic. A
altoi un smochin cultivat cu o ramură de
smochin sălbatic este un proces nefiresc sau,
cum se exprimă Pavel, este contrar firii. A
altoi ramuri naturale pe măslinul iniţial,
cultivat, este un proces cât se poate de natu-
ral.
11:25 în acest punct apostolul relevă că
restabilirea viitoare a Israelului nu este doar
o posibilitate, ci şi o certitudine. Ceea ce
relevă Pavel aici constituie o taină — adică
un adevăr necunoscut până acum, un adevăr
ce nu putea fi cunoscut de intelectul omului,
fără să fi primit ajutor din afară, dar care este
acum făcut cunoscut. Pavel îl prezintă, pen-
tru ca credincioşii dintre Neamuri să nu se
socotească singuri înţelepţi şi să nu dispreţu-
iască poporul Israel. Taina constă în urmă-
toarele:
O parte din Israel a căzut într-o orbire
(împietrire). Deci această orbire nu a afectat
întreaga naţiune Israel, ci doar segmentul
celor necredincioşi.
Orbirea aceasta este temporară şi va
rămâne în vigoare până va intra plinătatea
neamurilor. Plinătatea neamurilor se re-
feră la momentul în care ultimul membru al
bisericii va fi convertit, după care, Trupul lui
Cristos fiind complet, va fi răpit la cer, adică
mireasa va fi luată acasă. Trebuie făcut
distincţie între plinătatea neamurilor şi
vremurile Neamurilor (Luca 21:24). Plinăta-
tea neamurilor coincide cu Răpirea, pe
când „vremurile Neamurilor" se referă la
întreaga perioadă de dominaţie a Neamurilor
peste iudei, începând cu captivitatea babilo-
neană (2 Cron. 36:1-21) şi încheindu-se
odată cu revenirea lui Cristos pe pământ, ca
să domnească.
11:26 Deşi orbirea judiciară a Israelului
va fi îndepărtată cu ocazia Răpirii, asta nu
înseamnă că tot Israelul va fi salvat imediat.
Iudeii vor fi convertiţi pe tot parcursul Marii
Strâmtorări, dar întreaga rămăşiţă nu va fi
salvată decât atunci când va reveni Cristos
pe pământ, ca Rege al regilor şi Domn al
domnilor.
Când Pavel spune că tot Israelul va fi
mântuit, el înţelege prin asta tot Israelul
credincios. Segmentul necredincios al popo-
rului Israel va fi nimicit la a Doua Venire a
lui Cristos (Zah. 13:8,9). Numai cei care vor
zice: „Binecuvântat este Cel ce vine în Nu-
mele Domnului" vor fi cruţaţi şi lăsaţi să
intre în împărăţie.

548

Romani

La asta s-a referit Isaia când a vorbit
despre un Răscumpărător care vine din Sion
şi îndepărtează fărădelegea din Iacob (îs.
59.20). Observaţi că nu este vorba despre
venirea lui Cristos la Betleem, ci de venirea
Sa la Sion — adică a Doua Sa Venire.
11:27 Este vorba de aceeaşi perioadă de
timp la care se referă şi Isaia 27:9 şi Ieremia
31:33, 34, când Dumnezeu va lua păcatele
lor, pe temeiul Noului Legământ.
11:28 Prin urmare, am putea rezuma
statutul actual al Israelului spunând mai întâi
că în ce priveşte evanghelia, ei sunt vrăj-
maşi, spre binele vostru. Ei sunt vrăjmaşi
în sensul că au fost daţi la o parte, înstrăinaţi
de bunăvoinţa lui Dumnezeu, pentru ca
evanghelia să fie adusă la Neamuri.
Dar asta nu e decât o jumătate a tablou-
lui, în ce priveşte alegerea, ei sunt iubiţi
din cauza părinţilor lor — adică, Avraam,
Isaac şi Iacob.
11:29 Motivul pentru care sunt încă
iubiţi este faptul că darurile de har şi che-
marea lui Dumnezeu sunt fără schimbare,
adică nu pot fi anulate. Dumnezeu nu îşi
retrage darurile pe care le-a făcut. Odată ce
a făcut El o promisiune necondiţionată, nu
va reveni niciodată asupra ei. El i-a dat
Israelului privilegiile speciale enumerate la
9:4, 5. El 1-a chemat pe Israel să fie poporul
Său pe acest pământ (îs. 48:12), despărţit de
restul popoarelor, şi nimic nu va putea
schimba planul Lui.
11:30 Neamurile erau odinioară un popor
neascultător, neîmblânzit, dar când Israel L-a
respins pe Mesia şi evanghelia mântuirii,
Dumnezeu S-a întors spre Neamuri, aducân-
du-le îndurarea Sa.
11:31 O succesiune oarecum similară a
evenimentelor va avea loc în viitor. Neascul-
tarea Israelului va fi urmată de îndurare,
când israeliţii vor fi provocaţi la gelozie prin
îndurarea arătată Neamurilor. Unii susţin că
evreii vor fi câştigaţi prin faptul că Neamu-
rile îşi vor arăta îndurarea faţă de ei, dar noi
ştim că nu este aşa. Restabilirea Israelului va
fi efectuată prin a Doua Venire a Domnului
Isus(vezi 11:26,27).
11:32 Când citim acest verset, poate
suntem ispitiţi să credem că Dumnezeu ar fi
dat dovadă de un gest arbitrar, condam-
nându-i atât pe iudei, cât şi pe Neamuri la
necredinţă şi că nu mai este nimic de făcut.
Dar nu acesta este gândul ce se desprinde
din versetul de faţă. Necredinţa a fost rezul-
tatul propriilor acţiuni. Ceea ce spune verse-
tul este că, întrucât Dumnezeu a găsit atât

iudeii, cât şi Neamurile neascultătoare, i-a
întemniţat şi pe unii, şi pe alţii în acea stare,
pentru ca să nu poată ieşi din ea, decât în
condiţiile stabilite de Dumnezeu.
Neascultarea i-a asigurat lui Dumnezeu
prilejul de a Se îndura de toţi, şi de iudei, şi
de Neamuri. Nu se sugerează aici ideea unei
mântuiri universale. Dumnezeu Şi-a arătat
îndurarea faţă de Neamuri şi îşi va arăta
îndurarea şi faţă de iudei, dar asta nu în-
seamnă că absolut toţi vor fi mântuiţi. Avem
aici o îndurare care se distribuie de-a lungul
unor linii naţionale, după cum arată George
Williams:
După ce Dumnezeu a pus la încercare atât
poporul evreu, cât şi celelalte naţiuni (Neamuri-
le), şi a constatat că şi unii, şi alţii au căzut la
probă, El i-a închis în necredinţă, pentru ca, deşi
s-a văzut că nu au nici un merit şi au ratat toate
pretenţiile sau drepturile pe care le-ar fi putut
avea asupra bunovăinţei divine, prin bogăţiile
nepătrunse ale harului Său, El să se poată îndura
de ei toţi.44
11:33 Această doxologie de încheiere fa-
ce o recapitulare a întregului conţinut al epis-
tolei până în acest punct şi al minunatelor
adevăruri divine ce au fost derulate. Pavel a
expus planul minunat al mântuirii, prin care
un Dumnezeu drept poate să-i salveze pe
păcătoşii nelegiuiţi, fără ca prin aceasta să-Şi
ştirbească justiţia Sa. El a arătat că lucrarea
lui Cristos I-a adus lui Dumnezeu mai multă
slavă iar oamenilor mai multe binecuvântări
decât a pierdut Adam prin păcatul său. El a
explicat apoi că harul produce o viaţă de
sfinţenie, lucru pe care nu l-ar putea realiza
niciodată legea. Apoi el a urmărit în retros-
pectivă planul neîntrerupt al lui Dumnezeu,
de la cunoştinţa Sa mai dinainte până la
glorificarea finală. El a expus doctrina alege-
rii suverane şi doctrina intrinsec legată de
aceasta a responsabilităţii omului. Apoi a
urmărit justiţia şi armonia modului lui Dum-
nezeu de a trata cu Israelul şi cu naţiunile,
potrivit unor dispensaţii. Şi astfel, după toate
acestea, nimic nu poate fi mai natural decât
ca apostolul să izbucnească în strigăte de
laudă şi închinare la adresa lui Dumnezeu.
O, adâncul bogăţiilor înţelepciunii şi
cunoştinţei lui Dumnezeu!
Bogăţiile lui Dumnezeu! El este bogat în
îndurare, iubire, har, credincioşie, putere şi
bunătate.
înţelepciunea lui Dumnezeu! înţelepciu-
nea lui Dumnezeu este infinită, de nepătruns,

Romani

549

incomparabilă şi invincibilă.
Cunoştinţa lui Dumnezeu! „Dumnezeu
este atotştiitor," scrie Arthur W. Pink. „El
cunoaşte totul. Totul este posibil, totul este
actual la El. Toate evenimentele, toate crea-
turile, din trecut, din prezent şi din viitor."45
Hotărârile Sale sunt de nepătruns: adică
sunt prea profunde pentru a putea fi înţelese
de mintea omului muritor. Căile Sale în care
a aranjat creaţia, istoria, răscumpărarea şi
provindenţa depăşesc puterea noastră de
înţelegere.
11:34 Nici o fiinţă creată nu poate cu-
noaşte gândul [mintea] Domnului, decât în
măsura în care binevoieşte Dumnezeu să
dezvăluie acest gând. Dar chiar şi atunci noi
vedem ca într-o oglindă aburită (1 Cor.
13:12). Nimeni nu posedă calificarea de a-I
da sfaturi lui Dumnezeu. El nu are nevoie de
sfatul nostru, care, oricum, nu I-ar fi de nici
un folos (vezi îs. 40:13).
11:35 Nimeni nu a putut vreodată să-L
facă pe Dumnezeu dator lui (vezi Iov 41:11).
Ce dar din partea noastră ar putea să-L pună
vreodată pe Cel Etern în postura în care să
trebuiască să ne plătească?
11:36 Cel Atotputernic este suficient Sie
însuşi. El este sursa oricărui lucru bun, El
este Agentul activ ce susţine şi controlează
universul, El fiind Scopul pentru care a fost
creat orice lucru — totul a fost conceput
pentru a-I aduce Lui slavă.
Aşa să fie! A Lui să fie slava în veci!
Amin.
III. ÎNDATORIRI: EVANGHELIA
TRĂITĂ (cap. 12-16)
Restul capitolelor din Romani constituie
răspunsul la întrebarea: Care este răspunsul
pe care ar trebui să-l dea cei ce au fost în-
dreptăţiţi prin har în viaţa lor de zi cu zi?
Pavel se ocupă în aceste capitole de îndatori-
rile noastre faţă de alţi credincioşi, faţă de
comunitatea în care trăim, faţă de duşmanii
noştri, faţă de stăpânire şi faţă de fraţii noştri
mai slabi.
A. în consacrarea personală a fiecărui
credincios (12:1,2)
12:1 O examinare atentă şi devotată a
îndurărilor lui Dumnezeu, aşa cum au fost
prezentate acestea în primele 11 capitole ale
epistolei, nu poate să ne conducă decât la o
singură concluzie, anume că trebuie să ne
aducem trupurile ca o jertfă vie, sfântă,
plăcută [acceptabilă] Iui Dumnezeu. Prin
trupurile noastre se înţelege „toate mădula-

rele noastre" şi, prin extensie, întreaga noas-
tră viaţă.
O predare totală din partea noastră va
constitui o slujbă rezonabilă, pentru urmă-
torul motiv: dacă Fiul lui Dumnezeu a murit
pentru mine, atunci cel puţin atâta pot face şi
eu să trăiesc pentru El. „Dacă Isus Cristos
este Dumnezeu şi dacă a murit pentru mine,"
spunea marele atlet britanic C. T. Studd, „a-
tunci nici o jertfa din partea mea nu poate fi
prea mare pentru El. Idee exprimată foarte
poetic şi de Isaac Watts, în binecunoscutul
imn: „Love so amazing, so divine, demands
my heart, my life, my all." („în faţa unei iu-
biri atât de măreţe şi divine, trebuie să răs-
pund cu toată inima, cu toată viaţa şi cu tot
ce am şi sunt.")
Slujba [serviciul, slujirea] rezonabilă
mai poate fi tradusă şi prin „închinare spiri-
tuală". Având dubla calitate, de credincioşi
şi de preoţi, noi nu ne prezentăm în faţa lui
Dumnezeu cu trupurile neînsufleţite ale unor
animale jertfite, ci cu jertfa spirituală a
vieţilor noastre predate. De asemenea, îi
oferim slujirea noastră (Rom. 15:16), lauda
noastră (Ev. 13:15) şi bunuririle noastre (Ev.
13:16).
12:2 în al doilea rând, Pavel ne îndeam-
nă să nu ne conformăm lumii acesteia sau,
cum parafrazează Phillips versetul acesta:
„Nu lăsaţi ca lumea să vă toarne în matriţa
ei." Când intrăm în împărăţia lui Dumnezeu,
trebuie să renunţăm la modul de a gândi şi
de a trăi al lumii.
Lumea (sau veacul, cum se spune în
textul original) înseamnă aici societatea sau
sistemul pe care 1-a clădit omul pentru a
dobândi fericirea, fără Dumnezeu. Este o
împărăţie marcată de antagonism faţă de
Dumnezeu. Dumnezeul şi prinţul acestei
lumi este Satan (2 Cor. 4:4; loan 12:31;
14:30; 16:11). Toţi oamenii neconvertiţi sunt
supuşii lui. El caută să atragă şi să-i reţină pe
oameni prin pofta ochilor, pofta cărnii şi
mândria vieţii (1 loan 2:16). Lumea îşi are
sistemul politic propriu, arta, muzica, religia
sa, sfera proprie de divertisment, tiparele sale
de gândire şi stilurile proprii de viaţă, cău-
tând să-i determine pe toţi oamenii să se
conformeze culturii, tradiţiei şi datinilor ei.
Lumea îi urăşte pe neconformişti — de
pildă, pe Cristos şi pe cei ce păşesc pe urme-
le Lui.
Cristos a murit pentru a ne izbăvi de
lumea aceasta. Lumea este răstignită faţă de
noi iar noi suntem răstigniţi faţă de lume. Ar
fi un gest de totală lipsă de loialitate faţă de

550

Romani

Domnul, ca ucenicii Lui, credincioşii, să
iubească lumea. Oricine iubeşte lumea este
vrăjmaş al lui Dumnezeu.
Credincioşii nu sunt din lumea aceasta,
după cum nici Cristos nu este din lumea
aceasta. Dar ei sunt trimişi în lume pentru a
depune mărturie cu privire la faptul că fapte-
le ei sunt rele şi că mântuirea este la îndemâ-
na tuturor celor care îşi pun încrederea în
Domnul Isus Cristos. Nu numai că trebuie să
fim despărţiţi de lume, ci trebuie să fim şi
transformaţi prin reînnoirea minţii noas-
tre, adică să gândim ca Dumnezeu, potrivit
cu revelaţia oferită de Biblie în această
privinţă. Atunci vom trăi experienţa călăuzi-
rii directe din partea lui Dumnezeu în viaţa
noastră. Şi vom constata că, în loc să fie
neprielnică sau dificilă, voia Lui este bună,
acceptabilă şi desăvârşită.
Iată dar cheile cunoaşterii voii lui Dum-
nezeu: Prima: un trup predat; a doua: o viaţă
despărţită de lume; şi a treia: o minte trans-
formată.
B. în slujirea prin darurile spirituale
(12:3-8)
12:3 Pavel vorbeşte aici prin harul care
i-a fost dat, ca apostol al Domnului Isus. El
se va ocupa de diversele moduri de a gândi
— bune şi rele.
Mai întâi, el spune că nicăieri în evan-
ghelie nu găsim vreun motiv care încurajeze
complexul de superioritate. El ne îndeamnă
să dăm dovadă de smerenie în exercitarea
darurilor noastre. Niciodată nu trebuie să
avem despre noi înşine un sentiment exage-
rat cu privire la importanţa noastră. Tot aşa,
nu trebuie să-i invidiem pe alţii. Mai degra-
bă, trebuie să ne dăm seama că fiecare per-
soană este unică în felul ei şi că avem, cu
toţii, de îndeplinit o lucrare importantă pen-
tru Domnul nostru. Prin urmare, trebuie să
ne mulţumim cu locul pe care ni 1-a reparti-
zat Dumnezeu în cadrul Trupului lui Cristos,
străduindu-ne să ne exercităm darurile cu
toată tăria pe care ne-o pune la dispoziţie
Dumnezeu.
12:4 Trupul omenesc are multe mădula-
re, dar fiecare îndeplineşte un rol unic. Sănă-
tatea şi bunăstarea trupului depind de func-
ţionarea adecvată a fiecărui mădular.
12:5 Tot aşa este şi în trupul lui Cris-
tos. Există unitate (un singur trup), diversi-
tate (mulţi) şi interdependenţă (mădulare
unii altora). Orice dar pe care-1 posedăm nu
este destinat folosirii egoiste în folosul nos-
tru personal sau etalării, ci spre binele tru-

pului. Nici un dar nu este suficient sie însuşi
şi nici unul nu este inutil. Când vom gândi
astfel, vom gândi cumpătat (12:3).
12:6 Pavel dă acum o serie de îndrumări
pentru folosirea anumitor daruri. Lista nu
cuprinde toate darurile. Este mai degrabă,
ilustrativă, decât exhaustivă.
Darurile noastre diferă după harul care
ne-a fost dat. Cu alte cuvinte, Dumnezeu, în
harul Lui, dă daruri diferite unor persoane
diferite. Şi Dumnezeu dă tăria necesară sau
capacitatea de a folosi toate darurile ce ni
s-au încredinţat. Astfel, avem răspunderea de
a folosi aceste capacităţi încredinţate nouă de
Dumnezeu ca nişte administratori înţelepţi.
Cei care au darul prorociei trebuie să
prorocească după măsura credinţei lor.
Un proroc este un purtător de cuvânt al lui
Dumnezeu, declarând cuvântul Domnului. în
mesajul lui poate exista şi prezicerea, dar
acesta nu e un element necesar prorociei. în
biserica primară, scrie Hodge, profeţii erau
„oameni care vorbeau sub înrâurirea imedia-
tă a Duhului lui Dumnezeu, transmiţând
comunicaţii divine, referitoare la adevăruri
doctrinare, după cum era cazul."47 Lucrarea
[slujba] lor ni s-a transmis sub forma Noului
Testament. Astăzi nu se mai poate adăuga
nici un supliment profetic inspirat la corpul
de doctrină creştină [cuprins în paginile
Noului Testament], întrucât credinţa a fost
dată sfinţilor o dată pentru totdeauna (vezi
Iuda 3). Prin urmare, sensul unui proroc
(profet) din vremea noastră ar fi acela al
unuia care face cunoscută gândirea (mintea)
lui Dumnezeu, aşa cum a fost relevală aceas-
ta în Biblie. Iată ce spune Strong în legătură
cu aceasta:
Toate prorociile autentice din perioada modernă
nu sunt altceva decât republicări ale mesajului
lui Cristos—vestirea şi expoziţiunea adevărului
deja revelat în Scriptură.48
Aceia dintre noi care au darul prorociei
trebuie să prorocească după măsura cre-
dinţei noastre. Sensul acestor cuvinte ar
putea fi: „în funcţie de regula sau norma de
credinţă" — adică potrivit cu doctrinele
credinţei creştine, aşa cum ne sunt descope-
rite acestea în Scripturi. Sau ar mai putea
însemna: „proporţional cu credinţa noastră"
— adică după măsura credinţei pe care ne-o
dăruieşte Dumnezeu. Majoritatea versiunilor
adaugă aici cuvântul „noastre", dar el nu
apare în textul original.49
12:7 Termenul slujbă („ministry" în

Romani

551

engleză, tradus prin „slujbă", dar şi prin „lu-
crare" sau „misiune", n.tr.) este un cuvânt
umbrelă, cu mare aplicabilitate, însemnând,
în sens general, lucrarea de slujire pentru
Domnul. El nu înseamnă funcţia, postul sau
îndatoririle unui cleric, cum este înţeles, de
cele mai multe ori, acest termen în zilele
noastre. Persoana care are darul slujbei are
inimă de slujitor, căutând şi folosind orice
prilej pe care îl are de a fi de folos, de a
sluji.
Un învăţător este o persoană care poate
explica cuvântul lui Dumnezeu, aplicându-1
la inimile ascultătorilor săi. Indiferent ce dar
ni s-a dat, trebuie să-1 folosim din toată
inima.
12:8 îndemnarea este darul stârnirii
sfinţilor pentru ca aceştia să se lase de orice
formă de rău, avântându-se, în schimb, cu
toate energiile spre noi biruinţe pentru Cris-
tos, pe planul sfinţeniei şi al slujirii.
Dărnicia este înzestrarea divină prin care
cineva primeşte înclinaţia şi puterea transpu-
nerii în practică, de a sesiza nevoile altora şi
de a-şi aduce contribuţia la acoperirea acelor
nevoi. El trebuie să-şi exercite darul dărni-
ciei cu inimă largă.
Darul conducerii este, aproape sigur,
legat de lucrarea presbiterilor (bătrânilor) şi,
probabil, a diaconilor din biserica locală.
Presbiterul este un fel de păstor adjunct, care
stă în faţa turmei, conducând-o cu grijă.
Darul îndurării este capacitatea suprana-
turală sau talentul supranatural de a veni în
ajutorul celor aflaţi la strâmtoare. Cei care
posedă acest dar trebuie să-1 exercite bucu-
ros. Desigur, toţi trebuie să dăm dovadă de
îndurare, făcând acest lucru cu bucurie!
Iată ce a spus, în această privinţă, o soră
creştină: „Când mama a înaintat în vârstă,
având nevoie de cineva s-o îngrijească, îm-
preună cu soţul, am invitat-o să stea la noi.
Am făcut tot ce puteam să se simtă bine.
I-am gătit de mâncare, i-am spălat rufele, am
scos-o în diverse plimbări cu maşina şi
m-am ocupat în general de toate nevoile ei.
Dar, deşi în exterior făceam toate aceste
lucruri conştiincios şi oarecum mecanic, nu
eram fericită în lăuntrul meu. în subconştien-
tul meu, eram plină de resentimente pentru
perturbaţiile pe care le prezenta în cadrul
programului nostru prezenţa ei printre noi.
Uneori mama îmi spunea: «Observ că de la
un timp ai încetat să zâmbeşti. De ce nu mai
zâmbeşti?» Cu alte cuvinte, dădusem dovadă
de îndurare, dar o făceam fără bucurie."

C. în raporturile cu societatea (12:9-21)
12:9 Pavel enumera aici câteva caracte-
ristici pe care fiecare credincios trebuie să le
cultive în relaţiile cu alţi credincioşi şi cu cei
neconvertiţi.
Dragostea trebuie să fie fără făţărnicie.
Cu alte cuvinte, nu trebuie să fie o mască, ci
o dragoste reală, sinceră şi neprefăcută.
Trebuie să ne ferim de toate formele de
rău şi să ne lipim de tot ce este bun. în acest
cadru termenul rău înseamnă, probabil, toate
atitudinile şi actele opuse iubirii, orice formă
de maliţiozitate şi ură. în contrast cu aceasta,
binele înseamnă orice manifestare a dragos-
tei supranaturale.
12:10 în relaţiile noastre cu cei ce sunt
din casa credinţei, trebuie să demonstrăm
dragostea noastră printr-o afecţiune tandră,
nu prin indiferenţă rece sau acceptare forma-
lă.
Ar trebui să preferăm să-i vedem pe alţii
onoraţi, decât pe noi înşine. Odată, un sluji-
tor preaiubit al lui Cristos se afla într-o
antecameră, împreună cu mai multe oficiali-
tăţi de rang înalt, aşteptând să înceapă o
şedinţă. Câteva din aceste personalităţi au
ocupat deja loc la tribună, înaintea sa. Când
a apărut în pragul uşii, sala a izbucnit în
aplauze puternice în onoarea lui. Imediat el
s-a dat înapoi, pentru a nu beneficia de
onoarea pe care credea, sincer, că nu i se
datora lui, ci celorlalte persoane.
12:11 Iată cum sună acest verset în
traducerea foarte plastică a lui Moffatt: „Nu
lăsaţi să vi se fleşcăiască nicicând râvna, ci
păstraţi-vă strălucirea spirituală. Slujiţi-L pe
Domnul!" Ne aducem aminte în acest punct
de cuvintele din Ieremia 48:10: „Blestemul
să fie peste cel delăsător faţă de lucrarea
Domnului!" (NEB).
Omul nu trebuie să se joace, căci viaţa
E scurtă şi păcatul e aproape de noi.
Vârsta noastră ţine cât căderea unei frunze,
Cât îi trebuie lacrimii să cadă.
De aceea, nu avem ceasuri de irosit,
Nici timp de pierdut,
într-o lume ca cea în care trăim,
Nu ne putem permite să nu fim serioşi.
— Horatius Bonar
12:12 Indiferent care ar fi împrejurările
în care ne-am găsi, noi ne putem bucura şi
trebuie să ne bucurăm în nădejdea noastră,
adică venirea Mântuitorului nostru, răscum-
părarea trupurilor noastre şi slava eternă de
care vom avea parte. Suntem îndemnaţi să

552

Romani

fim răbdători în suferinţă—adică să răbdăm
cu bărbăţie când trecem prin încercări. O
atare atitudine de răbdare este elementul
cheie care poate transforma strâmtorarea
respectivă în glorie. Apoi trebuie să stăruim
în rugăciune, căci prin rugăciune se înfăptu-
ieşte lucrarea şi se câştigă biruinţele. Rugă-
ciunea aduce putere în viaţa noastră şi pace
în inimile noastre. Când ne rugăm în Numele
Domnului Isus, ne apropiem de omnipotenţă
în gradul cel mai mare în care poate face o
fiinţă omenească acest lucru. Prin urmare, ne
facem un mare deserviciu atunci când negli-
jăm să ne rugăm.
12:13 Sfinţii care sunt în nevoie se
găsesc pretutindeni — cei rămaşi fără lucru,
cei care au fost împovăraţi de note de plată
pentru servicii medicale, misionarii şi predi-
catorii uitaţi, care-şi desăşoară activitatea în
locuri îndepărtate, precum şi persoane în
vârstă, ale căror venituri sunt foarte limitate.
Adevărata viaţă a Trupului înseamnă să
împărtăşim cu cei ce trec prin nevoi.
„Nerefuzând niciodată să oferim o masă
sau un pat celor care au nevoie" (JBP).
Astăzi nu mai e la modă a fi „primitori de
oaspeţi", ospitalitatea fiind o artă pierdută.
De multe ori se invocă faptul că cineva
locuieşte într-un apartament sau o casă
neîncăpătoare ca scuză pentru a nu-i primi
pe creştinii aflaţi în trecere prin oraşul res-
pectiv, în realitate, poate că nu dorim să ne
deranjăm. Dar procedând astfel, uităm că
atunci când îi omenim pe copiii lui Dumne-
zeu, asta echivalează cu a-L omeni pe însuşi
Domnul Isus. Locuinţele noastre ar trebui să
fie ca acel cămin din Betania, unde Domnul
Isus se simţea atât de bine.
12:14 Suntem chemaţi să ne arătăm
dragostea şi amabilitatea faţă de cei de ne
persecută, mai degrabă decât să le răsplătim
rău cu râu. Este nevoie să ai în tine acea
viaţă divină, ca să poţi răspunde cu dragoste
la un act de impoliteţe sau de răutate pe care
1-a săvârşit cineva faţă de tine. Reacţia fi-
rească a celor mai mulţi este să răspundă cu
o înjurătură sau să se răzbune, când li se face
rău.
12:15 Empatia este capacitatea de a
împărtăşi, prin asociaţie, sentimentele şi
emoţiile altora. Tendinţa noastră este de a fi
geloşi pe cei ce se bucură şi de a rămâne
nepăsători, trecând pe alături, când cineva e
cuprins de întristare. Dar voia lui Dumnezeu
este ca noi să luăm parte la bucuriile şi
întristările celor din jurul nostru.
12:16 A avea aceleaşi simţăminte (ace-

leaşi gânduri, aceeaşi minte) unul faţă de
altul nu înseamnă că trebuie neapărat să
avem aceleaşi opinii în chestiuni neesenţiale.
Nu uniformitatea minţii este avută aici în
vedere, cât armonia relaţiilor.
Trebuie să evităm orice urmă de snobism
şi trebuie să ne purtăm cu aceeaşi deschidere
faţă de cei smeriţi şi aflaţi pe o treaptă infe-
rioară, cât faţă de cei bogaţi sau sus-puşi.
Când un creştin ilustru a sosit la gară, a fost
întâmpinat de liderii bisericii unde urma să
vorbească. Limuzina a tras apoi la scară, el
a urcat şi a fost transportat la un hotel luxos.
„Cine are obiceiul să găzduiască predicatorii
aflaţi în vizită?" a întrebat oaspetele. I s-a
spus că un cuplu în etate, ce locuia într-o
căsuţă din apropiere, are acest obicei. „Acolo
doresc să stau", a precizat oaspetele.
Din nou, apostolul îl avertizează pe
credincios să nu fie înţelept în propria sa
opinie. Realizarea că nu avem nimic care să
fie al nostru, pe care să nu-1 fi primit, ar
trebui să ne împiedice de a ne umfla în pene.
12:17 în lume este la modă să răsplăteşti
răul cu rău. Oamenii au obiceiul să se răzbu-
ne, plătind „dinte pentru dinte", având grijă
să-i întoarcă cuiva exact ceea ce merita fapta
lui. Dar această dorinţă de răzbunare nu
trebuie să aibă nici un loc în viaţa celor
răscumpăraţi. Mai degrabă, ei trebuie să se
poarte onorabil, chiar când sunt batjocoriţi şi
persecutaţi—într-un cuvânt, în toate împre-
jurările vieţii., A urmări înseamnă a avea
grijă, a ne purta atent în toate situaţiile.
12:18 Creştinii nu trebuie să fie provoca-
tori sau certăreţi, fără rost. Neprihănirea
(dreptatea) lui Dumnezeu nu se realizează
printr-o atitudine de beligerantă sau de mâ-
nie. Mai degrabă, trebuie să iubim pacea, să
facem pace şi fim în pace. Când am ofensat
pe cineva, sau când cineva ne-a ofensat pe
noi, trebuie să ne dăm toate străduinţele să
rezolvăm problema ivită.
12:19 Trebuie să ne împotrivim tendinţei
de a ne răzbuna pentru relele care ni s-au
făcut. Sintagma: lăsaţi loc mâniei înseamnă
că trebuie să-L lăsăm pe Dumnezeu să Se
ocupe de această problemă, noi rămânând
într-un duh de pasivitate şi neîmpotrivire.
Restul versetului demonstrează că acesta este
sensul sintagmei: să nu intervenim, ci să
lăsăm mânia lui Dumnezeu să se ocupe de
această situaţie. Răzbunarea este prerogativa
lui Dumnezeu. Noi nu trebuie să intervenim
în ceea ce ţine de autoritatea Sa. El va răs-
plăti, la vremea cuvenită şi în maniera cuve-
nită, după cum se exprimă şi Lenski:

Romani

553

Dumnezeu a rezolvat întreaga problemă, cu mult
timp în urmă, făcând dreptate în cazul răufăcăto-
rilor. Nici unul din ei nu va rămâne nepedepsit,
în cazul fiecăruia se va face dreptate perfectă.
Dacă vreunul din noi am interveni, asta ar
constitui un gest de mare impertinenţă.50
12:20 Creştinismul merge dincolo de
neîmpotrivire, adoptând o atitudine de bună-
voinţă. El nu-şi distruge duşmanii prin vio-
lenţă, ci-i converteşte prin dragoste. îi hră-
neşte pe duşmani când sunt flămânzi, adu-
nând astfel cărbuni aprinşi pe capul lor. Dacă
acest tratament al cărbunilor aprinşi pare dur,
asta se datoreşte faptului că expresia idioma-
tică nu a fost înţeleasă corect, prin traducere.
A îngrămădi cărbuni aprinşi pe capul cuiva
înseamnă a-1 face să-i fie ruşine de ostilitatea
sa, suprinzându-1 cu o bunătate ieşită din
comun.
12:21 Darby explică prima parte a verse-
tului astfel: „Dacă enervarea mea te-a făcut
să te enervezi, înseamnă că ai fost biruit de
rău."51
Marele om de ştiinţă negru George
Washington Carver spunea odată: „Nu voi
permite nici unui om să-mi ruineze viaţa,
lăsându-1 să mă determine să-1 urăsc."52
Credincios fiind, el nu s-a lăsat biruit de rău.
Ci biruieşte răul prin bine. Este o
trăsătură definitorie a învăţăturii creştine că
ea nu se opreşte la interdicţia negativă, ci
trece la îndemnul pozitiv. Răul poate fi
biruit prin bine. Este o armă la care ar trebui
să recurgem mai des.
Stanton îl ura de moarte pe Lincoln.
Odată a spus că nu are rost să meargă în
Africa pentru a găsi o gorilă, când aceasta
era la îndemâna tututor, în Springfield, statul
Illinois. Lincoln nu s-a lăsat abătut de aceste
afirmaţii vitriolice. Mai târziu, Lincoln 1-a
numit pe Stanton ministru de război, consi-
derând că era cel mai calificat să ocupe acest
post. După ce Abraham Lincoln a fost asasi-
nat, Stanton 1-a numit cel mai mare conducă-
tor de oameni, demonstrând astfel că iubirea
a biruit!53
D. în raporturile cu stăpânirea (13:1-7)
13:1 Cei care au fost îndreptăţiţi prin
credinţă sunt obligaţi să se supună autorităţi-
lor pământeşti, care guvernează. De fapt toţi
au obligaţia de a fi supuşi acestor autorităţi,
dar apostolul se ocupă aici de credincioşi.
Dumnezeu a creat instituţia guvernării uma-
ne, după Potop, când a decretat: „Oricine
varsă sângele omului sângele lui să fie vărsat

de om" (Gen. 9:6). Decretul acesta acordă
autoritate oamenilor să judece cauzele penale
şi să-i pedepsească pe infractori.
în orice societate organizată trebuie să
existe autoritate şi supunere în faţa acelei
autorităţi. Altminteri, am avea o stare de
anarhie. Orice guvern este mai bun decât
absenţa totală a unui guvern. Prin urmare,
Dumnezeu a instituit guvernul omenesc şi
nici un guvern nu există fără voia Lui. Asta
nu înseamnă că El îi aprobă pe toţi conducă-
torii, căci El niciodată nu va încuviinţa
corupţia, brutalitatea şi tirania! Dar realitatea
rămâne că autorităţile care există sunt
rânduite de Dumnezeu.
Credincioşii pot trăi o viaţă de biruinţă în
cadrul unei democraţii, al unei monarhii
constituţionale sau chiar într-un regim totali-
tar. Nici un guvern omenesc nu e mai bun
decât oamenii care-1 alcătuiesc. De aceea,
nici un guvern nu este perfect. Singurul
guvern ideal este o moharnie binefăcătoare,
al cărei rege este Domnul Isus Cristos. E
bine să ne aducem aminte că Pavel a redactat
acest text privitor la necesitatea de a ne
supune în faţa stăpânirii umane în timpul
domniei împăratului Nero, de o cruzime şi
răutate notorie. Pentru creştini aceasta a fost
o perioadă întunecată, căci Nero i-a învinuit
că ar fi provocat incendiul ce a distrus jumă-
tate din Roma (incendiu pe care el însuşi 1-a
ordonat!). El a dat ordin să se toarne bitumen
peste unii creştini, care au fost apoi aprinşi,
constituind torţe vii, la a căror lumină s-au
comis orgiile sale. Alţii au fost cusuţi în piei
de animale sălbatice, fiind lăsaţi apoi în voia
unor câini fioroşi, care i-au sfâşiat.
13:2 Şi totuşi, adevărul rămâne în picioa-
re, că oricine nu ascultă de stăpânirea ome-
nească sau se răzvrăteşte acestei guvernări
lăsate de Dumnezeu pe pământ în fapt nu
ascultă de Dumnezeu şi împotriva Lui se
răzvrăteşte. Oricine se împotriveşte autorită-
ţii legale îşi merită pedeapsa.
Desigur, există şi o excepţie de la această
regulă. Creştinul nu este obligat să se supună
guvernului care îi va ordona să păcătuiască
sau să-şi compromită loialitatea sa faţă de
Isus Cristos (Fapte 5:29). Nici un guvern nu
are dreptul de a-şi exercita controlul asupra
conştiinţei cuiva. Aşadar, există perioade
când credinciosul, prin simplul fapt că ascul-
tă de Dumnezeu, îşi va atrage mânia omului,
în asemenea cazuri, el trebuie să fie pregătit
să plătească preţul ascultării sale de Dumne-
zeu, acceptând penalizarea omului, fără
murmur. Dar sub nici o formă el nu are voie

554

Romani

să se răzvrătească împotriva guvernului sau
să se alăture celor ce vor să-1 răstoarne.
13:3 De regulă, cei ce se poartă corect nu
au motive să se teamă de autorităţi. Numai
cei ce calcă legea au temeiuri să se teamă că
vor fi pedepsiţi. Prin urmare, dacă vrea
cineva să se bucure de viaţă, fiind lipsit de
citaţii din partea organelor de circulaţie, de
amenzi, de procese şi de închisoare, nu are
altceva de făcut decât să se poarte ca un
cetăţean onest, ce respectă legile. în acest
caz, el va dobândi aprobarea autorităţilor, şi
nu blamul lor.
13:4 Dregătorul sau conducătorul— în
persoana preşedintelui, a guvernatorului,
primarului sau judecătorului — este un
slujitor al lui Dumnezeu, fiind reprezentan-
tul Domnului pe pământ. Poate că nu-L
cunoaşte pe Dumnezeu personal, dar oficial
el este totuşi omul Său. Astfel David 1-a
numit de nenumărate ori pe mârşavul rege
Saul drept unsul Domnului (vezi 1 Sam.
24:6, 10; 26:9, 11,16, 23). în pofida repeta-
telor încercări din partea lui Saul de a-i lua
lui David viaţa, acesta nu a permis oameni-
lor săi să-i facă vreun rău regelui. De ce?
Pentru că Saul era regele, unsul Domnului,
numit, desemnat, rânduit de El.
Ca slujitori ai lui Dumnezeu, stăpânitorii
(dregătorii, conducătorii) au datoria de a
promova binele poporului, asigurând securi-
tatea acestora, liniştea şi bunăstarea generală.
Dacă cineva se încăpăţânează să calce legea,
e normal să se aştepte că va da socoteală
pentru acest act, întrucât guvernul are autori-
tatea de a-1 aduce la judecată şi a-1 pedepsi,
în sintagma nu degeaba poartă sabia găsim
o puternică declaraţie prin care Dumnezeu
ne anunţă că a investit o putere şi o autoritate
în toate formele de guvernare umană. Sabia
nu e doar un simbol inofensiv al puterii, căci
dacă s-ar fi dorit să se transmită această
ideea, s-ar fi recurs la termenul „sceptru". Ci
sabia pare să reprezinte cel mai adecvat
ideea de putere supremă a dregătorului, de a
aplica pedeapsa capitală. Prin urmare, nu se
poate afirma că pedeapsa capitală era desti-
nată doar perioadei Vechiului Testament, şi
că în Noul Testament ea nu şi-ar mai avea
valabilitatea. Dimpotrivă, în acest verset din
Noul Testament găsim o afirmare clară a
principiului potrivit căruia guvernul are
autoritatea de a lua viaţa infractorului care
s-a făcut vinovat de o crimă ce merită aceas-
tă pedeapsă. Vin însă unii cu contra-argu-
mentul luat din Exod, 20:13, unde, în ediţia
King James Version, se spune „Thou shalt

not kill." („Să nu ucizi!") Dar porunca aceea
se referă la interdicţia comiterii actelor de
omucidere, de asasinat, şi nu la pedeapsa
capitală. Prin urmare, pedeapsa capitală nu
constituie un act de ucidere. Termenul din
textul original ebraic tradus prin „a ucide"
(„kill" în ediţia KJV) are sensul concret de
„asasinare", „omucidere cu premeditare",
sens care apare în traducerea NKJV: „You
shall not murder."54 („Să nu ucizi, să nu
asasinezi!") In dreptul Vechiului Testament
se prevedea pedeapsa capitală pentru anumi-
te infracţiuni foarte grave.
Din nou apostolul ne aminteşte că dregă-
torul este slujitorul Iui Dumnezeu, dar de
data aceasta el adaugă cuvintele: un răzbu-
nător al mâniei asupra celui care face
răul. Cu alte cuvinte, pe lângă faptul că e
slujitorul pe care ni 1-a dăruit Dumnezeu
pentru bine, el îl slujeşte pe Dumnezeu şi
prin administrarea pedepselor pentru cei ce
încalcă legea.
13:5 Asta înseamnă că trebuie să fim
supuşi ascultători ai stăpânirii din două
motive: frica de pedeapsă şi dorinţa de a ne
păstra o conştiinţă curată.
13:6 Noi datorăm guvernului (adminis-
traţiei, stăpânirii, conducerii) nu doar ascul-
tarea noastră, ci şi sprijinul financiar, prin
achitarea impozitelor. Este în avantajul
nostru să trăim într-o societate în care se
respectă ordinea şi legalitatea, în care benefi-
ciem de protecţia poliţiei şi a pompierilor,
ceea ce necesită din partea noastră achitarea
fără murmur a cotei aparte ce ne revine din
sumele necesare pentru întreţinerea acestor
servicii esenţiale. Oficialităţile stăpânirii îşi
consacră timpul şi talentele lor în slujba
îndeplinirii voii lui Dumnezeu, pentru bunul
mers al unei societăţi stabile, însemnând că
trebuie să fie susţinute de noi.
13:7 Faptul că credincioşii sunt cetăţeni
ai cerului (Filip. 3:20) nu-i scuteşte de res-
ponsabilitatea faţă de stăpânirea umană. Ei
trebuie să-şi achite toate impozitele (biruri-
le) percepute pe venitul lor, pe proprietăţile
imobiliare şi pe cele mobiliare. Ei trebuie să
achite taxele vamale percepute asupra bunu-
rilor transportate dintr-o ţară în alta. Ei
trebuie să demonstreze frica de a nu-i supăra
pe cei ce sunt însărcinaţi cu punerea în
executare a legilor. Şi apoi ei trebuie să dea
dovadă de cinste pentru numele şi titlurile
oficiale ale tuturor funcţionarilor publici
(chiar dacă nu întotdeauna vor putea respecta
viaţa personală, particulară a acestor sluj-
başi).

Romani

555

în legătură cu aceasta, creştinul nu are
voie sub nici o formă să se alăture celor care
vorbesc de rău Preşedintele sau Primul
Ministru al ţării. Chiar când spiritele se
încing, în timpul unei campanii politice, ei
trebuie să se abţină de la atacuri verbale sau
cuvinte abuzive îndreptate împotriva şefului
statului, căci este scris: „Pe mai-marele
popoporului tău să nu-1 vorbeşti de rău!"
(Fapte 23:5).
E. în raport cu viitorul (13:8-14)
13:8 în esenţă, prima parte a acestui
verset înseamnă: „Achitaţi-vă la timp notele
de plată!" Versetul nu constituie o interdicţie
a oricărei forme de datorii, căci în societatea
în care trăim unele datorii sunt inevitabile.
Aşa, de pildă, cei mai mulţi dintre noi dato-
răm sume de plată pentru serviciile de tele-
fon, de gaz natural, de lumină, apă, etc. Iar
dacă ai o întreprindere proprie, este aproape
imposibil să supravieţuieşti fără să-ţi asumi
anumite datorii. Mai degrabă, versetul acesta
ne îndeamnă să nu rămânem în urmă cu
plata acestor datorii, să nu ne înglodăm în
datorii şi să nu avem conturi trecute de mult
de scadenţă.
Dar, pe lângă aceasta, mai există unele
principii care trebuie să ne călăuzească la
acest capitol. Nu trebuie să ne asumăm
datorii pentru lucruri neesenţiale. Nu trebuie
să intrăm în datorii atunci când ştim că nu
vom avea posibilitatea de a le achita. Trebuie
să evităm achiziţionarea de lucruri cu plata
în rate, căci acest timp de cumpărături va
atrage sume exorbitant de mari sub forma
dobânzii acumulate. Trebuie să evităm obţi-
nerea unui împrumut pentru cumpărarea
unui obiect a cărui valoare se va diminua, în
timp. în general, trebuie să practicăm princi-
pii de responsabilitate financiară, trăind
modest şi „atât cât se întinde pătura", atât cât
ne permite venitul nostru, neuitând că „cel ce
ia cu împrumut este robul celui ce-i dă cu
împrumut" (Prov. 22:7).
Datoria de care nu ne vom putea achita
niciodată integral este obligaţia de a iubi. Cu
o singură excepţie, în textul original al cărţii
Romani pentru dragoste se foloseşte întot-
deauna termenul agape, care înseamnă o
afecţiune profundă, lipsită de egoism şi
supraumană. Această dragoste, ce nu e din
această lume, nu este activată de vreo virtute
prezentă în persoana iubită, ci este total
nemeritată. Ea se deosebeşte de orice altă
dragoste prin faptul că e îndreptată nu numai

împotriva celor demni de a fi iubiţi, ci şi
împotriva duşmanilor cuiva.
Această dragoste se manifestă prin dărni-
cie, în general, şi prin dărcinie jertfitoare.
Astfel, atât de mult a iubit Dumnezeu lumea,
încât L-a dat pe singurul Său fiu născut.
Cristos a iubit biserica şi S-a dat pe Sine
pentru ea.
în principal este o chestiune ce ţine de
voinţă, mai degrabă decât de emoţii. Faptul
că ni se porunceşte să iubim arată că stă în
putinţa noastră de a-1 realiza. Dacă ar fi o
emoţie incontrolabilă, care ne-ar cuprinde în
anumite momente neaşteptate, n-am mai
putea fi făcuţi răspunzători de îndeplinirea
acestei îndatoriri. Asta nu neagă însă faptul
că şi emoţiile joacă un rol.
Unei persoane neconvertite îi este impo-
sibil să manifeste acest gen de iubire divină.
De fapt, chiar şi credinciosului îi este impo-
sibil să dea dovadă de această iubire prin
propriile sale puteri. Dragostea aceasta divi-
nă se poate manifesta doar prin puterea
Duhului Sfânt care locuieşte în credincios.
Dragostea şi-a găsit expresia perfectă pe
pământ în Persoana Domnului Isus Cristos.
Dragostea noastră pentru Dumnezeu se
manifestă prin ascultarea de poruncile Sale.
Omul care îşi iubeşte aproapele a împli-
nit legea sau, cel puţin, acea parte din lege
care ne învaţă că trebuie să ne iubim seme-
nii.
13:9 Apostolul evidenţiază acele po-
runci care interzic acte de „neiubire" comise
împotriva aproapelui. Ele sunt poruncile
împotriva adulterului, omorului, hoţiei,
sperjurului şi lăcomiei. Spre deosebire de
imoralitate, dragostea nu exploatează trupul
altei persoane; Spre deosebire de omor,
dragostea nu ia viaţa nimănui. Spre deose-
bire de hoţie, dragostea nu fură avutul altuia.
Spre deosebire de martorul mincinos, dra-
gostea nu calcă în picioare dreptatea cuiva.55
Spre deosebire de lăcomie, dragostea nici
măcar cu gândul nu pofteşte lucrurile altuia.
Şi dacă mai există orice altă poruncă,
este cuprinsă în porunca aceasta. Pavel ar
fi putut menţiona aici porunca: „Să cinsteşti
pe tatăl şi pe mama ta." Toate se rezumă la
acelaşi dicton: Să-1 iubeşti pe aproapele tău
ca pe tine însuţi! Să-1 tratezi cu aceeaşi
afecţiune, consideraţie şi bunătate cu care te
tratezi pe tine însuţi.
13:13 Dragostea nu caută să facă rău
nimănui, ci urmăreşte cu tot dinadinsul
bunăstarea şi onoarea tuturor. Prin urmare,
omul care se poartă cu dragoste împlineşte,

556

Romani

de fapt, cerinţele cuprinse în ce-a dea doua
tăblie a legii.
13:11 Restul capitolului ne îndeamnă să
trăim o viaţă de veghere spirituală şi de cură-
ţie morală. Timpul este scurt. Dispensaţia ha-
rului se apropie de sfârşit. Ceasul fiind atât
de înaintat, se cere să ne trezim din orice
letargie şi inactivitate. Mântuirea noastră
este mai aproape decât oricând. Mântuito-
rul va veni să ne ducă în casa Tatălui.
13:12 Veacul actual este ca noaptea
întunecată a păcatului, al cărei sfârşit se
apropie. Zorii zilei gloriei eterne vor răsări în
curând pentru credincioşi. Având în vedere
acest lucru, trebuie să lepădăm toate hainele
întinate ale spiritului lumesc, adică toate
asociaţiile cu ceea ce este rău, îmbrăcându-
ne, în schimb, cu armura luminii, adică cu
învelişul protector al unei vieţi sfinte. Com-
ponentele armurii sunt descrise în amănunt
la Efeseni 6:14-18, ele reprezentând aspecte-
le unui adevărat caracter creştin.
13:13 Observaţi că accentul se pune pe
trăiarea practică a vieţii de credinţă. întrucât
suntem copii ai zilei, trebuie să umblăm ca
fii ai luminii. Ce are un creştin de a face cu
petrecerile deşănţate, cu chefurile, cu beţiile,
cu orgiile sexuale, cu excesele sau chiar cu
certurile şi invidia? Absolut nimic!
13:14 Cea mai recomandabilă metodă
este ca, mai întâi de toate, să ne îmbrăcăm
cu Domnul Isus Cristos. Asta înseamnă că
trebuie să adoptăm un stil de viaţă sfântă, să
trăim cum a trăit El şi să-L acceptăm pe El
ca Pildă de trăire şi Călăuză.
în al doilea rând, trebuie să nu purtăm
de grijă cărnii, ca să nu-i trezim poftele.
Prin „carne" se înţelege aici firea veche,
coruptă, care mereu strigă să i se dea atenţie,
să fie cocoloşită, cu confort, cu lux, cu satis-
facerea unor plăceri sexuale ilicite, cu diver-
tismente ieftine, cu plăceri lumeşti, cu risipă,
cu materialism şi cu altele de felul acestora.
Noi îi purtăm de grijă cărnii arunci când
cumpărăm lucruri care sunt asociate cu
ispite, când ne înlesnim posibilitatea de a pă-
cătui, când acordăm prioritate laturii fizice,
în detrimentul celei spirituale. Mai degrabă,
„nu ar trebui să-i dăm nici o şansă cărnii sa-
şi facă voia" (traducere după versiunea JBP).
Chiar de textul acesta din Romani S-a
folosit Dumnezeu pentru a-1 converti pe
strălucitul, dar carnalul Augustin la Cristos şi
la curăţie. Când a ajuns cu lectura la versetul
14 [din capitolul 13], el s-a predat Domnu-
lui, fiind cunoscut în istorie după această
dată sub denumirea de: „Sfântul" Augustin.

F.  în raporturile cu alţi credincioşi
(14:1-15:13)
14:1 Romani 14:1-15:13 se ocupă cu
principii importante menite să-i călăuzească
pe copiii lui Dumnezeu în chestiuni de im-
portanţă secundară. Sunt însă chestiuni ce
provoacă adesea stări confîictuale între
credincioşi, care — aşa cum vom vedea —
ar putea fi evitate.
Un creştin slab este cel care manifestă
scrupule neîntemeiate cu privire la chestiuni
de importanţă minoră. în acest context, el era
adesea un iudeu convertit, care avea încă
scrupule cu privire la consumul de alimente
necorespunzătoare standardului de „cuşer"
sau cu privire la efectuarea unor munci
sâmbăta.
Primul principiu este următorul: un
creştin slab trebuie primit în părtăşia credin-
cioşilor dintr-o localitate, dar nu cu gândul
de a-1 angrena în dispute („întrebări îndoiel-
nice") cu privire la dependenţa lui excesivă
de anumite scrupule. Creştinii pot avea
părtăşie minunată, fără să fie total de acord
în privinţa unor chestiuni neesenţiale.
14:2 Credinciosul care umblă în deplina
beneficiere de libertatea creştină are credinţă,
pe baza învăţăturilor Noului Testament, că
toate alimentele sunt curate. Ele sunt sfinţite
prin cuvântul lui Dumnezeu şi prin rugăciu-
ne (1 Tim. 4:4, 5). Credinciosul cu un cuget
slab ar putea să aibă reţineri cu privire la
consumul cărnii de porc sau a altor tipuri de
carne. S-ar putea ca el să fie vegetarian.
14:3 Prin urmare, al doilea principiu ne
arată că trebuie să existe un grad reciproc de
îngăduinţă. Creştinul matur nu trebuie să-1
dispreţuiască pe fratele mai slab. Tot aşa,
fratele mai slab nu trebuie să-1 judece pe
cineva care mănâncă şuncă sau creveţi sau
raci şi nu trebuie să-1 considere păcătos.
Dumnezeu 1-a primit în familia Sa, ca
membru cu drepturi depline.
14:4 Al treilea principiu spune că fiecare
credincios este un slujitor al Domnului şi că
nu avem voie să adoptăm postura de judecă-
tor, ca şi când noi am fi stăpânul. Fiecare stă
în picioare, fiind aprobat sau nu, în faţa
Stăpânului său. Unii din noi avem tendinţa
de a privi cu răceală şi condescendenţă la un
alt credincios, fiind convinşi că îşi va face o
epavă din credinţa sa, din pricina concepţii-
lor la care vedem că aderă, dar o asemenea
atitudine este greşită. Dumnezeu este Cel
care îi susţine şi pe unii, şi pe alţii aflaţi de o
parte şi de alta a baricadei, ca să spunem aşa,
în privinţa unui punct controversat. Puterea

Romani

557

Lui de a-i susţine pe toţi credincioşii este
întru totul adecvată.
14:5 Unii creştini iudei considerau saba-
tul ca o zi pe care erau obligaţi s-o ţină,
simţindu-se mustraţi în cuget dacă efectuau
vreo muncă în această zi. Din acest punct de
vedere, ei socoteau o zi mai presus decât
alta.
Alţi credincioşi nu împărtăşeau însă acest
punct de vedere iudaic, neavând scrupule în
această privinţă. Ei socoteau toate zilele la
fel. Cu alte cuvinte, nu credeau că şase zile
din săptămână sunt seculare, iar a şaptea
sacră. Pentru ei, toate zilele erau sacre.
Dar cum stăm cu Ziua Domnului, adică
prima zi a săptămânii? Oare nu are ea un loc
special în viaţa credincioşilor? Observăm că
în Noul Testament aceasta a fost ziua în care
a înviat Domnul nostru (loan 20:19, 26).
Duhul Sfânt a fost dat în Ziua Cincizecimii,
care era prima zi a săptămânii; Ziua Cincize-
cimii venea la şapte duminici după sărbătoa-
rea primelor roade (Lev. 23:15, 16; Fapte
2:1), care simbolizează învierea lui Cristos
(1 Cor. 15:20, 23). Ucenicii s-au adunat să
frângă pâinea în prima zi a săptămânii (Fapte
20:7). Pavel i-a instruit pe Corinteni să facă
o colectă în prima zi a săptămânii. Aşadar,
vedem că Ziua Domnului iese în evidenţă, ca
zi specială, în Noul Testament. Dar în loc să
fie o zi a obligativităţii, cum era sabatul, ea
este o zi a privilegiului. Fiind eliberaţi de
îndatoririle noastre obişnuite de serviciu, noi
putem s-o punem deoparte, pentru a ne
închina în această zi şi a-L sluji pe Domnul
nostru în mod special.
Nicăieri în Noul Testament nu li se
spune creştinilor să ţină sabatul. Cu toate
acestea, recunoaştem principiul conform
căruia o zi din şapte este o zi de odihnă,
după şase zile de lucru.
Indiferent care ar fi părerea noastră în
această privinţă, principiul care trebuie să ne
călăuzească este următorul: Fiecare să fie pe
deplin convins în mintea lui. Trebuie să
precizăm însă că principiul enunţat adineaori
se aplică numai în chestiunile cu conţinut
moral neutru. Când este vorba despre doctri-
ne fundamentale ale credinţei creştine, nu
mai încape loc de târguiala, nu mai au ce
căuta opiniile individuale. Dar în acest do-
meniu în care lucrurile nu sunt nici corecte,
nici greşite în ele însele, există loc pentru o
varietate de opinii personale şi nu trebuie să
facem din acestea piatra de încercare a părtă-
şiei.
14:6 Cine ţine o zi din acest verset este

credinciosul evreu pe care încă îl mustră
conştiinţa dacă munceşte sâmbăta. Asta nu
înseamnă că el consideră ţinerea sabatului ca
mijlocul prin care obţine sau îşi păstrează
mântuirea. Mai degrabă, este o chestiune de
a face ceea ce-I este plăcut Domnului. Tot
aşa, cine nu ţine ziua, pentru Domnul n-o
ţine, onorându-L astfel pe Cristos — sub-
stanţa —mai degrabă decât umbra credinţei
(Col. 2:16, 17).
Altul are libertatea de a consuma alimen-
te ne-cuşer, plecându-şi capul şi mulţumin-
du-I lui Dumnezeu pentru ele. La fel proce-
dează şi credinciosul cu cugetul slab, care nu
consumă decât alimente cuşer. Ambii invocă
binecuvântarea lui Dumnezeu.
în ambele cazuri, Dumnezeu este
onorat şi I se aduce mulţumiri. Prin urmare,
de ce să facem din asta o pricină de discor-
die şi de ceartă?
14:7 Domnia lui Cristos pătrunde în toa-
te aspectele vieţii credinciosului. Noi nu
trăim pentru noi înşine, ci pentru Domnul.
Nu murim pentru noi înşine, ci pentru Dom-
nul. E drept că ceea ce spunem şi facem, îi
afectează pe alţii, dar nu acesta e gândul pe
care-1 are în vedere versetul de faţă. Pavel
subliniază aici că Domnul trebuie să fie ţelul
şi obiectivul suprem al vieţii copiilor Lui.
14:8 Unul din motivele pentru care
Cristos a murit şi a înviat şi a trăit din
nou a fost ca EI să poată fi Domnul nostru
iar noi să putem fi supuşii Săi de bună voie,
slujindu-L cu bucurie, din toată inima noas-
tră, cu recunoştinţă. Domnia Lui continuă
chiar şi în moarte, când trupul nostru zace în
mormânt, dar duhul şi sufletul nostru sunt în
prezenţa Sa.
14:10 întrucât aşa stau lucrurile, ar fi
nechibzuit din partea creştinului evreu, cu
prea multe scrupule, să-1 condamne pe fra-
tele care nu ţine calendarul ebraic şi nu se
limitează la consumul de alimente cuşer. Tot
aşa, este greşit din partea fratelui mai tare să
arate dispreţ pentru fratele mai slab. Reali-
tatea este că fiecare din noi va sta înaintea
scaunului de judecată al Iui Cristos,56 şi
evaluarea ce ni se va face cu acea ocazie va
fi singura care va conta.
Această judecată are de a face cu slujirea
unui credincios, nu cu păcatele sale (1 Cor.
3:11-15). Cu acel prilej se va trece în revistă
activitatea noastră şi se vor împărţi răsplăţile.
Nu trebuie să confundăm această judecată cu
Judecata Neamurilor (a naţiunilor) de la
Matei 25:31-46) sau cu Judecata de la Ma-
rele Tron Alb (Apo. 20:11-15). Acea jude-

558

Romani

cată va fi judecata finală, a morţilor răi.
14:11 Certitudinea înfăţişării noastre
înaintea a ceea ce în original este berna lui
Cristos este întărită cu citatul de la Isaia
45:23, unde Iehova însuşi face afirmaţia
apăsată că orice genunchi se va pleca înain-
tea Lui, recunoscându-I autoritatea supremă.
14:12 Aşadar este clar că fiecare dintre
noi va da socoteală cu privine la noi înşine,
nu la fraţii noştri, în faţa Iui Dumnezeu.
Adevărul e că ne judecăm unii pe alţii prea
mult, fără a avea autoritatea sau cunoştinţa
adecvată.
14:13 în loc să-i judecăm pe ceilalţi
creştini, în aceste chestiuni neutre pe plan
moral, ar trebui să ne hotărâm să nu facem
niciodată nici un lucru care să împiedice
progresul spiritual al unui frate. Nici una din
aceste chestiuni neesenţiale nu e atât de
importantă încât să ne permită să-1 facem pe
un frate să se poticnească şi să cadă.
14:14 Pavel ştia, ceea ce ştim şi noi, că
nici un aliment nu mai este necurat din
punct de vedere ceremonial, cum erau unele
pe vremea când iudeii trăiau sub lege. Hrana
pe care o consumăm este sfinţită prin cuvân-
tul lui Dumnezeu şi rugăciune (1 Tim. 4:5).
Este sfinţită prin cuvânt în sensul că Biblia o
individualizează concret ca fiind bună. Este
sfinţită prin rugăciune când îl rugăm pe
Dumnezeu s-o binecuvânteze, spre slava Lui
şi pentru întărirea trupurilor noastre, ca să-L
poată sluji pe El. Dar dacă un frate mai slab
crede că este greşit să mănânce, de exemplu,
carne de porc, atunci pentru el este greşit.
Consumând carnea de porc, el ar viola con-
ştiinţa pe care i-a dăruit-o Dumnezeu.
Când Pavel afirmă aici că nimic nu este
necurat în sine, trebuie să înţelegem că se
referă doar la chestiunile neutre pe plan
moral. Altminteri, există în lume suficiente
lucruri care sunt necurate, cum ar fi literatura
pornografică, glumele porcoase, filmele
proaste şi orice fel de imoralitate. Afirmaţia
lui Pavel trebuie înţeleasă în lumina contex-
tului în care este redată. Creştinii nu se
întinează pe plan ceremonial, dacă vor con-
suma alimente pe care Legea lui Moise le-a
calificat drept necurate.
14:15 Când mă aşez la masă cu un frate
slab, am eu oare dreptul să insist că e perfect
legitim pentru mine să comand creveţi sau
specialitatea casei la capitolul raci, chiar
dacă ştiu că el nu aprobă aceste alimente? în
aceste condiţii, dacă voi comanda aceste
mâncăruri, nu voi proceda cu dragoste,
întrucât dragostea se gândeşte la alţii, nu la

ea însăşi. Dragostea renunţă la drepturile sale
legitime, de dragul promovării intereselor
unui frate. Şi astfel o mâncare nu poate fi
niciodată mai importantă decât bunăstarea
spirituală a unuia pentru care a murit
Cristos. Dacă voi insista totuşi, cedând ego-
ismului meu, făcând paradă de drepturile
mele în această privinţă, voi putea provoca,
prin aceasta, daune ireparabile în viaţa acelui
frate mai slab. Or, nu merită să facem aşa,
dacă ne gândim că sufletul lui a fost răscum-
părat cu un preţ atât de mare: cu însuşi
sângele scump al Mielului.
14:16 Prin urmare, principiul care trebuie
să ne călăuzească în această privinţă este că
nu trebuie să lăsăm ca aceste lucruri de
importanţă secundară — perfect legitime în
ele însele — să le dea prilejul altora să ne
condamne pentru „uşurătatea" noastră sau
„lipsa de dragoste". Ar fi totuna cu a ne
pierde bunul renume, pentru un blid de linte!
14:17 Ceea ce contează cu adevărat în
împărăţia lui Dumnezeu nu este un cod de
reguli dietetice, ci realităţile spirituale. îm-
părăţia Iui Dumnezeu este sfera în care
Dumnezeu este recunoscut ca Domnitor
Suprem. în accepţia cea mai largă a terme-
nului, aici sunt cuprinşi şi toţi cei care doar
mărturisesc loialitatea lor faţă de Dumnezeu.
Dar în realitatea lăuntrică a conceptului, se
are în vedere doar aceia care s-au născut din
nou — acesta fiind sensul împărăţiei lui
Dumnezeu în versetul de faţă.
Dumnezeu nu a rânduit ca supuşii împă-
răţiei să fie nişte gurmanzi şi nişte dedaţi la
mâncăruri alese sau degustători de vinuri
rare. Mai degrabă, ei trebuie să demonstreze
o viaţă de trăire în practică a neprihănirii,
având o dispoziţie de pace şi armonie, şi
tipare mentale caracterizate de bucuria
Duhului.
14:18 Nu ceea ce mănâncă un om are
importanţă, ci o viaţă de sfinţenie—ea fiind
aceea care câştigă onoarea lui Dumnezeu şi
aprobarea din partea oamenilor. Cei care pun
accentul pe neprihănire (dreptate), pace şi
bucurie îl slujesc pe Cristos, ascultând de
învăţăturile Lui.
14:19 Şi astfel se conturează încă un
principiu. în loc să ne certăm pentru lucruri
de nimic, mai bine să ne străduim să menţi-
nem pacea şi armonia în părtăşia creştină. In
loc să băgăm de vină altora, insistând asupra
drepturilor noastre, mai bine să ne străduim
să-i edificăm pe alţii, în credinţa lor cea mai
sfântă.
14:20 Dumnezeu desfăşoară în viaţa

Romani

559

fiecăruia dintre copiii Lui o lucrare. Prin
urmare, ne cutremurăm la gândul că am
putea pune piedici acelei lucrări din viaţa
unui frate mai slab, datorită unor chestiuni
minore, cum ar fi hrana, băutura sau zilele.
Pentru copilul lui Dumnezeu, toate alimen-
tele sunt acum curate. Dar ar fi greşit din
partea lui să mănânce anumite alimente,
dacă, procedând aşa, l-ar ofensa pe un frate
sau l-ar face să se poticnească în umblarea sa
creştină.
14:21 E de o mie de ori mai bine să se
abţină de la consumul de carne sau vin sau
orice altceva care ar putea să-1 facă să se
poticnească pe un frate sau să-1 facă să
înregistreze un declin spiritual. E un preţ
foarte mic să renunţăm la drepturile noastre,
pentru a avea astfel grijă de cel care este
slab.
14:22 Poate că eu am libertatea deplină
de a mă hrăni din orice hrană, ştiind că
Dumnezeu mi-a dăruit-o pentru ca eu s-o
primesc cu mulţumire. Dar nu trebuie să fac
paradă inutilă de această libertate în faţa
celor slabi. Este mai bine să-mi exersez acea
libertate în particular, când nimeni nu va
putea fi vătămat.
Este bine să umblăm, bucurându-ne de
deplina libertate creştină, fără să fim încătu-
şaţi de scrupule nejustificate. Dar este mai
bine să renunţăm la drepturile noastre legi-
time, decât să ne osândim, făcând vreun
lucru care să-i vatăme pe alţii. Ferice de
cine nu-i face pe alţii să se poticnească!
14:23 Cât priveşte pe fratele slab, pentru
el este greşit să mănânce vreun lucru pentru
care îl mustră conştiinţa. Consumul acelui
lucru nu va proveni, în acest caz, din credin-
ţă, căci nu are cugetul curat cu privire la acel
lucru. Or, este păcat să treacă peste conştiin-
ţa sa.
E drept însă că conştiinţa cuiva nu este
un ghid infailibil, ci ea trebuie educată, prin
cuvântul lui Dumnezeu. Dar, scrie Merrill
Unger: „Pavel stabileşte legea potrivit căreia
cineva trebuie să asculte de conştiinţa sa,
chiar dacă este slabă, întrucât altfel s-ar
distruge personalitatea morală."57
15:1 Primele treisprezece versete din
capitolul 15 continuă subiectul capitolului
precedent, care se ocupă cu probleme legate
de indiferenţa pe plan moral. Se iviseră o
seamă de tensiuni între convertiţii de la
iudaism şi cei proveniţi din paganism, ceea
ce 1-a determinat pe Pavel să facă acest apel
în vederea unor relaţii armonioase între
creştinii iudei şi cei dintre Neamuri.

Cei care sunt tari (adică, aceia care au
libertatea totală cu privire la lucruri cu valoa-
re morală neutră) nu trebuie să-şi placă lor
înşişi, printr-o afirmare egoistă a drepturilor
lor, ci ar trebui să-i trateze pe fraţii lor slavi
cu amabilitate şi consideraţie, ţinând cont de
scrupulele lor.
15:2 Aici principiul este următorul: nu
trăi pentru a-ţi satisface eul tău, pentru a fi
pe placul tău însuţi. Trăieşte, mai degrabă,
pentru a fi plăcut semenului tău, facându-i
bine şi zidindu-1. Asta e metoda creştină!
15:3 Cristos ne-a dat pilda Sa, trăind
pentru a-I fi plăcut Tatălui Său, şi nu Lui
însuşi. El a spus: „Ocările celor ce Te
ocărăsc pe Tine au căzut asupra Mea."
(Ps. 69:9, în versiunea Cornilescu „ocările....
cad asupra Mea" nota şi sublinierea traducă-
torului). Asta înseamnă că El a fost atât de
preocupat de onoarea lui Dumnezeu, încât
atunci când oamenii L-au insultat pe Dumne-
zeu, Domnul^ Isus a considerat-o o insultă
adresată Lui însuşi.
15:4 Citatul acesta din Psalmi ne amin-
teşte că Scripturile din Vechiul Testament au
fost scrise pentru învăţătura noastră. Deşi
ele nu ne-au fost adresate în primul rând
nouă, ele conţin lecţii de mare preţ pentru
noi. Când întâmpinăm probleme, conflicte,
strâmtorări şi necazuri, Scripturile ne învaţă
să fim statornici şi ne conferă mângâiere.
Astfel, în loc să fim înghiţiţi de valuri, sun-
tem susţinuţi de nădejdea că Domnul ne va
trece cu bine prin aceste încercări.
15:5 Această consideraţie îl determină pe
Pavel să-şi exprime dorinţa ca Dumnezeul
care ne dăruieşte stăruinţă şi mângâiere să-i
învrednicească şi pe cei tari, şi pe cei slabi,
pe creştinii dintre Neamuri şi pe cei evrei, să
trăiască în armonie, potrivit cu învăţătura şi
pilda lui Cristos Isus.
15:6 Urmarea va fi faptul că sfinţii vor fi
uniţi în închinarea lor în faţa Dumnezeului
şi Tatălui Domnului nostru Isus Cristos.
Ce tablou măreţ! Evrei salvaţi şi neevrei
salvaţi, închinându-se Domnului, cu o singu-
ră gură!
Gura este menţionată de patru ori în
cartea Romani, formând un fel de schiţă
biografică a „sufletului bine mântuit". La
început, gura era plină de blesteme şi de
amărăciune (3:14). Apoi gura a fost astupată
şi omul a fost adus, vinovat, înaintea Judecă-
torului (3:19). După aceea el mărturiseşte cu
gura sa pe Isus ca Domn (10:9). Şi, în cele
din urmă, gura Lui îl laudă din plin pe
Domnul Isus şi I se închină Lui (15:6).

560

Romani

15:7 încă un principiu se conturează din
toate acestea. în pofida oricăror deosebiri ce
ar putea exista în privinţa unor chestiuni de
ordin secundar, noi trebuie să ne primim
unii pe alţii cum ne-a primit şi Cristos.
Aici se află temelia primirii cuiva în rându-
rile credincioşilor din adunarea locală. Noi
nu-1. primim pe cineva pe baza afilierii sale
la o confesiune sau pe baza maturităţii sale
spirituale sau a statutului social pe care îl
ocupă, ci trebuie să-i primim pe aceia pe
care Cristos i-a primit, pentru a promova
slava lui Dumnezeu.
15:8 în următoarele şase versete aposto-
lul le aminteşte cititorilor că lucrarea lui Isus
Cristos îi cuprinde şi pe evrei, şi pe neevrei,
implicaţia fiind că inima noastră trebuie să
fie suficient de cuprinzătoare pentru a in-
clude credincioşii din ambele categorii.
Negreşit Cristos a venit pentru a sluji cir-
cumcizia — adică poporul evreu. Căci
Dumnezeu făgăduise de multe ori că îl va
trimite pe Mesia la Israel şi venirea lui Cris-
tos a confirmat adevărul acelor făgăduinţe.
15:9 Dar Cristos aduce binecuvântări şi
Neamurilor. Planul lui Dumnezeu a fost ca
naţiunile să audă evanghelia şi ca cei care
vor crede să-L slăvească pe Dumnezeu
pentru îndurarea Sa cea mare. Asta nu tre-
buie să-i surprindă pe credincioşii iudei,
întrucât este un fapt frecvent menţionat în
Scripturile lor. în Psalmul 18:49, de exem-
plu, David anticipează ziua în care Mesia va
cânta laudă lui Dumnezeu în mijlocul oştirii
credincioşilor dintre Neamuri.
15:10 La Deuteronom 32:43 Neamurile
sunt înfăţişate drept bucurându-se de binecu-
vântările mântuirii, alături de poporul Său
Israel.
15:11 în Psalmul 117:1 îl auzim pe
Israel chemând Neamurile să-L laude pe
Domnul în timpul Domniei Sale de o Mie
de ani, ca Mesia.
15:12 în fine, Isaia adaugă mărturia sa la
includerea Neamurilor în stăpânirea lui
Mesia (îs. 11:1,10). Ideea care trebuie subli-
niată aici este că Neamurile se vor împărtăşi
din privilegiile conferite de Mesia şi de
evanghelia Sa.
Domnul Isus este o rădăcină a Iui Iese
în sensul că El este Creatorul lui Iese, şi nu
că El ar fi descins din Iese (deşi şi ultima
variantă este adevărată!]. La Apocalipsa
22:16 Isus se referă la El însuşi drept Rădă-
cina şi Vlăstarul lui David. Cât priveşte
Dumnezeirea Lui, El este Creatorul lui Da-
vid; cât priveşte umanitatea Sa, El este des-

cendentul lui David.
15:13 Aşadar, Pavel îşi încheie această
secţiune cu o benedicţie minunată, rugându-
se ca Dumnezeul care dă o bună nădejde
prin har să-i umple pe sfinţi cu toată bucu-
ria şi pacea, în timp ce aceştia cred în El.
Poate că Pavel s-a gândit în mod special la
credincioşii neevrei de aici, dar rugăciunea
este adecvată pentru toţi. Şi mai este adevă-
rat că cei care sunt plini de nădejde, prin
puterea Duhului Sfânt nu au timp să se
certe pentru lucruri neesenţiale. Nădejdea
noastră comună este un extraordinar de
puternic factor unificator în viaţa creştină.
G. în planurile lui Pavel (15:14-33)
15:14 în restul capitolului 15 Pavel
afirmă motivul pentru care le-a scris romani-
lor şi dorinţa lui fierbinte de a-i vizita.
Deşi niciodată nu i-a întâlnit pe creştinii
romani, el este încrezător că ei vor primi
îndemnurile sale. Această încredere se înte-
meiază pe cele auzite de el cu privire la
bunătatea lor. în plus, el este convins că ei
cunosc doctrina creştină, care le conferă
capacitatea de a-i îndemna pe alţii, la rândul
lor (text marginal NKJV).
15:15 în pofida încrederii lui în progresul
lor spiritual şi în pofida faptului că era încă
străin pentru ei, Pavel nu ezită să le amin-
tească de unele din privilegiile şi responsabi-
lităţile ce le revin. Candoarea de care dă
dovadă în scrisoarea pe care le-o adresează
a izvorât din harul ce i-a fost dat de Dum-
nezeu —adică harul prin care a fost rânduit
ca apostol.
15:16 El a fost rânduit de Dumnezeu ca
să fie un fel de preot-slujitor al lui Isus
Cristos pentru Neamuri. El a considerat
lucrarea sa de jertfă în Evanghelia lui
Dumnezeu ca o funcţie preoţească în care el
a adus Neamurile ca o jertfă bine primită
de Dumnezeu, pentru faptul că ele au fost
sfinţite sau puse deoparte de Duhul Sfânt
pentru Dumnezeu prin procesul naşterii din
nou. Iată ce afirmă, plin de bucurie, G.
Campbell Morgan:
Ce lumină strălucitoare aruncă acest verset
asupra întregii noastre lucrări de evanghelizare
şi de pastorat! Fiecare suflet câştigat prin predi-
carea evangheliei nu este doar dus la un loc de
siguranţă şi binecuvântare, ci este, în acelaşi
timp, o jertfă adusă lui Dumnezeu, un dar care-I
este plăcut — exact jertfa pe care o aşteaptă El.
Fieare suflet instruit cu atenţie şi răbdare în
lucrurile lui Cristos, fiind astfel făcut să se

Romani

561

conformeze chipului Său, este un suflet în care
Tatăl îşi găseşte plăcerea. Astfel, noi trudim nu
numai pentru mântuirea oamenilor, ci şi pentru
a fi pe placul inimii lui Dumnezeu. Acesta este
motivul cel mai puternic.58
15:17 Şi atunci când Pavel recurge la
laude, nu se laudă pe el însuşi, ci îl laudă pe
Cristos Isus. De asemenea, nu se laudă cu
realizările sale proprii, ci cu acelea pe care
Dumnezeu a găsit cu cale să le săvârşească
prin el. Un slujitor smerit al lui Cristos nu se
angajează în laude necuviincioase, ci, mai
degrabă, este conştient de faptul că Dumne-
zeu se foloseşte de el pentru a-Şi aduce la
îndeplinire planurile. Orice ispită de a cădea
în mândrie este temperată de convingerea că
el însuşi nu este nimic în sine, că nu are
nimic al său, decât ceea ce a primit şi că nu
poate face nimic pentru Cristos, decât prin
puterea Duhului Sfânt.
15:18 Pavel nu îşi permite să vorbească
despre ceea ce a făcut Cristos prin slujirea
altora. El se rezumă la modul în care Dom-
nul 1-a folosit pe el pentru a câştiga Neamu-
rile la ascultare, atât prin spusele sale —
adică prin ceea ce a făcut — cât şi prin
faptele sale, adică prin mesajul propovăduit
şi minunile pe care le-a săvârşit.
15:19 Domnul a confirmat mesajul
apostolului prin minunile care au exemplifi-
cat importante lecţii spirituale şi au trezit
urnire în rândul oamenilor, precum şi prin
diversele manifestări ale puterii Duhului.
Urmarea a fost faptul că apostolul a predicat
din plin Evanghelia, începând de la Ierusa-
lim şi ajungând până în Iliric (la nord de
Macedonia, pe coasta Mării Adriatice). De Ia
Ierusalim... până la Iliric reprezintă aria
geografică de răspândire a slujirii sale, cele
două puncte neflind redate în ordine cronolo-
gică.
15:22 Urmând acest traseu, Pavel a avut
drept ţel să predice evanghelia în ţinuturi
nedesţelenite. Auditoriul său se compunea în
principal din Neamuri, care nu auziseră
niciodată despre Cristos. în felul acesta, el
nu a construit pe temelia nimănui. Exemplul
lui Pavel de pionierat în teritorii noi nu
înseamnă că şi alţi slujitori ai Domnului
trebuie neapărat să urmeze întru totul exact
acelaşi model, căci unii sunt chemaţi să vină
într-o zonă şi să înceapă munca de predare,
după ce au fost sădite noi biserici.
15:21 Această lucrare de aşezare a teme-
liei între Neamuri a constituit împlinirea
profeţiei lui Isaia (52:15), care spune că

Neamurile ce nu fuseseră niciodată evan-
ghelizate vor vedea şi că cei ce nu auziseră
niciodată până atunci vestea bună vor înţe-
lege şi vor răspunde cu credinţă adevărată.
15:22, 23 In dorinţa lui de a ara pe tere-
nuri nedesţelenite, Pavel fusese prea ocupat
ca să se poată deplasa la Roma. Dar iată că
de acum temelia a fost pusă în regiunea
menţionată la 15:19. Alţii vor putea clădi pe
această temelie. Pavel se simţea, prin urma-
re, liber să-şi împlinească dorinţa nutrită de
atâta timp de a vizita Roma.
15:24 Planul său era de a face o escală la
Roma, în drumul său spre Spania. Prin
urmare, nu va putea sta suficient de mult
timp pentru a se bucura de toată părtăşia de
care ar dori să aibă parte cu ei, dar, cel puţin
în parte, îşi va fi stâmpărat dorul de a fi cu
ei. Iar mai departe, el era încredinţat că ei îi
vor da tot ajutorul de care va avea nevoie
pentru a-şi continua călătoria în Spania.
15:25 Dar între timp el se ducea la
Ierusalim, pentru a preda fondurile ce fusese-
ră strânse în mijlocul bisericilor dintre Nea-
muri, pentru sfinţii nevoiaşi din Iudeea. Asta
este colecta despre care citim la 1 Corinteni
16:1 şi 2 Corinteni 8 şi 9.
15:26,27 Credincioşii din Macedonia şi
Ahaia contribuiseră cu bucurie la aceste
fonduri strânse pentru uşurarea greutăţilor
prin care treceau creştinii săraci. Această
colectă a fost strânsă absolut voluntar, dona-
torii dând fără să fie siliţi de nimeni, ci
considerând că este de datoria lor s-o facă.
La urma urmelor, oare nu beneficiaseră chiar
ei înşişi de faptul că Evanghelia le-a parvenit
prin intermediul credincioşilor iudei? Aşadar
nu se aştepta prea mult de la ei când se dorea
contribuţia lor la uşurarea greutăţilor mate-
riale prin care treceau fraţii lor iudei.
15:28, 29 De îndată ce Pavel îşi va fi
îndeplinit această misiune, predând fondurile
aşa cum promisese că va face, urma să
viziteze Roma în drum spre Spania. Şi el era
pe deplin convins că vizita sa la Roma va fi
însoţită de plinătatea binecuvântării evanghe-
liei pe care o toarnă întotdeauna Cristos
atunci când cuvântul lui Dumnezeu se predi-
că în puterea Duhului Sfânt.
15:30 Apostolul încheie această secţiune
cu apelul fierbinte adresat credincioşilor să
se roage pentru el. Baza de pe care lansează
el acest apel este unitatea lor reciprocă în
Domnul Isus Cristos şi dragostea lor care
provenea de la Duhul Sfânt. El îi roagă „să
se lupte" (sau „să agonizeze") cu el în rugă-
ciunile lor către Dumnezeu pentru el. După

562

Romani

cum se exprimă Lenski: „Asta reclamă un
gen de rugăciuni în care cineva îşi varsă
toată inima şi tot sufletul, întocmai cum
procedează luptătorii din arenă."59
15:31 Sunt enumerate patru lucruri
pentru care trebuie să se roage. Mai întâi,
Pavel îi îndeamnă să se roage ca el să fie
izbăvit de zeloţii din Iudeea, care se opuneau
cu înverşunare evangheliei, aşa cum făcuse
şi el odinioară.
în al doilea rând, el îi îndeamnă pe
credincioşii romani să se roage ca sfinţii
evrei să primească cu bunovăinţă banii
strânşi pentru ei. Asta întrucât persistau
puternice prejudecăţi împotriva credincio-
şilor proveniji dintre Neamuri şi împotriva
celor care predicau Neamurilor. Apoi mai
există întotdeauna şi pericolul ca unii oameni
să fie ofensaţi de ideea de a li se da pomană.
De multe ori, se cere mai multă bunăvoinţă
ca să accepţi un dar, decât să dai un dar!
15:32 Al treilea lucru pentru care îi
îndeamnă Pavel să se roage este ca Domnul
să-i dăruiască o vizită plină de bucurie la
Roma. Cuvintele: prin voia lui Dumnezeu
exprimă dorinţa lui Pavel de a fi călăuzit de
Domnul în toate lucrurile.
în fine, el cere ca vizita lui la Roma să
fie un prilej de înviorare, în mijlocul misiunii
pline de peripeţii şi de trudă în care era
angajat apostolul.
15:33 Şi acum Pavel îşi încheie capitolul
cu rugăciunea ca Dumnezeul care este sursa
păcii să fie şi partea lor. In capitolul 15
Domnul a fost numit Dumnezeul răbdării şi
al mângâierii (v. 5), Dumnezeul nădejdii (v.
13), iar acum Dumnezeul păcii. El este
izvorul a tot ce este bun şi a tot ce are nevoie
un sărman păcătos, acum şi în veşnicie.
Amin.
H. în recunoaşterea pe care se cuvine s-o
acordăm altora (Cap. 16)
La prima vedere, ultimul capitol din
Romani pare a fi un simplu catalog neinspi-
rat de nume, care nu au prea mare semnifica-
ţie pentru noi cei de azi. Dar la o privire mai
atentă vom constata că acest capitol neglijat
îi va oferi credinciosului multe lecţii impor-
tante.
16:1 Fivi este prezentată ca o slujitoa-
re60 a bisericii din Chencrea. Nu trebuie
neapărat să credem că ea aparţinea unui
ordin religios aparte. Orice soră care slujeşte
în legătură cu o adunare locală poate fi o
„diaconiţă".

16:2 Ori de câte ori creştinii primari se
deplasau de la o biserică la alta, ei purtau cu
ei scrisori de prezentare. Asta era de mare
folos pentru biserica vizitată şi pentru cel ce
o vizita.
Aşadar apostolul o prezintă aici pe Fivi
şi îi roagă pe credincioşi să-i facă o primire
bună, ce i se cuvine unei credincioase adevă-
rate, într-o manieră demnă de statutul de fraţi
şi surori credincioşi ai ei. Apoi el îi roagă s-o
ajute în toate privinţele şi o recomandă ca pe
una care s-a consacrat în întregime lucrării
de slujire a altora, între care s-a numărat şi
Pavel. Poate că era o soră ce nu obosea
nicicând, oferindu-le predicatorilor şi altor
credincioşi din Chencrea ospitalitate.
16:3 Apoi Pavel transmite salutări lui
Priscila şi Acuila, care fuseseră lucrători
atât de vajnici împreună cu Pavel, în slujba
lui Cristos Isus. O, cât de mult îi mulţumim
lui Dumnezeu pentru cuplurile creştine care
se jertfesc fără rezerve, trudind pentru cauza
lui Cristos!
16:4 Odată, Priscila şi Acuila şi-au riscat
chiar viaţa pentru Pavel — un act eroic
despre care nu ni se oferă alte detalii. Dar
apostolul este recunoscător, cum sunt şi
bisericile de Neamuri convertite, cărora le-a
slujit el.
16:5 Salutaţi biserica din casa lor. Asta
înseamnă că o adunare adevărată de credin-
cioşi se întrunea în casa lor. Abia către
sfârşitul veacului al doilea au început să se
construiască edificii special destinate întruni-
rilor bisericilor. Anterior, când Priscila şi
Acuila locuiau la Corint, ei aveau o altă
biserică, în casa lor.
Epenet înseamnă „vrednic de laudă".
Fără îndoială acest prim convertit din pro-
vincia Ahaia61 îşi justifica pe deplin numele.
Pavel îl numeşte „preaiubitul meu" .
16:6 Proeminenţa pe care o ocupă nu-
mele femeilor în acest capitol subliniază
larga sferă de utilitate a slujirii lor (v. 1,3,6,
12, etc.). Maria s-a ostenit ca o troiană
pentru sfinţi.
16:7 Nu ştim când au fost Andronic şi
Iunia „împreună-deţinuţi" cu Pavel. Nu
putem şti dacă termenul „rudele mele" ar
însemna că erau rude apropiate ale lui Pavel,
sau doar se referă doar la faptul că erau
evrei, ca şi Pavel. De asemenea, nu ştim
dacă sintagma: care sunt cu vază între
apostoli înseamnă că ei erau respectaţi de
apostoli sau că ei înşişi erau apostoli de
marcă. Tot ce putem şti este că ei au devenit
creştini înaintea lui Pavel.

Romani

563

16:8 Ampliat, preiubitul de Pavel, este
cel cu care facem apoi cunoştinţă. Dacă n-ar
fi existat Calvarul, n-am fi avut poate nici o
posibilitate să aflăm despre aceste persoane.
Legătura noastră cu Calvarul este, în reali-
tate, singurul lucru care ne distinge pe fie-
care dintre noi.
16:9 Urban se alege cu titlul de „împre-
ună-Iucrător cu noi în Cristos" iar Stäche
este numit preaiubitul meu. Romani 16 este
o miniatură a scenei de la Scaunul de Jude-
cată al lui Cristos, în cadrul căreia se vor
acorda elogii pentru toate ocaziile în care am
dat dovadă de credincioşie pentru Cristos.
16:10 Apele trecuse cu succes printr-o
serie de încercări şi câştigase pecetea de
„slujitor încercat (sau «aprobat») al lui Cris-
tos."
Pavel salută apoi casa lui Aristobul, prin
aceasta înţelegându-se, probabil, sclavii
creştini ai acestui nepot al lui Irod cel Mare.
16:11 Ierodion era probabil şi el sclav.
Concetăţean al lui Pavel, poate a fost singu-
rul sclav evreu din casa lui Aristobul.
Apoi unii din sclavii lui Narcis erau de
asemenea credincioşi şi Pavel îi cuprinde şi
pe ei în salutările sale. Nici cei ce ocupau
poziţia cea mai de jos pe scara socială nu
sunt excluşi de la cele mai alese binecuvân-
tări ale creştinismului. Includerea sclavilor în
această listă de nume ne aminteşte că în
Cristos toate distincţiile sociale sunt şterse,
pentru că toţi suntem una în El.
16:12 Trifena şi Trifosa însemnau, după
câte se pare, „delicată" şi „luxoasă", dar, în
realitate, ele erau lucrătoare neobosite, dărui-
te cu totul slujirii Domnului. Preaiubita
Persida era încă una din acele femei de care
e atâta nevoie în bisericile locale, dar care
sunt atât de puţin preţuite, până când e prea
târziu, deoarece nu mai sunt printre noi.
16:13 Ruf era probabil fiul lui Simon,
care a purtat crucea în locul lui Isus (Mat.
27:32). El a fost ales în Domnul nu numai
cu privire la mântuirea sa, ci şi faţă de carac-
terul lui creştin. Cu alte cuvinte, era un sfânt
ales. Mama lui Ruf se purtase cu dragoste
de mamă faţă de Pavel şi asta i-a atras titlul
de „mama mea".
16:14, 15 Poate că Asincrit, Flegon,
Hermes şi Herma erau activi în biserica ce
se aduna în casa unuia dintre credincioşi,
cum era aceea a lui Priscila şi Acuila (16:3,
5). Filolog şi Iulia, Nereu şi sora lui, şi
Olimpa formau probabil nucleul altei bise-
rici ce se strângea în casa unui credincios.
16:16 Sărutul sfânt era modul plin de

afecţiune prin care se salutau sfinţii pe vre-
mea aceea, ce continuă să fie practicat în
unele ţări. în cultura occidentală sărutul a
fost în general înlocuit cu strângerea mâinii.
Bisericile din Ahaia, unde se afla Pavel
când scria aceste rânduri, i s-au alăturat,
transmiţând salutările lor.
16:17 Apostolul nu-şi poate încheia
scrisoarea fără un avertisment împotriva
învăţătorilor fără Dumnezeu, care ar putea să
se strecoare în mijlocul bisericii. Creştinii
trebuie să fie cu ochii în patru împotriva
tuturor oamenilor de teapa acestora, care ar
putea să formeze diverse partide şi să întindă
curse, distrugând credinţa celor neveghetori.
Prin urmare, trebuie să ia seama la acest
pericol, depistându-i pe cei ce propagă învă-
ţături contrare învăţăturii sănătoase pe care
şi-au însuşit-o creştinii, evitându-i cu desă-
vârşire pe aceşti învăţători falşi.
16:18 Aceşti învăţători falşi nu ascultă de
Domnul nostru Isus Cristos. Ei ascultă
doar de poftele lor. Şi, din nefericire, reuşesc
să-i amăgească pe cei neveghetori, prin
vorbirea lor linguşitoare.
16:19 Pavel se bucura de faptul că ascul-
tarea de Domnul a destinărilor scrisorii sale
era binecunoscută. Totuşi el a ţinut să-şi
exprime dorinţa ca ei să poată discerne şi să
asculte de învăţătura bună, nedând nici un
răspuns răului.
16:20 în felul acesta, Dumnezeul care
este izvorul păcii le va da o biruinţă grab-
nică asupra Satanei.
Benedicţia caracteristică a apostolului le
urează sfinţilor tot ce le trebuie pentru a-şi
continua drumul spre slavă.
16:21 îl cunoaştem pe Timotei, fiul lui
Pavel în credinţă şi colaboratorul său în
lucrarea creştină. Nu ştim însă nimic despre
Luciu, decât că, asemenea lui Pavel, avusese
părinţi evrei. Pe Iason se poate să-1 fi cunos-
cut deja la Fapte 17:5 iar pe Sosipater la
Fapte 20:4. Ambii erau evrei.
16:22 Terţiu era cel căruia Pavel i-a
dictat această epistolă. El îşi permite să
adauge salutul său personal către cititori.
16:23 Există cel puţin patru bărbaţi cu
numele de Gaiu(s) în Noul Testament. Cel
din versetul 23 este probabil una şi aceeaşi
persoană cu cea de la 1 Corinteni 1:14, cu-
noscută pentru hospitalitatea sa, nu numai
faţă de Pavel, ci şi faţă de toţi creştinii care
aveau nevoie de ea. Erast era vistiernicul
cetăţii Corint. Să fi fost el oare aceeaşi
persoană menţionată la Fapte 19:22 şi/sau 2
Timotei 4:22? Nu putem şti sigur. Cuart

564

Romani

este amintit ca un simplu frate, dar ce onoa-
re este să fii numit frate! Ce demnitate!
16:24 Harul Domnului nostru Isus
Cristos să fie cu voi toţi! este benedicţia cu
care îşi încheie de obicei Pavel epistolele.
Este identică cu cea din versetul 20, decât că
aici se adaugă cuvântul toţi. în fapt, la majo-
ritatea manuscriselor epistolei către Romani
24 este ultimul verset, iar doxologia cuprinsă
în versetele 25-27 apare după capitolul 14.
Textul alexandrin (NU) omite versetul 20.
Atât benedicţia, cât şi doxologia sunt un
mod minunat de a încheia cartea. Şi ambele
se încheie cu Amin.
16:25 Epistola se încheie cu o doxologie,
adresată lui Dumnezeu, care este în stare să-i
facă pe copiii Săi să rămână statornici, potri-
vit cu evanghelia pe care a vestit-o Pavel şi
pe care o numeşte evanghelia mea. Desigur,
nu există decât o singură cale a mântuirii.
Dar aceasta i-a fost încredinţată lui, ca „a-
postol al Neamurilor", pe când Petru a predi-
cat mai cu seamă evreilor. Este vestirea
publică a mesajului despre Isus Cristos cu
privire la revelaţia minunatului adevăr ţinut
ascuns de la întemeierea lumii. O taină în
Noul Testament este un adevăr ce nu fusese
făcut cunoscut până atunci şi un adevăr pe
care intelectul uman nu l-ar putea descoperi
nicidecum, dar care a fost acum făcut cunos-
cut.
16:26 Taina anumită despre care se
vorbeşte aici este adevărul potrivit căruia
evreii credincioşi şi Neamurile credincioase
sunt făcuţi co-moştenitori, co-membri ai
Trupului lui Cristos şi co-părtaşi ai făgăduin-
ţei Sale în Cristos prin evanghelie (Ef. 3:6).
Această taină a fost acum făcută cunos-
cută prin scrierile profeţilor— nu ale profe-
ţilor din Vechiul Testament, ci ale celor din
perioada Noului Testament. Taina aceasta nu
fusese cunoscută în Scripturile Vechiului
Testament, dar a fost descoperită în Scriptu-
rile profetice ale Noului Testament (vezi Ef.
2:20; 3:5).
Este mesajul evangheliei pe care Dumne-
zeu a poruncit să fie adusă la cunoştinţa
tuturor naţiunilor, pentru ca oamenii să
asculte de credinţă şi să fie mântuiţi.
16:27 Numai Dumnezeu este sursa şi
manifestarea înţelepciunii pure şi Lui îi
aparţine slava prin Isus Cristos, Mediatorul
nostru, în vecii vecilor!
Aşa se termină minunata epistolă a lui
Pavel! Cât de îndatoraţi suntem Domnului
pentru ea! Şi ce săraci am fi fără ea! Amin.

NOTE FINALE
'(1:4) Unii comentatori consideră că
sintagma „Duhul sfinţeniei" se referă la
propria fiinţă sfântă a lui Cristos, adică la
duhul Său uman.
2(1:29) E lesne de înţeles de ce unele
manuscrise au omis, din greşeală, imoralita-
tea sexuală, întrucât în greacă termenul
porneia seamănă foarte mult cu poneria
(adică „rău").
3(1:31) Versetul 31 conţine cinci cuvinte
negative, care încep cu un „alfa-privativ" (de
exemplu: „a-teu", adică „nici-un-Dumne-
zeu"), similare cuvintelor compuse ce încep
cu prefixul negativ: „ne-...." NU omite neier-
tător (aspondous), care seamănă foarte mult
cu neiubitor (astorgous).
4(2:4) A. P. Gibbs, Preach and Teach the
Word („Predicaţi şi predaţi Cuvântul"), pg.
12/4.
5(2:6) Lewis S. Chafer, Systematic Theo-
logy, 111:376.
6(3:22) Textul NU omite „şi peste toţi".
7(3:23) Timpul aorist, nu perfectul.
8(Excurs): Acelaşi lucru este valabil şi în
ebraică şi în greacă.
9(3:24) Arthur T. Pierson: Shall We
Continue in Sin? („Să continuăm să păcătu-
im?"), pg. 23.
10(3:24) Pal Van Gorder, în Our Daily
Bread (Pâinea noastră cea de toate zilele").
"(3:30) Cranfield scoate în evidenţă (în
lucrarea Romans I: 222) că încercările de a
găsi deosebiri subtile de sens între aceste
prepoziţii nu sunt convingătoare. Augustin a
avut, probabil, dreptate, când a pus folosirea
a două prepoziţii cu acelaşi sens pe seama
dorinţei de varietate stilistică. (Comentariul
acesta nu priveşte textul românesc, deoarece
aici se foloseşte o singură prepoziţie: „prin",
n.tr.)
l2(4:1) Sau experienţa lui „Avraam (stră)-
moşul nostru după fire."
l3(4:13) Daily Notes of the Scripture
Union, (alte documente nu există).
l4(4:19) Deşi unele omit negaţia „nu",
sensul nu se schimbă prea mult.
l5(4:24) C. H. Mackintosh: The Mackin-
tosh Treasury: Miscellaneous Writings by C.
H. Mackintosh („Tezaurul Mackintosh:
Diverse Scrieri de C. H. Mackintosh"), pg.
66.
l6(5:11) Termenul „atonement" din ediţia
KJV era corect la data apariţiei acestei tradu-
ceri, în 1611, când însemna „at-one-ment"
sau reconciliere.

Romani

565

17(6:1) J. Oswald Sanders: Spiritual
Problems, pg. 112.
l8(6:5) Charles Hodge: The Epistle to the
Romans, pg. 196.
l9(6:ll) Ruth Paxson: The Wealth, Walk,
and Warfare of the Christian, pg. 108.
20(6:ll) C. E. Macartney, Macartneys
Illustrations, pg. 378, 379.
2I(6:14) James Denney, „St. Paul's Epis-
tle to the Romans," în The Espositor 's Greek
Testament, pg. 108.
22(6:19) Charles Gahan, Gleanings in
Romans, in loco.
23(6:21) Marcus Rainsford: Lectures on
Romans VI, pg. 172.
24(6:21) Pierson, Shall We Continue in
Sin? pg. 45.
25(7:15) Harry Foster, articol apărut în
Toward the Mark („Spre ţintă"), pg. 110.
26(7:23) George Cutting: „The Old Na-
ture and the New Birth" („Firea veche şi
naşterea din nou") (broşură), pg. 33.
27(8:1) Cuvintele „care nu umblă după
îndemnurile firii, ci după îndemnurile Duhu-
lui" sunt considerate ca nefacând parte din
unele manuscrise, ele apărând în versetul 1
dintr-o eroare, fiind copiate de la versetul 4.
Totuşi, ele apar în majoritatea manuscriselor,
constituind, după câte se pare, o descriere
suplimentară a celor aflaţi în Cristos.
28(8:10) Traducătorii versiunii NKJV
(New King James Version) au considerat că
termenul pneuma se referă la Duhul Sfânt,
ceea ce explică faptul că „Duh" este redat cu
iniţială majusculă. Dar manuscrisele origi-
nale au fost redactate integral în majuscule
(unciale). Prin urmare, e o chestiune de
interpretare. în opinia noastră, textul se
referă aici la duhul (uman) al credinciosului.
29(8:15) Vezi nota 28. Aici sensul alter-
nativ al termenului „Duh" nu este duhul
uman, ci o atitudine opusă robiei.
30(8:18) în ebraică termenul pentru glorie
derivă din sintagma a fi greu. De aici, rezul-
tă că cititorii evrei ar fi considerat acesta un
joc de cuvinte, chiar dacă acesta nu reiese
atât de bine în greacă.
3I(8:31) Acesta a fost versetul călăuzitor
al vieţii lui loan Calvin.
32(8:32) C. H. Mackintosh (alte docu-
mente nu există).
33(8:37) O redare foarte literală ar fi: „noi
supra-cucerim" (hupernikömen).
34(8:39) Cuvintele acestea se foloseau, de
pildă, în astrologie.
35(9:4) The New ScofieldReference Bible,
Pg. 1317.

36(9:5) Vezi Hodge: Romans, pg. 299-
301, pentru o expunere detaliată a acestei
chestiuni.
37(9:16) G. Campbell Morgan, Search-
lights from the Word, pg. 335, 336.
38(9:21) Albert Barnes, Barnes's Notes
on the New Testament, pg. 617.
39(9:23) Charles R. Erdman: The Epistle
of Paul to the Romans, pg. 109.
40(10:10) William Kelly: Notes on the
Epistle to the Romans, pg. 206.
4I( 10:10) James Denney, citat de Kenneth
Wuest în Romans in the Greek New Testa-
ment, pg. 178.
42(10:14) Hodge: Romans, pg. 545.
43(11:1) Ce trist e să constatăm că mulţi
din cei ce aplică binecuvântările Israelului la
biserică nu au nici o strângere de inimă
pentru faptul că Scriptura a prezis, în acelaşi
timp, şi blesteme pentru Israel!
"(11:32) George Williams: The Students
Commentary on the Holy Scriptures, pg.
871.
45(11:33) Arthur W. Pink: The Attributes
of God, pg. 13.
*(\2:\) Norman Grubb: C. T. Studd,
Cricketer and Pioneer, pg. 141.
47(12:6) Hodge: Romans, pg. 613.
48(12:6) A. H. Strong: Systematic Theo-
logy, pg. 12.
49(12:6) Dar articolul hotărât din textul
original are, practic, valoare de pronume, în
unele contexte.
50(12:19) R. C. H. Lenski: St. Paul's
Epistle to the Romans, pg. 780.
5I(12:21) J. N. Darby, din nota de subsol
de la Romani 12:21 în a sa New Translation
(„Noua Traducere").
52(12:21) George Washington Carver
(alte documente nu sunt disponibile).
53(12:21) Citat din lucrarea lui Charles
Swindoll: Growing Strong in the Seasons of
Life, pg. 69,70.
54(13:4) în ebraică, verbele obişnuite
pentru „a omorî" şi „a înjunghia" sunt qătal
şi harag. Verbul „a ucide" (cu intenţie,
răhats) este cel folosit în Cele Zece Porunci,
traducerea greacă fiind la fel de clară în
această privinţă.
55(13:9) Textul NU omite această po-
runcă în acest loc.
56(14:10) Unele manuscrise vechi (NU)
conţin cuvintele: „scaunul de judecată al lui
Dumnezeu" în loc de „...al lui Cristos"
(Textele TR şi M). Dar noi ştim că Cristos
va fi Judecătorul, întrucât Tatăl I-a încredin-
ţat toată judecata (loan 5:22).

566

Romani

"(14:23) Merrill F. Unger: Unger's Bible
Dictionary, pg. 219.
58(15:16) Morgan: Searchlights, pg. 337.
59(15:30) Lenski: Romans, pg. 895.
60(16:l) Probabil s-ar fi folosit forma
feminină a lui diakonos („slujitor", „diacon")
dacă s-ar fi avut în vedere o funcţie destinată
femeilor.
61( 16:5) Textul NU conţine termenul Asia
aici (dar Corintul, de unde se crede că le
scria Pavel această scrisoare Romanilor, se
afla în Ahaid).
BIBLIOGRAFIE
Cranfield, C. E. B. The Epistle to the Ro-
mans, Vol. I (ICC), Edinburgh: T & T.
Clark Ltd., 1975.
Denney, James. „St. Paul's Epistle to the
Romans," The Expositor's Greek Testa-
ment, Vol. II. Grand Rapids: Wm. B.
Eerdmans Publishing Company, 1961.
Erdman, C. R. The Epistle of Paul to the
Romans. Philadelphia: The Westminster
Press, 1925.

Gahan, Chales. Gleanings in Romans.
Publicată de autor.
Hodge, Charles. Commentary on the Epis
tie to the Romans. New York: George H.
Doran Company, 1886.
Kelly, William. Notes on the Epistle to the
Romans. Londra: G. Morrish, 1873.
Lenski, R. C. H. St. Paul's Epistle to the
Romans. Minneapolis: Augsburg Pub-
lishing House, 1961.Newell, William R.
Romans Verse by Verse. Chicago:
Moody Press, 1938.
Rainsford, Marcus. Lectures on Romans
VI. Londra: Charles J. Thynne, 1898.
Shedd, William G. T. A Critical and Doc-
Doctrinal Commentary on the Epistle of
St. Paul to the Romans. Grand Rapids:
Zondervan, 1967.
Stifler, James M. The Epistle to the Ro
mans: A Commentary Logical and His-
torical. Chicago: Moody Press, 1960.
Wuest, Kenneth S. Romans in the Greek
New Testament. Grand Rapids: Wm. B.
Eerdmans Publishing Company, 1964.

PRIMA EPISTOLA CĂTRE
CORINTENI
Introducere
„ Un fragment de istorie ecleziastică ca nici un altul" — Weizăcker

I.	Locul unic pe care îl ocupă în Canon
întâi Corinteni a fost denumită „cartea
problemelor" întrucât în ea Pavel se ocupă
de problemele ce confruntau adunarea („Cât
despre...") din coruptul oraş Corint. Ceea ce
face ca valoarea ei să fie cu atât mai mare,
pentru bisericile bântuite de probleme din
vremea noastră. Dezbinările, tendinţa unora
de a se închina în faţa unor lideri, pe care-i
considerau eroi, apoi imoralitatea ce făcea
ravagii în mijlocul lor, litigiile în care erau
implicaţi, problemele de ordin marital, prac-
ticile dubioase în care erau angrenaţi şi
reglementarea darurilor spirituale—sunt cu
toate probleme de care se ocupă această
epistolă.
Ar fi însă greşit să tragem concluzia că
nu au fost decât probleme, în această episto-
lă, căci aici găsim faimosul întâi Corinteni
13, cel mai frumos eseu despre dragoste, nu
doar din Biblie, ci din toată literatura. Re-
marcabila învăţătură despre înviere—atât a
lui Cristos, cât şi a noastră (cap. 15), regle-
mentarea Cinei Domnului (cap. 11), porunca
de a participa la strângerea de ajutoare (cap.
16) se găsesc cu toate în această epistolă.
Ce săraci am fi, dacă n-am avea întâi
Corinteni! — o adevărată comoară de învă-
ţături creştine practice.
II.	Paternitatea
Toţi jnvăţaţii sunt de acord că ceea ce
numim întâi Corinteni este produsul autentic
al lui Pavel, ieşit de sub pana lui. Unii autori
(în special cei de orientare liberală) susţin că
au remarcat unele „interpolări" în această
scrisoare, dar opiniile lor sunt pure speculaţii
subiective, fără temeiuri probatoare în textul
propriu-zis al epistolei. 1 Corinteni 5:9 pare
să indice că apostolul Pavel le-ar fi adresat
Corintenilor încă o scrisoare (necanonică),
pe care aceştia au înţeles-o greşit.
Dovezile externe în sprijinul lui întâi

Corinteni sunt foarte timpurii, cartea fiind
menţionată concret de Clement din Roma
(circa 95 d.Cr.), sub numele de „epistola
binecuvântatului Apostol Pavel." Şi alţi
scriitori ai bisericii primare s-au referit la
1 Corinteni: Policarp, Iustin Martirul, Atena-
goras, Irineu, Clement din Alexandria şi
Tertulian. Ea este cuprinsă în Canonul Mura-
torian, ocupând poziţia următoare epistolei
către Galateni în „canonul" ereticului Mar-
cion, numit Apostolicon.
Dovezile interne sunt, de asemenea,
foarte puternice. Pe lângă propriile referiri
ale autorului la el însuşi, în 1:1 şi 16:21,
argumentele de la 1:12-17; 3:4, 6, 22 spriji-
nă, de asemenea, paternitatea paulină a
epistolei. Conincidenţele cu cartea Fapte şi
cu alte scrisori ale lui Pavel, plus amprenta
puternicei preocupări apostolice, exclud total
posibilitatea unui fals, dând o greutate covâr-
şitoare argumentelor în favoarea autentici-
tăţii ei.
III.	Data
Pavel ne spune că şi-a redactat epistola de
faţă la Efes (16:8, 9, cf. v. 19). întrucât el a
slujit acolo timp de trei ani, 1 Corinteni va fi
fost probabil redactată acolo, în ultima jumă-
tate a acelei misiuni de amploare pe care a
desfăşurat-o în acel oraş sau prin anii 55-56
d.Cr. Unii cărturari plasează data apariţiei ei
chiar mai înainte.
IV.	Fondul şi tema epistolei
Străvechiul oraş Corint se află în sudul
Greciei, la vest de Atena, fiind pe vremea lui
Pavel, situat într-o poziţie strategică la între-
tăierea unor importante rute comerciale.
Corintul a devenit un mare centru comercial
internaţional, prin acest oraş perindându-se
un volum uriaş de persoane şi mărfuri. Dato-
rită religiei depravate a locuitorilor săi,
curând a devenit şi centrul celor mai decăzu-

567

568

1 Corinteni

zute forme de imoralitate, până acolo încât
Corint a ajuns un nume de pomină pentru
orice necurăţie şi senzualitate. Atât de mult
se dusese vestea lascivităţii acestui oraş,
încât a apărut chiar şi un verb în limba grea-
că, korinthiazomai, prin care se definea
trăirea unei vieţi destrăbălate.
Apostolul a vizitat mai întâi Corintul cu
prilejul celei de-a Doua Călătorii Misionare
(Fapte 18). La început, el a lucrat printre
iudei, împreună cu Priscila şi Acuila, colegii
săi în meseria confecţionării de corturi. Dar,
după ce majoritatea iudeilor au respins mesa-
jul său, apostolul s-a îndreptat spre Neamu-
rile din Corint. Şi astfel, au fost salvate o
seamă de suflete, prin predicarea evanghe-
liei, înfîinţându-se în acest oraş o biserică.
Cam după trei ani, când Pavel predica la
Efes, a primit o scrisoare de la Corint, în

care i se aduceau la cunoştinţă grave defi-
cienţe ivite în adunarea de acolo şi i se
puneau întrebări cu privire la o serie de
aspecte ale trăirii practice a credinţei creşti-
ne. Tocmai din răspunsul dat de apostol
acestor întrebări s-a născut Prima Epistolă
către Corinteni.
Tema epistolei este: cum poate fi redre-
sată o biserică lumească şi carnală, care
priveşte cu uşurătate atitudinile, rătăcirile şi
acţiunile pe care apostolul Pavel le considera
atât de grave. Sau cum sună definiţia suc-
cintă a lui Moffatt: ,3iserica era în lume,
căci acolo îi era locul, dar şi lumea era în
biserică, locul ei nefiind acolo."
întrucât o atare situaţie continuă să carac-
terizeze multe adunări din vremea noastră,
întâi Corinteni rămâne o epistolă foarte
relevantă şi pentru noi.

SCHIŢA CĂRŢII
I. INTRODUCERE (1:1-9)
A.	Salutări (1:1-3)
B.	Mulţumiri (1:4-9)
II. DEZORDINI DIN SÂNUL BISERICII (1:10-6:20)
A.	Dezbinările din rândurile credincioşilor (1:10-6:20)
B.	Imoralitatea din rândurile credincioşilor (cap. 5)
C.	Litigiile din rândurile credincioşilor (6:1-11)
D.	Uşurătatea pe plan moral din rândurile credincioşilor (6:12-20)
III.	RĂSPUNSURI APOSTOLICE LA ÎNTREBĂRILE RIDICATE DE BISERICĂ
(capitolele 7-14)
A.	Cu privire la căsătorie şi celibat (cap. 7)
B.	Cu privire la consumul alimentelor închinate idolilor (8:1-11:1)
C.	Cu privire la acoperirea capului femeilor (11:2-16)
D.	Cu privire la Cina Domnului (11:17-34)
E.	Cu privire la darurile Duhului şi la întrebuinţarea lor în biserică (cap. 12-14)
IV.	RĂSPUNSUL DAT DE PAVEL CELOR CARE TĂGĂDUIAU ÎNVIEREA
(Cap. 15)
A.	Certitudinea învierii (15:1-34)
B.	Considerarea obiecţiilor formulate împotriva învierii (15:35-57)
C.	Un ultim apel, în lumina învierii (15:58)
V. UN ULTIM SFAT DIN PARTEA LUI PAVEL (Cap. 16)
A.	Cu privire la strângerea ajutoarelor (16:1-4)
B.	Cu privire la planurile sale personale (16:5-9)
C.	îndemnuri de încheiere şi salutări (16:10-24)

1 Corinteni

569

Comentariu

I.   INTRODUCERE (1:1-9)
A. Salutări (1:1-3)
1:1 Pavel a fost chemat să fie apostol al
lui Isus Cristos pe drumul Damascului.
Această chemare nu i-a parvenit prin inter-
mediul vreunui om, ci direct din partea
Domnului Isus. Un apostol este, literalmen-
te, „un trimis. Primii apostoli au fost martori
ai lui Cristos la învierea Sa. Ei au putut de
asemenea săvârşi minuni, menite să confir-
me că mesajul predicat de ei era de natură
divină. Prin urmare, Pavel era întru totul
îndreptăţit să afirme, în cuvintele lui Gerhard
Tersteegen:
Cristos, Fiul lui Dumnezeu, m-a trimis
în ţările de Ia miazănoapte;
Eu am fost ordinat de puterea divină
A mâinilor străpunse.
Când Pavel scria, un frate, pe nume
Sostene, era cu el, ceea ce-1 determină pe
Pavel să-1 includă în salutul său. Nu se ştie
exact dacă este acelaşi Sostene de la Fapte
18:17, fruntaşul sinagogii, care a fost bătut în
public de greci. Probabil acest lider fusese
mântuit în urma propovăduirii lui Pavel,
ajutându-1 acum pe apostol în lucrarea sa.
1:2 Scrisoarea este adresată mai întâi
bisericii lui Dumnezeu care este Ia Corint.
Este încurajator să constatăm că nici un loc
pe pe pământ nu este prea imoral pentru ca
acolo să se poată pune bazele unei adunări
de copii ai lui Dumnezeu. Adunarea Corinte-
nilor este descrisă în continuare prin cuvinte-
le: cei care au fost sfinţiţi în Cristos Isus,
chemaţi sfinţi. „Sfinţiţi" înseamnă aici puşi
deoparte pentru Dumnezeu şi detaşaţi de
lume, descriind poziţia tuturor celor ce sunt
ai lui Cristos. Cât priveşte starea lor practi-
că, ei au datoria să se detaşeze ei înşişi de
lume, în fiecare zi, trăind o viaţă sfântă.
Unii oameni susţin că sfinţirea este o
lucrare distinctă a harului, prin care cineva
dobândeşte eradicarea naturii păcatului. O
atare învăţătură este însă contrazisă de verse-
tul acesta. Creştinii corinteni erau departe de
ceea ce trebuia să fie pe planul sfinţeniei
practice, dar faptul rămâne că în faţa lui
Dumnezeu, în ce priveşte poziţia lor, ei erau
sfinţiţi de Dumnezeu.
Ca sfinţi, ei erau membrii unei minunate
părtaşii: chemaţi să fie sfinţi, împreună cu

toţi cei care cheamă în vreun loc Numele
lui Isus Cristos, Domnul lor şi al nostru.
1:3 întâi Corinteni este, în mod deosebit,
scrisoarea dedicată Domniei lui Cristos. Dis-
cutând numeroasele probleme din viaţa adu-
nării şi a credincioşilor individuali, apostolul
le aminteşte cititorilor că Isus Cristos este
Domn şi că prin tot ceea ce facem trebuie să
dăm recunoaştere acestui mare adevăr.
Salutul caracteristic al lui Pavel apare în
versetul 3. Har şi pace sunt cuvintele prin
care se exprimă cel mai bine rezumatul între-
gii evanghelii. Harul este sursa oricărei
binecuvântări iar pacea este rezultatul în
viaţa oricărei persoane care a a acceptat
harul lui Dumnezeu. Aceste mari binecuvân-
tări provin de la Dumnezeu Tatăl nostru şi
de la Isus Cristos. Pavel nu ezită să-L
menţioneze pe Domnul Isus în acelaşi enunţ
în care vorbeşte despre Dumnezeu Tatăl
nostru. Este doar una din sutele de expresii
similare din Noul Testament prin care se
arată clar poziţia de egalitate a Domnului
Isus cu Dumnezeu Tatăl.
B. Mulţumiri (1:4-9)
1:4 După ce i-a salutat pe corinteni,
apostolul aduce acum mulţumiri pentru felul
minunat în care a lucrat Dumnezeu în viaţa
lor (v. 4-9). E remarcabilă trăsătura de noble-
ţe a caracterului lui Pavel prin faptul că
întotdeauna a găsit câte ceva, în viaţa fraţilor
săi de credinţă, pentru care să aducă mulţu-
miri lui Dumnezeu. Dacă viaţa lor de trăire
în practică a credinţei creştine nu era pe
măsura celei dorite de Dumnezeu, atunci
Pavel îi mulţumea lui Dumnezeu pentru ceea
ce a făcut El pentru ei — cum s-a întâmplat
şi în cazul de faţă. Corintenii nu erau „creş-
tini duhovniceşti". Dar Pavel poate totuşi să-
I mulţumească lui Dumnezeu pentru harul
lui Dumnezeu care le-a fost dat în Cristos
Isus.
1:5 Harul lui Dumnezeu s-a manifestat
faţă de corinteni prin faptul că au fost înzes-
traţi din belşug cu darurile Duhului Sfânt.
Pavel aminteşte darul rostirii şi al cunoştinţei
(„în orice cuvânt şi în orice cunoştinţă") —
aceasta fiind probabil o referire la darul
vorbirii în limbi, al tălmăcirii vorbirii în
limbi şi al cunoştinţei ieşite din comun.
Rostirea (în versiunea română: „în orice
cuvânt") se referă la exprimarea exterioară
iar cunoştinţa la înţelegerea lăuntrică.

570

1 Corinteni

1:6 Faptul că ei aveau aceste daruri era o
confirmare a lucrării lui Dumnezeu în vieţile
lor. La asta se referă Pavel când spune că
mărturia lui Cristos a fost confirmată în
ei. Ei au auzit mărturia lui Cristos, au
primit-o prin credinţă iar Dumnezeu a depus
mărturie că ei sunt mântuiţi cu adevărat, prin
faptul că le-a acordat aceste puteri miracu-
loase.
1:7 Cât priveşte posedarea darurilor,
biserica de la Corint nu era cu nimic mai
prejos decât celelalte biserici. Dar simpla
posedare a acestor daruri nu constituia, în
sine, o dovadă a adevăratei spiritualităţi.
Pavel îi mulţumea Domnului pentru un lucru
de care corintenii nu erau răspunzători, la
care nu contribuiseră cu nimic. Darurile au
fost dăruite de Domnul cel înălţat la Cer,
fără să se ţină seama de meritele cuiva. Dacă
are cineva un dar, nu trebuie să se fălească
cu el, ci, în smerenie, să-1 pună în slujba
Domnului.
Roadă Duhului este însă o altă chestiune,
presupunând predarea credinciosului faţă de
controlul Duhului Sfânt. Apostolul nu putea
să-i laude pe corinteni pentru faptul că ar fi
posedat roadă Duhului în viaţa lor, ci numai
pentru ceea ce a revărsat Domnul, în suvera-
nitatea Sa, peste ei—un lucru asupra căruia
ei nu aveau nici un control.
Când vom înainta în studiul epistolei,
vom constata că apostolul a trebuit să-i
mustre pe sfinţi pentru abuzarea de aceste
daruri, dar aici el se mulţumeşte să-şi expri-
me recunoştinţa pentru faptul că ei au primit
aceste daruri într-o măsură atât de mare.
Corintenii erau nerăbdători în aşteptarea
arătării Domnului nostru Isus Cristos.
Cercetătorii Bibliei nu au ajuns la un numi-
tor comun în acest punct, neputând stabili
dacă se referă la venirea lui Cristos pentru a-
Şi lua sfinţii Săi (1 Tes. 4:13-18), sau la
venirea Sa împreună cu sfinţii Săi (2 Tes.
1:6-10), sau, a treia variantă, dacă este o
referire la ambele ipostaze. în primul caz, ar
fi o revelaţie a lui Cristos făcută doar credin-
cioşilor, pe când în cazul al doilea ar fi
Revelaţia Sa pentru întreaga biserică. Atât
Răpirea, cât şi glorioasa Arătare a lui Cristos
sunt aşteptate cu nerăbdare de orice credin-
cios.
1:8 Aici Pavel îşi exprimă încrederea că
Domnul îi va întări până la sfârşit pe sfinţi,
pentru ca aceştia să poată fi fără vină în ziua
Domnului nostru Isus Cristos. Din nou, iese
în evidenţă accentul pus de Pavel asupra a
ceea ce va face Dumnezeu, mai degrabă

decât pe ce au făcut corintenii. întrucât ei s-
au încrezut în Cristos, şi pentru că Dumne-
zeu a confirmat acest lucru, dându-le darurile
Duhului, Pavel era încrezător că Dumnezeu
îi va păzi şi păstra pentru El, până când
Cristos va veni să-i ia pe ai Săi cu Sine.
1:9 Optimismul lui Pavel cu privire la
corinteni se bazează pe credincioşia lui
Dumnezeu, care i-a chemat la părtăşia Fiului
Său. El ştie că întrucât Dumnezeu a plătit un
preţ atât de mare ca să-i facă părtaşi ai vieţii
Domnului nostru, El nu-i va lăsa să se piar-
dă, nici să alunece din mâna Lui.
II. DEZORDINILE DIN BISERICĂ
(1:10-6:20)
A. Dezbinările din rândurile
credincioşilor (1:10-4:21)
1:10 Apostolul este gata acum să se
ocupe de problema dezbinărilor din cadrul
bisericii (1:10-4:21). El începe cu un minu-
nat îndemn la unitate. în loc să poruncească,
în virtutea mandatului său de apostol, el îi
îndeamnă cu tandreţea unui frate. Apelul la
unitate se bazează pe numele Domnului
nostru Isus Cristos şi, întrucât numele re-
prezintă de fapt Persoana, se bazează pe tot
ceea ce este şi a făcut Domnul Isus. Corinte-
nii preamăreau numele unor oameni, dar asta
nu putea duce decât la dezbinări. Pavel e
hotărât însă să înalţe doar Numele Domnului
Isus, ştiind că numai în felul acesta se va
produce unitate în rândurile copiilor lui
Dumnezeu. Să aveţi acelaşi fel de vorbire
înseamnă a fi uniţi într-un gând şi o simţi-
re — adică a avea un scop comun şi aceeaşi
loialitate. Unitatea aceasta se produce atunci
când creştinii sunt pătrunşi de gândirea
(gândul) lui Cristos. în versetele următoare,
Pavel le va spune cum pot fi pătrunşi corin-
tenii, pe planul trăirii practice, de gândurile
lui Cristos.
1:11 Vestea despre certurile de la Corint
i-a parvenit lui Pavel prin cei din casa lui
Cloe. Dezvăluind numele informatorilor,
Pavel stabileşte un important principiu de
conduită creştină: nu avem voie să transmi-
tem veşti despre fraţii şi surorile noastre de
credinţă la modul anonim, ci trebuie să fim
dispuşi să lăsăm să ni se dezvăluie identita-
tea. Dacă s-ar practica acest principiu în
zilele noastre, s-ar evita multe bârfe inutile,
care fac atât de mult rău bisericii.
1:12 în sânul bisericii se formau secte
sau partide, fiecare luându-şi un fruntaş. Unii
îşi declarau preferinţele pentru Pavel, alţii

1 Corinteni

571

pentru Apolo iar alţii pentru Chifa (Petru).
Ba unii chiar susţineau să sunt ai lui Cristos,
prin asta înţelegându-se că se considerau
singurii Săi credincioşi, ceilalţi fiind excluşi!
1:13 în versetele 13-17 Pavel mustră cu
asprime sectarismul. A da naştere la aseme-
nea partide în sânul bisericii echivala cu
tăgăduirea unităţii trupului lui Cristos. Căl-
când pe urmele unor lideri umani, ei îl insul-
tau pe Cel care fusese răstignit pentru ei.
Luându-şi denumirea unui om, ei uitau că
prin botez îi declaraseră loialitate Domnului
Isus Cristos.
1:14 Apariţia unor partide în sânul biseri-
cii de la Corint 1-a determinat pe Pavel să-şi
exprime recunoştinţa pentru faptul că el
însuşi nu a botezat decât vreo câţiva credin-
cioşi din adunarea aceea — Crispus şi
Gaius fiind doi dintre aceştia.
1:15, 16 Pavel a avut grijă ca nimeni să
nu poată spune că a botezat pe cineva în
numele lui. Cu alte cuvinte, el nu încerca să
facă convertiţi pentru el însuşi sau să-şi
atragă adepţi. Singurul ţel urmărit de el era
să-i îndrepte pe oameni către Domnul Isus
Cristos.
La o examinare mai amănunţită, Pavel
şi-a adus aminte că a botezat pe cei din casa
lui Ştefana, dar pe alţii nu-şi amintea să-i fi
botezat.
1:17 El explică faptul că Cristos nu 1-a
trimis ca mai întâi de toate să boteze, ci să
propovăduiască evanghelia. Asta nu înseam-
nă deloc că Pavel nu credea în botez, întrucât
am citit deja numele celor pe care i-a botezat
chiar el. Mai degrabă, înseamnă că misiunea
lui principală nu era de a boteza. Probabil el
încredinţase această lucrare altora, poate
unor creştini din biserica locală. Versetul
acesta constituie un puternic argument de
combatere a concepţiei susţinute de unii,
conform căreia botezul ar fi esenţial în vede-
rea mântuirii. Dacă aşa ar sta lucrurile,
atunci ar însemna că Pavel îi mulţumeşte lui
Dumnezeu că nu i-a mântuit pe nici unii, în
afară de Crisp şi Gaius! Or, asemenea idee
nu poate sta în picioare.
în ultima parte a versetului 17, Pavel
realizează o tranziţie la versetele care urmea-
ză. El nu a propovăduit evanghelia prin
recurgerea la înţelepciunea cuvintelor, pentru
ca nu cumva crucea lui Cristos să fie făcută
ineficace. El ştia că dacă oamenii ar fi fost
impresionaţi de oratoria şi stilul său retoric,
atunci în egală măsură el ar fi eşuat în efor-
turile sale de a transmite adevărata semnifi-
caţie a crucii lui Cristos.

Ne va fi de ajutor să înţelegem secţiunea
care urmează, dacă vom ţine seama de faptul
că, întrucât erau greci, corintenii aveau o
mare predilecţie pentru înţelepciunea ome-
nească. Filosofii lor erau consideraţi eroi
naţionali. Se pare că ceva din spiritul acestei
mişcări se strecurase în adunarea de la Co-
rint, unde se formase partida celor care
doreau să facă evanghelia mai uşor de primit
de către intelectuali. Ei plecau de la convin-
gerea că evanghelia nu se bucura de reputa-
ţie în rândurile intelectualilor — de unde
încercarea de a o intelectualiza. Această
prosternare în faţa intelectualismului a fost,
după câte se pare, una din chestiunile care i-
au determinat pe oameni să formeze partide
în jurul unor lideri umani. Eforturile de a
face evanghelia mai acceptabilă erau sortite
însă din capul locului eşecului, pentru faptul
că între înţelepciunea lui Dumnezeu şi înţe-
lepciunea omului există o prăpastie uriaşă,
ele neputând fi deloc reconciliate.
Pavel arată acum nebunia de a-i ridica în
slăvi pe oameni şi subliniază că, procedând
aşa, înseamnă a da dovadă de incompatibili-
tate cu adevărata natură a evangheliei (1:18-
3:4). Prima idee pe care o scoate el în evi-
denţă este că mesajul crucii este diametral
opus tuturor conceptelor considerate de
oameni a fi adevărata înţelepciune (1:18-25).
1:18 Mesajul crucii este nebunie pen-
tru cei ce sunt pe calea pierzării. Sau, cum
s-a exprimat foarte plastic Barnes:
Moartea pe cruce era asociată cu ideea celei mai
mari înjosiri sau ruşinâri. A afirma că mântuirea
poate avea loc doar prin suferinţele şi moartea
unui om răstignit era sigur că va trezi în ei doar
un nedisimulat dispreţ.1
Grecii erau mari iubitori de înţelepciune
(de fapt, acesta este sensul literal al termenu-
lui „filosofi"). Dar evanghelia nu conţinea
nici un lucru de natură să satisfacă orgoliul
lor, rezultat în urma cunoştinţei.
Pentru cei ce sunt pe calea mântuirii,
evanghelia este puterea lui Dumnezeu. Ei
aud mesajul, îl acceptă prin credinţă şi apoi
are loc miracolul naşterii din nou în viaţa îor.
Observaţi adevărul solemn reliefat de acest
verset, potrivit căruia nu există decât două
categorii de oameni: cei ce pier şi cei ce sunt
mântuiţi. Nici o categorie intermediară.
Oamenii n-au decât să iubească înţelepciu-
nea omenească, însă numai evanghelia este
cea care duce la mântuire.
1:19 Faptul că evanghelia îi repugnă

572

1 Corinteni

înţelepciunii omeneşti a fost profeţit cu mult
timp în urmă de Isaia (29:14): „Voi distruge
înţelepciunea înţelepţilor şi voi nimici
priceperea pricepuţilor." (traducere după
versiunea engleză, n.tr.)
S. Lewis Johnson afirmă, în al său The
Wycliffe Bible Commentary că în contextul
lor, „aceste cuvinte constituie condamnarea
de către Dumnezeu a politicii «înţelepţilon>
din Iuda, prin faptul că aceştia căutau să
încheie o alianţă cu Egipt, pe când erau
ameninţaţi de Sanherib. Cât de adevărat
este faptul că lui Dumnezeu Ii face plăcere
să-Şi realizeze planurile în modalităţi care
par nebune oamenilor. Ce des foloseşte El
metode pe care înţelepţii acestei lumi le
ridiculizează, dar care realizează rezultatele
dorite cu minunată acurateţe şi eficienţă. De
pildă, înţelepciunea omului îl asigură că el
poate câştiga sau merita propria lui mântuire.
Dar evanghelia înlătură toate eforturile o-
mului de a se mântui pe sine, prezentându-L
pe Cristos ca Singura Cale prin care putem
câştiga acces la Dumnezeu.
1:20 Aici Pavel face o provocare îndrăz-
neaţă, zicând: „Unde este înţeleptul? Unde
este cărturarul? Unde este vorbăreţul
acestui veac?" Oare i-a consultat Dumnezeu
când a conceput planul Său de mântuire? Ar
fi fost ei oare în stare să elaboreze vreodată
un asemenea plan de răscumpărare, dacă ar
fi fost lăsaţi în voia înţelelepciunii lor? Răs-
punsul este un răspicat „Nu!" Dumnezeu a
făcut nebunie înţelepciunea acestei lumi.
1:21 Omul nu poate ajunge la cunoştinţa
lui Dumnezeu prin propria sa înţelepciune.
De veacuri Dumnezeu i-a dat omenirii prile-
jul acesta, dar rezultatul a fost un eşec total.
Apoi Dumnezeu a găsit cu cale, prin propo-
văduirea crucii—mesaj considerat nebun de
către oameni — să-i mântuiască pe cei care
cred. Nebunia mesajului predicat se referă,
desigur, la cruce. Noi ştim că ea nu a fost o
nebunie, dar aşa a părut minţilor neluminate
ale oamenilor. Godet spune că versetul 21
conţine o întreagă filosofie a istoriei, sub-
stanţa unor volume întregi. De aceea, nu
trebuie să trecem peste el cu uşurinţă, ci să
medităm profund la extraordinarele adevă-
ruri ce le conţine.
1:22 Era în firea iudeilor să ceară un
semn. Atitudinea lor consta în concepţia că
dacă li se va da un semn, vor crede. Pe de
altă parte, grecii căutau înţelepciunea. Pe ei
îi interesau argumentele şi raţionamentele
omeneşti, logica în general.
1:23 Dar Pavel nu le-a făcut pe plac. El

spune: „Noi îl propovăduim pe Cristos cel
răstignit." După cum s-a exprimat cineva:
„El nu era un iudeu iubitor de semne, nici un
grec iubitor de înţelepciune, ci un creştin
iubitor de Mântuitorul."
Pentru iudei, Cristos răstignit era o piatră
de poticnire. Ei căutau un lider militar, care
să-i izbăvească de asuprirea Romei. Dar
evanghelia le-a oferit un Mântuitor răstignit
pe cruce şi supus ruşinii. Pentru greci, Cris-
tos răstignit era o nebunie. Ei nu puteau
înţelege cum ar putea Cineva care a murit în
condiţii de aparentă slăbiciune totală să le
rezolve problemele.
1:24 Dar, oricât ar părea de ciudat, chiar
lucrurile pe care le căutau iudeii şi Neamu-
rile se găsesc în chip minunat în Domnul
Isus. Pentru cei care aud chemarea Lui şi se
încred în El, atât iudei, cât şi greci, Cristos
devine puterea lui Dumnezeu şi înţelepciu-
nea lui Dumnezeu.
1:25 De fapt nu există nici nebunie, nici
slăbiciune la Dumnezeu. Dar apostolul
afirmă în versetul 25 că ceea ce pare nebunie
din partea lui Dumnezeu, în ochii oamenilor,
este, în realitate, mai înţelept decât oamenii
cei mai luminaţi. De asemenea, ceea ce pare
slăbiciune din partea lui Dumnezeu, în ochii
oamenilor, se dovedeşte a fi mai puternic
decât orice ar putea produce oamenii vreoda-
tă.
1:26 După ce a vorbit despre evanghelia
propriu-zisă, apostolul îşi îndreaptă acum
atenţia spre oamenii pe care Dumnezeu îi
cheamă prin evanghelie (v. 26-29). El le
aminteşte corintenilor că nu mulţi înţelepţi
după firea pământească, nu mulţi puternici,
nu mulţi nobili sunt chemaţi. S-a arătat
adesea că textul nu spune că nici unul din
această categorie nu va fi chemat, ci doar
„nu mulţi"!
Chiar corintenii nu proveniseră din pătu-
rile intelectuale ale societăţii. Ei nu fuseseră
câştigaţi la Cristos prin filosofii răsunătoare,
ci prin evanghelia simplă. Atunci cum se
face că puneau un preţ atât de mare pe înţe-
lepciunea omenească, ridicându-i în slăvi pe
predicatorii care căutau să facă mesajul
evangheliei mai palatabil înţelepţilor acestei
lumi?
Dacă oamenii voiau să înfiinţeze o bise-
rică, căutau să racoleze cei mai proeminenţi
membri ai comunităţii. Dar versetul 26 ne
învaţă că persoanele atât de stimate de oa-
meni sunt ignorate de Dumnezeu. Cei pe
care îi cheamă El nu sunt, în general, cei
consideraţi mari de lumea aceasta.

1 Corinteni

573

1:27 Dar Dumnezeu a ales lucrurile
nebune ale lumii, ca să-i facă de ruşine pe
înţelepţi şi Dumnezeu a ales lucrurile
slabe ale lumii, ca să le facă de ruşine pe
cele tari. Sau, cum s-a exprimat Erich Sauer:
Cu cât este mai primitiv materialul, cu atât mai
mare—dacă se va putea atinge acelaşi standard
de artă — va fi onoarea Stăpânului; cu cât mai
mică va fi armata, cu atât mai mare — dacă se
va putea dobândi aceeaşi izbândă măreaţă—va
fi lauda ce i se va cuveni cuceritorului.3
Dumnezeu s-a folosit de trâmbiţe, pentru
a nărui zidurile Ierihonului. El a redus oastea
lui Ghedeon de la 32.000 la 300, cu care a
înfrânt oştirile lui Madiän. El s-a folosit de
un băţ pentru mânat boii, în mâna lui Şam-
gar, pentru a-i înfrânge pe filisteni. Cu o
falcă de măgar El 1-a învrednicit pe Samson
să înfrângă o întreagă armată. Şi Domnul
nostru a hrănit peste cinci mii de oameni cu
numai câteva pâini şi peştişori.
1:28 Pentru a completa tabloul acestei
oştiri pe care cineva a numit-o: „ceata de ne-
buni ai lui Dumnezeu, cu cinci stele," Pavel
adaugă şi aceste elemente: lucrurile josnice
ale lumii şi cele dispreţuite şi lucrurile
care nu sunt. Folosindu-se de materiale atât
de neverosimile, Dumnezeu desfiinţează
lucrurile care sunt. Cu alte cuvinte, Lui Ii
face plăcere să ia oameni ce nu se bucură de
nici o stimă în ochii lumii şi să-i folosească
în aşa fel încât aceştia să-I aducă slavă.
Aceste versete ar trebui să-i mustre pe creşti-
nii care încearcă să intre în graţiile celor
mari şi tari, care se dau bine pe lângă marile
personalităţi ale vremii, neavând prea multă
consideraţie pentru sfinţii mai umili din
rândurile copiilor lui Dumnezeu.
1:29 Scopul urmărit de Dumnezeu prin
alegerea celor lipsiţi de statut social ridicat în
ochii lumii este ca toată slava să-I fie atribui-
tă Lui, şi nu omului. întrucât mântuirea vine
numai de la El, doar El este vrednic de toată
cinstea şi lauda.
1:30 Versetul 30 subliniază şi mai mult
faptul că tot ceea ce suntem şi tot ceea ce
posedăm provine de la El—nu din filosofie;
şi că nu este nici un loc pentru gloria omului.
Mai întâi de toate, Cristos a devenit pentru
noi înţelepciune. El este înţelepciunea lui
Dumnezeu (v. 24), Cel pe Care Dumnezeu,
în înţelepciunea^ Sa, L-a ales să fie calea
mântuirii. Când îl avem pe El, avem o înţe-
lepciune poziţională, care ne garantează
mântuirea deplină. în al doilea rând, El este

neprihănirea noastră. Prin credinţa în El noi
suntem socotiţi neprihăniţi de un Dumnezeu
sfânt. în al treilea rând, el este sfinţirea
noastră. în noi înşine, noi nu avem nimic de
natura sfinţeniei personale, dar în El suntem
sfinţiţi, în privinţa poziţiei pe care o ocupăm
înaintea lui Dumnezeu, iar prin puterea Lui
suntem transformaţi, de la un grad de sfinţire
la altul. în fine, El este răscumpărarea
noastră, asta fiind, negreşit, o referire la
răscumpărarea în aspectul ei final, când
Domnul va veni şi ne va duce acasă, să fim
cu El; când vom fi răscumpăraţi—cu duhul,
cu sufletul şi cu trupul. Iată ce clar a expus
Traill acest adevăr:
înţelepciunea în afara lui Cristos este o nebunie
osânditoare — neprihănirea în afara lui Cristos
este vinovăţie şi condamnare — sfinţirea în
afara lui Cristos este murdărie şi păcat — răs-
cumpărarea în afara lui Cristos este robie şi
sclavie.4
A. T. Pierson corelează versetul 30 cu
viaţa şi lucrarea Domnului nostru:
Faptele Sale, cuvintele Sale şi practicile Sale
demonstrează cu toate că El este înţelepciunea
lui Dumnezeu. Apoi asistăm la moartea Lui,
îngroparea şi învierea Lui: acestea au de a face
cu neprihănirea noastră. Apoi urmează umblarea
Sa de patruzeci de zile printre oameni, înălţarea
Sa la cer, darul Duhului şi aşezarea Sa la dreapta
lui Dumnezeu — toate acestea având de a face
cu sfinţirea noastră. Apoi urmează revenirea Sa,
care are de a face cu răscumpărarea noastră.5
1:31 Aşa a aranjat Dumnezeu lucrurile
ca toate aceste binecuvântări să ne parvină în
Domnul. Prin urmare argumentul formulat
de Pavel este următorul: „Ce rost mai are să
vă făliţi cu oamenii?—devreme ce ei nu pot
să facă pentru voi nici unul din aceste lu-
cruri!"
2:1 Apostolul le aminteşte aici sfinţilor
de lucrarea desfăşurată de el în mijlocul lor
şi de modul în care a căutat să-L slăvească
pe Dumnezeu, şi nu pe el însuşi. El a venit la
ei vestind mărturia lui Dumnezeu, nu cu o
vorbire sau înţelepciune strălucită. El nu
a avut nici un interes să se dea mare orator
sau filosof. Asta arată că Pavel a recunoscut
diferenţa dintre lucrarea de esenţă sufleteas-
că şi cea de esenţă spirituală. Prin lucrarea
sufletească înţelegem o lucrare care amuză,
care oferă divertisment sau care apelează la
emoţiile oamenilor. Pe de altă parte, lucrarea

574

1 Corinteni

spirituală (duhovnicească) prezintă adevărul
cuvântului lui Dumnezeu în aşa fel încât să-I
aducă slavă lui Cristos şi să atingă inima şi
conştiinţa ascultătorilor.
2:2 Conţinutul mesajului lui Pavel a fost:
Isus Cristos şi pe EI răstignit. Isus Cristos
se referă la Persoana Sa, în timp ce pe El
răstignit se referă la lucrarea Sa. Persoana şi
lucrarea Domnului Isus formează substanţa
evangheliei creştine.
2:3 Pavel subliniază în continuare că
înfăţişarea sa personală nu era nici impresio-
nantă, nici atrăgătoare. Când s-a aflat între
corinteni, el a fost în slăbiciune, în temere
şi în mare cutremur. Comoara evangheliei
era purtată într-un vas de pământ, pentru ca
strălucirea puterii să se dovedească a fi de la
Dumnezeu, nu de la Pavel. El însuşi a fost o
pildă a modului în care Dumnezeu se folo-
seşte de lucrurile slabe, pentru ca să le facă
de ruşine pe cele tari.
2:4 Nici vorbirea lui Pavel, nici propo-
văduirea sa nu constau în cuvintele îndu-
plecătoare ale înţelepciunii omeneşti, ci în
demonstrarea Duhului şi a puterii. Unii
au sugerat că prin vorbire se înţelege mate-
rialul pe care l-a prezentat iar prin propovă-
duire maniera prezentării materialului. Alţii
înţeleg prin vorbirea sa mărturia personală
pe care a adus-o unor persoane individuale
iar prin propovăduirea sa mesajul vestit
unor grupuri de oameni. Privind lucrurile din
perspectiva standardelor lumii acesteia,
apostolul n-ar fi câştigat poate niciodată un
concurs de oratorie. în pofida acestei stări de
lucruri, Duhul lui Dumnezeu s-a folosit de
mesajul propovăduit prin gura lui Pavel
pentru a produce în oameni căinţa de păcat
şi convertirea lor la Dumnezeu.
2:5 Pavel era conştient de pericolul mare
ca ascultătorii lui să devină mai interesaţi în
el însuşi sau în personalitatea sa, decât în
Domnul cel Viu. Conştient de neputinţa lui
de a binecuvânta sau de a-i salva el însuşi pe
oameni, apostolul s-a hotărât să-i conducă pe
oameni numai la Dumnezeu, îndemnându-i
să-şi pună încrederea doar în El, şi nu în
înţelepciunea oamenilor. Toţi cei ce vestesc
mesajul evangheliei sau îi învaţă pe oameni
din cuvântul lui Dumnezeu trebuie să facă
din acest deziderat ţelul lor major şi perma-
nent.
2:6 Mai întâi de toate, înţelepciunea pe
care o demonstrează evanghelia este de
origine divină (versetele 6 şi 7). Noi vorbim
înţelepciunea între cei ce sunt maturi (sau
„desăvârşiţi"). Dar nu înţelepciunea acestui

veac, după cum nu este înţelepciune în ochii
stăpânitorilor veacului acestuia. Căci
înţelepciunea acestora este perisabilă, aido-
ma lor, dăinuind doar o zi scurtă.
2:7 Noi vorbim înţelepciunea lui Dum-
nezeu într-o taină. O taină în Noul Testa-
ment este un adevăr ce nu fusese revelat în
trecut, dar care este făcut cunoscut acum
credincioşilor de apostolii şi profeţii din
perioada primară a Bisericii. Această taină
este înţelepciunea ascunsă pe care Dumne-
zeu a rânduit-o mai înainte de veacuri
spre slava noastră. Această taină a evan-
gheliei cuprinde adevăruri minunate, ca acela
potrivit căruia acum evreii şi creştinii sunt
făcuţi una în Cristos; precum şi adevărul
după care Domnul Isus va veni şi-i va duce
pe ai Săi, care-L aşteaptă, acasă, să fie cu El
şi, desigur, adevărul potrivit căruia nu toţi
credincioşii vor muri, ci toţi vor fi transfor-
maţi.
2:8 Stăpânitorii acestui veac se referă,
probabil, la fiinţele demonice, de natură
spirituală, din văzduh, sau la agenţii lor
umani de pe pământ. Ei nu au înţeles înţelep-
ciunea ascunsă a lui Dumnezeu (Cristos pe
cruce), după cum nu şi-au dat seama că
omorându-L pe Sfântul Fiu al lui Dumnezeu
aduceau peste ei propria lor nimicire. Dacă
ar fi cunoscut căile lui Dumnezeu, nu L-ar
fi răstignit pe Domnul slavei.
2:9 Procesul revelaţiei, inspiraţiei şi
iluminării sunt descrise în versetele 9-16. Ele
ne spun cum au fost aduse aceste adevăruri
minunate la cunoştinţa apostolilor, de către
Duhul Sfânt, şi cum, la rândul lor, ei ne-au
transmis aceste adevăruri prin inspiraţia
Duhului Sfânt, precum şi modul în care noi
le înţelegem prin iluminarea Duhului Sfânt.
Citatul din versetul 9, Isaia 64:4, este o
profeţie conform căreia Dumnezeu a adunat
adevăruri minunate ce nu puteau fi descope-
rite prin simţurile naturale, descoperind
aceste adevăruri, la vremea rânduită de El,
celor care II iubesc pe El. Sunt enumerate
trei facultăţi (ochiul, urechea şi inima, sau
mintea) prin care ne însuşim lucrurile pă-
mânteşti, dar acestea nu sunt suficiente
pentru receptarea adevărurilor divine, aici
fiind nevoie de intervenţia Duhului lui Dum-
nezeu.
Versetul acesta este interpretat aproape
totdeana ca o referire la gloriile cerului şi
după ce ne-am întipărit în minte acest sens al
versetului, este foarte greu să ni-1 mai scoa-
tem din minte şi să acceptăm alt înţeles. Dar
Pavel se referă aici la adevărurile care au

1 Corinteni

575

fost relevate pentru prima oară în Noul
Testament. Oamenii nu ar fi putut ajunge să
cunoască şi să înţeleagă aceste adevăruri prin
intermediul cercetărilor ştiinţifice sau filoso-
fice. Mintea omenească, lăsată în voia ei,
niciodată nu ar fi putut descoperi tainele
minunate ce au fost făcute cunoscute la
începutul erei evangheliei. Raţiunea ome-
nească este total neputincioasă de a afla
adevărul lui Dumnezeu.
2:10 Faptul că versetul 9 nu se referă la
cer (rai) este demonstrat de afirmaţia că
nouă Dumnezeu ni Ie-a descoperit prin
Duhul Său. Cu alte cuvinte, aceste adevă-
ruri, prezise în Vechiul Testament, au fost
aduse la cunoştinţa apostolilor din era Noului
Testament. Prin nouă se înţelege cei ce au
redactat Noul Testament. Prin Duhul lui
Dumnezeu au fost luminaţi apostolii şi
profeţii, întrucât Duhul cercetează toate
lucrurile, chiar lucrurile adânci ale lui
Dumnezeu. Cu alte cuvinte, Duhul lui Dum-
nezeu, una din Cele trei Persoane ale Dum-
nezeirii, este infinit în înţelepciunea Sa şi
înţelege toate adevărurile lui Dumnezeu,
fiind în stare să le împărtăşească şi altora.
2:11 Chiar în sfera relaţiilor umane,
nimeni nu poate şti ce gândeşte un om decât
omul respectiv. Nimeni nu poate afla ce
gândeşte o persoană, dacă persoana respecti-
vă nu se decide să-şi desvăluie gândurile.
Dar chiar şi atunci, pentru a-1 înţelege pe
cineva, trebuie să ai duhul unui om. Un
animal nu va putea înţelege pe deplin gândi-
rea noastră. Tot aşa este şi la Dumnezeu.
Singurul care poate înţelege lucrurile lui
Dumnezeu este Duhul lui Dumnezeu.
2:12 Noi din versetul 12 se referă la cei
care au redactat Noul Testament, deşi se
aplică în egală măsură la toţi cei ce au fost
folosiţi de Dumnezeu pentru redactarea
întregii Scripturi. întrucât apostolii şi profeţii
au primit Duhul Sfânt, El a fost în stare să le
împărtăşească adevărurile adânci ale lui
Dumnezeu. Asta vrea să spună apostolul
când afirmă în acest verset: „Şi noi n-am
primit duhul lumii, ci Duhul care vine de
Ia Dumnezeu, ca să putem cunoaşte lucru-
rile pe care ni le-a dăruit Dumnezeu.'4
Fără Duhul care vine de la Dumnezeu,
apostolii n-ar fi putut primi niciodată adevă-
rurile divine la care se referă Pavel, şi care
au fost păstrate pentru noi în Noul Testa-
ment.
2:13 După ce a descris procesul revela-
ţiei prin care redactorii Sfintelor Scripturi au
primit adevărul de la Dumnezeu, Pavel

descrie procesul inspiraţiei, prin care adevă-
rul acela ne-a fost comunicat nouă înşine.
Versetul 13 este unul din cele mai puternice
texte din Cuvântul lui Dumnezeu pe tema
inspiraţiei verbale. Apostolul Pavel afirmă
răspicat că în transmiterea acestor adevăruri
către noi, apostolii nu au folosit cuvinte
alese de ei înşişi sau dictate de înţelepciu-
nea omului. Mai degrabă, ei au folosit chiar
cuvintele pe care Duhul Sfânt i-a învăţat să
le folosească. Şi astfel, după convingerea
noastră, cuvintele reale ale Scripturii, aşa
cum se găsesc ele în textele originale auto-
grafe, au fost chiar cuvintele lui Dumnezeu
(şi că Biblia, în forma ei actuală, este întru
totul demnă de încredere).
Un strigăt de protest se va auzi în acest
punct, din partea unora pentru care afirmaţia
noastră de mai sus ar presupune că redacta-
rea s-ar fi făcut prin metoda unei dictări
mecanice, ca şi când Dumnezeu nu le-ar fi
permis redactorilor să recurgă la propriul lor
stil, în redactarea materialului. Dar noi ştim
că stilul textelor redactate de Pavel se deose-
beşte foarte mult de cel al lui Luca, de pildă.
Prin urmare, cum vom putea reconcilia
inspiraţia verbală cu stilul evident persoanl al
redactorilor? într-o anumită privinţă, neînţe-
les de noi, Dumnezeu le-a dăruit acestor
oameni înseşi cuvintele Scripturii, şi totuşi
El a îmbrăcat aceste cuvinte în stilul indivi-
dual, propriu fiecăruia dintre redactori,
lăsând ca personalitatea lor umană să-şi pună
amprenta peste cuvântul Lui desăvârşit.
Sintagma: comparând cele spirituale cu
cele spirituale se poate explica în mai multe
moduri. (1) Predarea unor adevăruri spiritu-
ale cu cuvinte dăruite de Duhul; (2) comuni-
carea unor adevăruri spirituale unor oameni
spirituali; sau (3) compararea adevărurilor
spirituale dintr-o secţiune a Bibliei cu cele
din altă secţiune a Bibliei. Noi credem că
prima explicaţie este cea valabilă, în ton cu
contextul. Pavel afirmă aici că procesul
inspiraţiei presupune transmiterea adevărului
divin prin cuvinte ce sunt anume alese de
Duhul Sfânt, în acel scop. Am putea parafra-
za propoziţia astfel: „prezentând adevăruri
spirituale cu cuvinte spirituale."
Unii au ridicat obiecţia că pasajul de faţă
nu poate constitui o referire la inspiraţie,
întrucât Pavel spune vorbim, nu „scriem"
Totuşi, analizând alte texte din Biblie, vom
vedea că adesea verbul „a vorbi" se aplică la
scrierile inspirate (vezi loan 12:38,41; Fapte
28:25; 2 Pet. 1:21).
2:14 Nu numai că evanghelia este divină

576

1 Corinteni

în revelaţia sa şi divină în inspiraţia sa, dar
aici aflăm că ea nu poate fi primită decât
prin puterea Duhului lui Dumnezeu. Fără
ajutorul Lui, omul natural (sau „sufletesc")
nu primeşte lucrurile Duhului lui Dumne-
zeu, căci pentru el sunt o nebunie; şi nici
nu le poate înţelege, pentru că ele se dis-
cern duhovniceşte. Iată ce spune în această
privinţă Vance Havner:
Creştinul înţelept nu-şi va pierde timpul, încer-
când să explice programul lui Dumnezeu unor
oameni nenăscuţi din nou, întrucât o atare
acţiune ar echivala cu aruncarea mărgăritarelor
la porci. Sau cu încercarea de a-i descrie unui
orb splendoarea unui apus de soare sau cu
tentativa de a discuta fizică nucleară cu o statuie
din parc. Omul natural nu poate primi aceste
lucruri. Mai uşor ar fi să prinzi razele soarelui
cu undiţa, decât să-şi însuşeşti revelaţia lui
Dumnezeu fără ajutorul Duhului Sfânt. Dacă nu
se naşte cineva din Duhul şi nu este învăţat de
El, toate aceste lucruri îi sunt complet străine.
Nici dacă ar poseda un doctorat nu i-ar fi de nici
un folos..."6
2:15 Pe de altă parte, cel care este lumi-
nat de Duhul lui Dumnezeu poate discerne
aceste adevăruri minunate, chiar dacă el
însuşi nu poate fi corect judecat de cei ne-
convertiţi. Poate că cel luminat de Duhul lui
Dumnezeu este doar un dulgher de meserie
sau un instalator sau un pescar. Dar în Sfin-
tele Scripturi el este un bun cercetător.
„Creştinul controlat de Duhul cercetează cu
atenţie Biblia şi ajunge la o apreciere şi o
înţelegere a conţinutului ei" (KSW). Pentru
lume, el este o enigmă. Poate că niciodată nu
a urmat cursurile vreunui colegiu sau semi-
nar, totuşi el înţelege tainele profunde ale
cuvântului lui Dumnezeu, putând chiar să-i
înveţe şi pe alţii.
2:16 Apostolul întreabă, acum, împreună
cu Isaia: „Cine a cunoscut gândul Domnu-
lui, ca să-I poată da învăţătură?" Punând
o astfel de întrebare deja am răspuns la ea,
căci Dumnezeu nu poate fi cunoscut prin
înţelepciunea sau puterea oamenilor. El
poate fi cunoscut doar în măsura în care
binevoieşte să Se lase cunoscut. Dar cei ce
au gândul lui Cristos sunt învredniciţi să
înţeleagă adevărurile profunde ale lui Dum-
nezeu.
Recapitulând, vom spune că mai întâi
vine revelaţia (v. 9-12). Asta înseamnă că
Dumnezeu le-a revelat oamenilor, prin
Duhul Sfânt, adevăruri necunoscute de ei

până atunci. Aceste adevăruri au fost aduse
la cunoştinţa lor pe cale supranaturală, prin
Duhul lui Dumnezeu.
în al doilea rând, avem inspiraţia (v. 13).
în procesul transmiterii acestor adevăruri
către alţii, apostolii (şi toţi ceilalţi redactori
ai Bibliei) au aşternut în scris exact cuvintele
date lor de Duhul Sfânt.
în fine, avem iluminarea (v. 14-16). Pe
lângă faptul că aceste adevăruri trebuie să fie
revelate în chip miraculos şi inspirate în
chip miraculos, la fel de adevărat este şi
faptul că ele pot fi înţelese doar prin puterea
supranaturală a Duhului Sfânt.
3:1 Când Pavel a vizitat Corintul prima
oară, el i-a hrănit pe credincioşii de acolo cu
laptele elementar al cuvântului, întrucât ei
erau slabi şi tineri în credinţă. învăţătura pe
care au primit-o ei a corespuns cu starea în
care se găseau, căci nu putea primi învăţături
spirituale profunde, datorită faptului că erau
copii în credinţă sau, cum spune cuvântul,
prunci în Cristos.
3:2 Pavel le-a predat doar adevărurile
elementare privitoare la Cristos, pe care le
numeşte lapte. Cât priveşte hrana tare,
aceasta ei n-o puteau asimila, datorită lipsei
lor de maturitate. Subliniind aceeaşi idee,
Domnul Isus le-a spus ucenicilor: „Mai am
să vă spun încă multe lucruri, dar acum nu le
puteţi purta" (loan 16:12). în ce-i priveşte pe
corinteni, trist era faptul că ei nu făcuseră
progrese suficiente pentru a putea primi
adevăruri mai profunde de la apostol.
3:3 Credincioşii erau încă tot carnali,
adică într-o stare sufletească, pământească
—fapt demonstrat de prezenţa multor certuri
şi dezbinări în mijlocul lor. Or, un asemenea
comportament îi caracterizează mai degrabă
pe oamenii acestei lumi, decât pe cei ce sunt
călăuziţi de Duhul lui Dumnezeu.
3:4 Faptul că formau partide în jurul
unor lideri umani, ca Pavel sau Apolo de-
monstra că se comportau la nivel pur uman.
Asta vrea să spună Pavel când întreabă: „Nu
umblaţi voi în felul oamenilor?"
Până în acest punct, apostolul Pavel a
arătat nebunia de a-i preamări pe oameni, în
contrast cu adevărata natură a mesajului
evangheliei. Acum el îşi îndreaptă atenţia
spre tema slujirii (misiunii) creştine, arătând
că şi din acest punct de vedere este o nebu-
nie curată ca cineva să-i ridice în slăvi pe
liderii religioşi, formând partide în jurul lor.
3:5 Apolo şi Pavel erau slujitori (minis-
ter înseamnă în latină „slujitor") prin care
au ajuns corintenii să creadă în Domnul Isus.

1 Corinteni

577

Ei erau doar simpli agenţi prin care au primit
corintenii credinţa, şi nu căpeteniile unor
şcoli rivale. Prin urmare, de câtă nepricepere
au dat dovadă corintenii, când i-au ridicat pe
aceşti slujitori la rangul de stăpâni! Sau, cum
se exprimă foarte plastic comentatorul biblic
Ironside: „Imaginaţi-vă o gospodărie, în care
s-a iscat multă dezbinare, din pricina servito-
rilor!"
3:6 Recurgând la o ilustraţie din dome-
niul agriculturii, Pavel arată că slujitorul
este, la urma urmelor, foarte limitat în capa-
citatea sa de a realiza ceva. Pavel însuşi
poate sădi, Apolo putea să ude, dar numai
Dumnezeu poate face să crească. Tot aşa şi
în zilele noastre: unii dintre noi putem pre-
dica cuvântul şi toţi putem să ne rugăm
pentru rudele şi prietenii noştri nemântuiţi,
dar lucrarea propriu-zisă de mântuire poate
fi realizată doar de Domnul.
3:7 Privind lucrurile din această perspec-
tivă, vom observa numaidecât că cel ce
sădeşte şi cel ce udă nu sunt, în realitate,
foarte importanţi, căci ei nu posedă în ei
înşişi puterea de a da viaţă. De ce există
arunci atâta rivalitate între lucrătorii creştini?
Fiecare ar trebui să-şi desfăşoare lucrarea ce
i s-a încredinţat şi să se bucure când Domnul
îşi revarsă binecuvântările peste ea.
3:8 Cel care sădeşte şi cel care udă
sunt una în sensul că ambii urmăresc acelaşi
ţel şi obiectiv. între ei nu trebuie să fie gelo-
zie. Pe planul slujirii, ei sunt egali. Va veni
ziua când fiecare îşi va lua răsplata după
munca lui — adică la Scaunul de Judecată
al lui Cristos.
3:9 Cu toţii răspund în faţa lui Dumne-
zeu. Toţi slujitorii Lui sunt împreună lucră-
tori, trudind cot la cot pe câmpul de lucru
al Iui Dumnezeu sau, altfel spus, desfaşu-
rându-şi activitatea în aceeaşi clădire. Erd-
man exprimă această idee în felul următor:
„Suntem conlucrători toţi cei ce aparţinem
lui Dumnezeu şi lucrăm unul cu altul."7
3:10 Continuând analogia cu clădirea,
apostolul recunoaşte mai întâi că tot ce a
reuşit să facă s-a datorat harului lui Dum-
nezeu—adică capacităţii nemeritate pe care
i-a dăruit-o Dumnezeu de a face lucrarea
unui apostol. Apoi el descrie rolul jucat de el
în începuturile adunării de la Corint: „ca un
meşter zidar înţelept, eu am pus temelia."
El a venit la Corint predicându-L pe Cristos
şi pe El răstignit. In cursul propovăduirii
cuvântului, mai multe suflete au fost salvate
şi s-a sădit o biserică locală. Apoi apostolul
adaugă: „şi altul zideşte deasupra". Fără

îndoială, el se referă aici la alţi învăţători,
care au vizitat Corintul de mai multe ori,
clădind în continuare pe temelia ce fusese
deja aşezată în acest oraş. Apostolul trage
însă un semnal de alarmă: „Fiecare să ia
seama cum zideşte deasupra!" Prin asta el
vrea să spună că este o misiune cât se poate
de solemnă, ce nu trebuie asumată cu uşurin-
ţă, să înveţi pe alţii în biserica locală. Unii
veniseră la Corint cu doctrine menite să-i
dezbine pe credincioşi şi cu învăţături con-
trare cuvâtului lui Dumnezeu. Negreşit Pavel
avea cunoştinţă despre aceşti învăţători, când
rostea aceste cuvinte.
3:11 Orice clădire are nevoie doar de o
singură temelie. Odată aşezată, ea nu mai
trebuie repetată. Apostolul Pavel pusese
temelia bisericii din Corint. Temelia aceea
era Isus Cristos, Persoana şi Lucrarea Lui.
3:12 învăţăturile aduse de alţi credini-
cioşi şi-au avut gradul lor de utilitate. De
pildă, unele învăţături au o valoare perma-
nentă, asemănându-se cu aurul, argintul şi
pietrele scumpe. Probabil prin „pietre scum-
pe" nu se înţelege aici diamante, rubine sau
alte bijuterii, ci mai degrabă granitul, mar-
mora sau alabastrul ce erau folosite la ridica-
rea unor temple foarte costisitoare. Pe de altă
parte, învăţătura din biserica locală poate fi
uneori de valoare trecătoare sau total lipsită
de valoare. Asemenea învăţături se aseamănă
cu lemnul, fânul şi paiele.
Pasajul acesta din Scriptură este explicat,
de cele mai multe ori, ca referire la viaţa
tututor credincioşilor creştini. Este adevărat
că fiecare din noi clădeşte, zi de zi, şi că
rezultatele lucrării noastre vor fi date la
iveală într-o zi. Dar cercetătorul atent al
Bibliei va observa că pasajul nu se referă, în
principal, la toţi credincioşii, ci numai la
predicatori şi învăţători.
3:13 în acea zi din viitor, lucrarea fiecă-
ruia va fi dată pe faţă. Prin ziua se înţelege
Scaunul de Judecată al lui Cristos, când se
va trece în revistă toată lucrarea săvârşită
pentru Domnul. Acest proces de revizuire
este asemănat cu acţiunea focului. Slujirea
care a adus slavă lui Dumnezeu şi binecu-
vântare oamenilor — asemenea aurului,
argintului şi pietrelor scumpe — nu va fi
afectată de foc. Pe de altă parte, cea care a
provocat disensiuni în rândurile copiilor lui
Dumnezeu sau care nu i-a edificat va fi
mistuită de foc. Focul va dovedi cum este
lucrarea fiecăruia.
3:14 Lucrarea săvârşită în legătură cu
biserica poate fi de trei tipuri: în versetul 14

578

1 Corinteni

avem primul tip — slujirea ce a adus folos,
în acest caz, lucrarea slujitorului va rămâne
în picioare, după ce a fost supusă testului, la
Scaunul de Judecată al lui Cristos iar lucră-
torul va primi o răsplată.
3:15 Al doilea timp de lucrare este cea
nefolositoare. în cazul acesta, slujitorul va fi
păgubit („va suferi o pierdere", în engleză),
el însuşi fiind însă mântuit, dar ca prin foc.
E. W. Rogers arată că: „Prin pierdere nu se
înţelege aici anularea vreunui lucru pe care-1
posedă cineva."8 Versetul e suficient de clar
pentru a ne face să înţelegem că Scaunul de
Judecată al lui Cristos nu se ocupă de păca-
tele credinciosului sau de pedeapsa pentru
săvârşirea lor, căci pedeapsa pentru păcatele
credinciosului a fost suportată de Domnul
Isus Cristos, pe crucea Calvarului, acea
problemă fiind rezolvată odată pentru totdea-
una. Prin urmare, la Scaunul de Judecată al
lui Cristos nu se pune nici o clipă la îndoială
mântuirea credinciosului, ci se examinează
doar slujirea lui.
Datorită eşecului de a face distincţie între
mântuire şi răsplăţi, biserica romano-catolică
s-a folosit de acest verset, ca temei pentru
propagarea învăţăturii privitoare la un presu-
pus purgatoriu. Dar o examinare atentă a
versetului 15 din capitolul 3 ne va arăta că
nu se face aici nici o aluzie la purgatoriu. Nu
se exprimă nicăieri că focul albeşte sau
limpezeşte caracterul cuiva. Mai degrabă,
focul pune la încercare lucrarea sau slujirea
cuiva, arătându-i adevărata natură. Omul
respectiv este mântuit, chiar dacă lucrarea sa
este mistuită de foc.
Un gând interesant care se desprinde din
acest verset este faptul că cuvântul lui Dum-
nezeu este asemănat uneori cu focul (vezi
Isa. 5:24 şi Ier. 23:29). Acelaşi cuvânt al lui
Dumnezeu care va testa slujirea noastră, la
Scaunul de Judecată al lui Cristos, se află la
dispoziţia noastră în vremea de acum. Dacă
vom clădi în conformitate cu învăţăturile
Bibliei, atunci lucrarea noastră va rămâne în
picioare, după ce va fi fost supusă la probă,
în ziua aceea.
3:16 Pavel le aminteşte credincioşilor că
ei sunt templul lui Dumnezeu (în greacă:
altarul dinăuntru sau sanctuarul) şi că Duhul
lui Dumnezeu locuieşte în ei. Este adevărat
că fiecare credincios în parte este un templu
al lui Dumnezeu, în care locuieşte Duhul
Sfânt, dar nu aceasta e ideea pe care o subli-
niază versetul de faţă. Apostolul priveşte
întreaga colectivitate a bisericii, dorindu-le
tuturor celor care o alcătuiesc să realizeze

sfânta demnitate pe care o incumbă o atare
chemare.
3:17 O a treia categorie de lucrare săvâr-
şită în biserica locală este cea definită drept
distructivă. Se pare că existau pe vremea
aceea învăţători falşi, care se strecuraseră în
biserica de la Corint şi care predau învăţături
ce-i îndemnau pe oameni mai degrabă la
păcat, decât la sfinţenie. Ei nu considerau un
lucru grav faptul că provocau atâtea tulburări
în templul lui Dumnezeu, ceea ce-1 deter-
mină pe Pavel să facă declaraţia solemnă:
„Dacă cineva nimiceşte templul lui Dum-
nezeu, pe acela îl va nimici Dumnezeu."
Privită în context local, afirmaţia înseamnă
că dacă intră cineva în biserica dintr-o locali-
tate şi-i strică mărturia, Dumnezeu îl va
nimici. Pasajul se referă la învăţători falşi,
care nu sunt credincioşi adevăraţi în Domnul
Isus. Gravitatea unei asemenea încălcări este
indicată şi de cuvintele de la sfârşitul verse-
tului 17: „căci templul lui Dumnezeu este
sfânt şi aşa sunteţi voi/'
3:18 în slujirea creştină, ca în toate
compartimentele vieţii creştine, există întot-
deauna pericolul auto-amăgirii. Poate că unii
din cei ce au venit la Corint s-au dat oameni
extrem de înţelepţi. Oricine are o părere
foarte înaltă despre propria sa înţelepciune
lumească trebuie să înveţe că e nevoie să te
faci nebun în ochii lumii, pentru a deveni
înţelept în aprecierea lui Dumnezeu, cum
arată foarte clar Godet, prin parafrazarea sa:
Dacă o persoană individuală, corintean sau de
altă origine, când predică evanghelia în adună-
rile voastre, îşi asumă rolul unui om înţelept şi
reputaţia de gânditor profund, e bine ca acea
persoană să înţeleagă că nu va atinge adevărata
înţelepciune până când nu va fi trecut printr-o
criză, în care acea înţelepciune, de care este atât
de plin el, nu va pieri — după care el va primi,
abia atunci, înţelepciunea ce vine de sus.9
3:19 înţelepciunea lumii acesteia este
o nebunie înaintea Iui Dumnezeu. Oricât ar
căuta omul, nu L-ar putea găsi pe Dumnezeu
de unul singur, după cum, omenirea, în în-
ţelepciunea ei, niciodată n-ar fi putut conce-
pe un plan de mântuire, prin care Dumnezeu
să devină Om, ca să moară pentru păcătoşii
vinovaţi, răi şi răzvrătiţi. Aici, în versetul 19,
se dă citatul din Iov 13:5, pentru a se arăta
că Dumnezeu este triumfător asupra presu-
pusei înţelepciuni a oamenilor, în aducerea la
îndeplinire a planurilor Sale. Cu toată înţe-
lepciunea sa, omul nu poate zădărnici planu-

1 Corinteni

579

rile Domnului. Mai degrabă, Dumnezeu
adesea le demonstrează oamenilor că, în
pofida înţelepciunii lor lumeşti, ei sunt total
neputincioşi şi săraci.
3:20 Psalmul 94:11 este citat aici pentru
a se sublinia că Domnul cunoaşte toate
raţionamentele înţelepţilor lumii acesteia şi
că ştie că acestea sunt deşarte, găunoase şi
neroditoare. Dar de ce depune Pavel atâtea
eforturi pentru a discredita înţelepciunea
lumii acesteia? Pentru simplul fapt că credin-
cioşii de la Corint puneau un preţ deosebit
de mare pe o asemenea înţelepciune, ducân-
du-se după acei lideri care manifestau acest
gen de înţelepciune în mod foarte evident.
3:21 Având în vedere tot ce s-a spus
până în prezent, nimeni nu trebuie să se
laude cu oamenii. Iar în ce-i priveşte pe
adevăraţii slujitori ai Domnului, noi nu
trebuie să ne lăudăm că le aparţinem acestor
lideri, ci, mai degrabă, trebuie să ne dăm
seama că ei ne aparţin, cu toţii, nouă înşine.
Toate sunt ale voastre.
3:22 Cineva a definit versetul 22 drept:
„inventarierea posesiunilor copilului lui
Dumnezeu." Lucrătorii creştini sunt ai noştri,
fie că e vorba de Pavel evanghelistul, fie de
Apolo învăţătorul, fie de Chifa păstorul,
întrucât toţi aceştia sunt ai noştri, ar fi o
nebunie din partea noastră să afirmăm că noi
suntem ai vreunuia dintre ei. Apoi şi lumea
este a noastră. Fiind co-moştenitori cu Cris-
tos, într-o zi vom intra în stăpânirea ei, dar
momentan lumea ne aparţine în virtutea
făgăduinţei divine. Cei ce îi administrează
treburile nu-şi dau seama că fac lucrul acesta
în folosul nostru. Şi viaţa este a noastră. Nu
ne referim la simpla existenţă pe acest pă-
mânt, ci la viaţă în sensul cel mai deplin şi
mai adevărat. Apoi şi moartea este a noas-
tră. Pentru noi ea şi-a pierdut forţa de a ne
înspăimânta, groaza în care cuprinde ea
sufletul omului, în faţa prăpastiei necunoscu-
tului ce se cască înaintea sa. Pentru noi
moartea este solul lui Dumnezeu, care trans-
portă sufletul în cer. Lucrurile de acum şi
cele viitoare —toate acestea sunt de aseme-
nea ale noastre. Bine a spus cine a afirmat că
toate lucrurile îl slujesc pe cel ce-L slujeşte
pe Cristos. Sau, cum s-a exprimat A. T.
Robertson: „Stelele, ce aleargă pe orbitele
lor, se luptă pentru omul care este partener al
lui Dumnezeu, în lucrarea de răscumpărare
a lumii."
3:23 Toţi creştinii sunt ai lui Cristoş.
Unii credincioşi de la Corint susţineau că îi
aparţin lui Cristos în măsură mai mare decât

alţii sau exclusiv faţă de aceştia! Ei alcătuiau
„partida lui Cristos". Dar Pavel combate o
atare atitudine. Noi toţi suntem ai lui Cristos
iar Cristos este al lui Dumnezeu. Şi astfel,
arătându-le sfinţilor adevărata lor demnitate,
Pavel scoate în evidenţă nebunia de a alcătui
partide şi de a crea dezbinări în sânul biseri-
cii.
4:1 Pentru a-i evalua cum se cuvine pe
Pavel şi pe ceilalţi apostoli, Pavel le spune
sfinţilor că trebuie să-i considere slujitori
sau asistenţi ai lui Cristos şi administratori
ai tainelor lui Dumnezeu. Un administrator
este un slujitor căruia i s-a încredinţat o
persoană sau averea cuiva. Tainele lui
Dumnezeu erau secrete ascunse până atunci,
pe care Dumnezeu le-a revelat apostolilor şi
profeţilor din perioada Noului Testament.
4:2 Una din îndatoririle administratorilor
este aceea de a fi credincios (fidel). Omul
pune mare preţ pe deşteptăciune, înţelepciu-
ne, bogăţie şi succes. Dar Dumnezeu caută
să-i descopere pe cei ce sunt credincioşi lui
Isus în toate lucrurile.
4:3 Credincioşia de care trebuie să dea
dovadă un administrator este dificil de eva-
luat de către oameni. De aceea Pavel spune
aici că pentru el este un lucru foarte neîn-
semnat să fie judecat de ei sau de vreun
tribunal omenesc. Pavel îşi dă seama cât de
neputincios este omul de a-şi forma o opinie
competentă cu privire la adevărata credincio-
şie a lui Dumnezeu. De fapt, adaugă Pavel,
nici chiar el însuşi nu se judecă pe sine —
afirmând prin asta că el însuşi s-a născut în
sânul familiei umane, având o judecată ce va
fi mereu părtinitoare şi înclinată în favoarea
sa.
4:4 Când spune apostolul: „Nu sunt
conştient de nimic împotriva mea," el vrea
să spună că, în ce priveşte slujirea creştină,
el nu este conştient de nici un act de necre-
dincioşie care să i se poată imputa. El nu
afirmă însă deloc că nu ar cunoaşte nici un
păcat în viaţa sa ori că ar fi desăvârşit! Pasa-
jul trebuie citit în lumina contextului, ţinând
seama că subiectul este: slujirea creştină şi
credincioşia cu care ar trebui să ne achităm
de această slujire. Dar chiar dacă ar fi con-
ştient de vreun lucru împotriva sa, nu pentru
aceasta a fost el îndreptăţit. Pur şi simplu,
el nu era competent să judece în această
privinţă. La urma urmelor, Domnul este
Judecătorul.
4:5 Având în vedere toate acestea, ar
trebui să fim cu toată băgarea de seamă
atunci când evaluăm slujirea creştină a cuiva.

580

1 Corinteni

Suntem mai totdeauna înclinaţi să preamă-
rim aspectele spectaculoase şi senzaţionale şi
să nesocotim lucrurile obişnuite, ce nu sar în
ochi. Dar metoda cea mai sigură este să nu
judecăm nimic înainte de vreme, ci să aştep-
tăm până când va veni Domnul. El va fî în
stare să judece, nu numai ceea ce se vede cu
ochiul, ci şi motivele care se ascund în
spatele acţiunilor, mobilurile din inima
omului. Cu alte cuvinte, nu numai ceea ce s-
a săvârşit, ci şi motivul pentru care s-a săvâr-
şit. El va descoperi gândurile inimilor şi,
bineînţeles, că tot ce s-a făcut din dorinţa de
auto-afişare sau auto-glorificare nu va avea
parte de nici o răsplată.
Fatpul că fiecare îşi va primi lauda de
la Dumnezeu nu trebuie receptat ca pe o
promisiune standard, potrivit căreia slujirea
fiecărui credincios va fi privită în acea zi
într-o lumină favorabilă. Ci, mai degrabă,
sensul este că oricine va merita laudă va
primi laudă de Ia Dumnezeu şi nu de la
oameni.
în următoarele opt versete apostolul
afirmă răspicat că mândria este cauza dezbi-
nărilor ce s-au ivit în sânul bisericii de la
Corint.
4:6 Mai întâi, el explică faptul că atunci
când s-a referit la slujirea creştină şi la ten-
dinţa unora de a se duce după lideri omeneşti
(3:5-4:5), s-a menţionat pe sine şi pe Apolo
ca exemple. Corintenii nu formau partide
doar în jurul lui Pavel şi al lui Apolo, ci şi în
jurul oamenilor care erau pe vremea aceea în
biserica lor. Dar, dintr-un sentiment de
curtoazie creştină, dintr-o delicateţe a carac-
terului său, Pavel a transferat întreaga ches-
tiune la el însuşi şi la Apolo, pentru ca prin
exemplul lor, sfinţii să înveţe să nu aibe
despre liderii lor păreri exagerate sau să le
gâdile mândria acestora, prin formarea unor
partide în jurul lor. El dorea ca sfinţii să
evalueze toate lucrurile şi toate persoanele
prin prisma Scripturilor.
4:7 Dacă un învăţător creştin este mai
dotat decât altul, asta se datorează faptului că
Dumnezeu 1-a înzestrat să fie aşa. Tot ce are
el a primit de la Domnul. Şi, întrucât aşa
stau lucrurile, ce motive mai putem avea să
ne mândrim sau să ne îngâmfam? Talentele
noastre, darurile cu care am fost înzestraţi nu
sunt urmarea deşteptăciunii noastre.
4:8 Corintenii deveseniseră suficienţi lor
înşişi. Ei erau deja sătui! Ei se făleau cu
abundenţa de daruri spirituale din mijlocul
lor. Ei erau deja bogaţi. Ei trăiau în lux, în
confort şi în tihnă. Nu sesizau nici o nevoie,

ci se purtau ca şi când ar fi început deja să
domnească. Dar făceau acest lucru fără
apostoli. Pavel îşi exprimă dorinţa ca să vină
mai repede ziua în care ei să domnească,
pentru ca şi ei, apostolii, să poată domni
împreună cu corintenii! între timp însă, cum
s-a exprimat cineva: viaţa ce o trăim acum
pe acest pământ este şcoala în care învăţăm
cum vom domni, într-o zi. Creştinii vor
domni împreună cu Domnul Isus, când El va
reveni şi-şi va stabili împărăţia pe pământ,
între timp, însă, ei au privilegiul de a împăr-
tăşi împreună cu El ocara de care are parte
un Mântuitor respins, aşa cum ne atrage
atenţia H. P. Barker:
Ar fi o dovadă de totală lipsă de loialitate să
încercăm să obţinem coroana noastră, înainte ca
Regele s-o capete pe a Sa. Dar tocmai asta
făceau unii creştini de la Corint. în timp ce
apostolii purtau ocara lui Cristos, creştinii de la
Corint erau „bogaţi" şi „onorabili". Ei voiau să
se distreze, în timp ce Domnul şi Stăpânul lor
îndurase atâtea suferinţe.10
Cu prilejul festivităţilor de încoronare,
nobilii nu îşi pun coroana pe cap înainte ca
suveranul să şi-o pună pe a sa. Corintenii au
inversat însă ordinea. Ei domneau deja, în
timp ce Domnul continua să fie respins!
4:9 în contrast cu sentimentul de mulţu-
mire de sine al corintenilor, Pavel descrie
soarta apostolilor. El îi înfăţişează ca fiind
aruncaţi în arenă, pentru a fi sfâşiaţi de fiare
sălbatice, sub privirile oamenilor şi ale înge-
rilor. După cum s-a exprimat Godet: „Nu era
momentul ca corintenii să dea dovadă de
această auto-complacere şi lăudăroşenie, în
timp ce biserica era pe tron iar apostolii se
aflau sub ascuţişul săbiei."
4:10 Pe când apostolii erau trataţi ca
nebuni pentru Cristos, sfinţii se bucurau de
prestigiu în sânul comunităţii, fiind conside-
raţi creştini înţelepţi. Apostolii erau slabi,
dar corintenii nu sufereau de nici o infirmi-
tate, în contrast cu ocara de care aveau parte
apostolii, sfinţii beneficiau de o poziţie emi-
nentă.
4:11 în opinia apostolilor, nu sosise încă
ceasul biruinţei sau al domniei. Ei sufereau
de foame şi de sete, fiind goi, chinuiţi şi
fără locuinţă stabilă.
4:13 Ei se întreţineau singuri, lucrând cu
mâinile lor. Când erau insultaţi, răspundeau
doar cu binecuvântări. Când erau prigoniţi,
nu se răzbunau, ci îndurau, în tăcere, aceste
prigoane.

1 Corinteni

581

4:13 Când erau defăimaţi, îi rugau
fierbinte pe oameni să-L primească pe Dom-
nul Isus. Pe scurt, ei erau trataţi ca gunoiul
lumii, ca lepădătura tuturor. Această de-
scriere a suferinţelor îndurate din pricina lui
Cristos ar trebui să mişte inimile noastre, ale
tuturor. Dacă apostolul Pavel ar trăi în pre-
zent, oare nu cumva ar spune el, cum a spus
despre corinteni: „Voi aţi domnit ca regi,
fără noi"?
4:14 în versetele 14-21, Pavel le dă
credincioşilor ultimele îndemnuri şi mustrări
cu privire la dezbinările din sânul lor. Con-
ştient de faptul că a recurs la afirmaţii ironi-
ce, el explică că a procedat aşa nu pentru a-i
ruşina pe creştini, ci pentru a-i preveni, ca pe
nişte copii preaiubiţi. Cuvintele sale nu au
fost rostite dintr-un sentiment de amărăciune,
ci din dorinţa sinceră de a contribui la bună-
starea lor spirituală.
4:15 Apostolul le reaminteşte că şi dacă
ar avea zece mii de învăţători în Cristos, în
credinţă au doar un singur tată. Pavel este cel
care i-a condus la Cristos. Deci, el era tatăl
lor spiritual. Pe la ei s-au perindat mulţi alţi
învăţători, dar nimeni nu putea avea aceeaşi
consideraţie pentru ei pe care o avea cel ce i-
a îndreptat spre Miel. Pavel nu are nici o
intenţie să desconsidere lucrarea de predare
a Cuvântului lui Dumnezeu, ci afirmă doar
ceea ce ştim cu toţii, anume că în lucrarea
creştină sunt angajaţi adesea o mulţime de
oameni nepătrunşi de un interes real pentru
sfinţii Domnului care animă inima celui ce a
îndreptat sufletele spre Cristos.
4:16 Prin urmare, Pavel îi îndeamnă să-1
imite pe el, în privinţa devotamentului său
plin de abnegaţie pentru Cristos şi în iubirea
sa neobosită, manifestată printr-o slujire
jertfitoare, pentru colegii săi credincioşi, aşa
cum ne arată versetele 9-13.
4:17 Pentru a-i ajuta să atingă acest ţel,
Pavel li 1-a trimis pe Timotei, preaiubitul şi
credinciosul său fiu în Domnul. Timotei a
fost îndrumat să le amintească despre felul
de purtare al lui Pavel în Cristos, pe care 1-a
propovăduit în toate bisericile. Prin asta
Pavel afirmă că el practica ceea ce predica
— lucru pe care trebuie să-1 facă oricine se
angajează în slujirea creştină.
4:18 Când Pavel a explicat că li-1 trimite
pe Timotei, poate că unii din detractorii săi
din Corint l-au atacat imediat pe Pavel,
acuzându-1 că i-ar fi frică să vină el însuşi.
Oamenii aceştia erau plini de mândrie, când
afirmau că Pavel se temea să vină el însuşi,
în persoană.

4:19 Dar apostolul le promite că va veni
şi el, în viitorul apropiat, dacă Domnul va
voi. Iar atunci când va veni, va demasca
mândria celor care vorbesc cu atâta uşurinţă,
fără să aibă însă putere spirituală.
4:20 La urma urmelor, puterea este cea
care contează, căci împărăţia lui Dumne-
zeu nu stă în cuvinte, ci în putere (deci în
acţiune). Ea nu e doar o mărturisire de cre-
dinţă, ci o realitate.
4:21 De ei înşişi va depinde felul în care
va veni Pavel la ei. Dacă vor da dovadă de
un duh de răzvrătire, el va veni la ei cu
nuiaua. Pe de altă parte, dacă vor fi smeriţi
şi supuşi, el va veni la ei cu dragoste şi cu
un duh de blândeţe.
B. Imoralitatea din rândul credincioşilor
(cap. 5)
Capitolul 5 se ocupă de necesitatea luării
unor acţiuni disciplinare în cadrul bisericii,
atunci când unul din membrii ei a săvârşit un
păcat grav, de natură publică. Disciplina este
necesară pentru ca biserica să-şi poată menţi-
ne caracterul sfânt, în ochii lumii şi pentru ca
Duhul Sfânt să poată lucra neîntristat în
mijlocul ei.
5:1 Se pare că din toate părţile se vor-
bea că unul din bărbaţii comunităţii de creş-
tini de la Corint se făcuse vinovat de imora-
litate sexuală, manifestată în cazul de faţă
printr-o formă extrem de gravă de păcat, ce
nu se practica nici printre Neamurile nele-
giuite, în mod concret, păcatul consta în
faptul că omul respectiv avea relaţii sexuale
ilicite cu soţia tatălui său. Negreşit, mama
acestui om murise iar tatăl lui se recăsători-
se. Deci prin „soţia tatălui său" se înţelege
mama lui vitregă, care probabil era necredin-
cioasă, întrucât nu se spune că ar fi fost luată
vreo acţiune împotriva ei. Biserica nu avea
jurisdicţie în cazul ei.
5:3 Cum au reacţionat creştinii corinteni
la toate acestea? în loc să deplângă actul şi
să fie întristaţi, ei dădeau dovadă de îngâm-
fare şi aroganţă. Poate că erau mândri de
„spiritul lor de toleranţă", prin faptul că nu-i
aplicau disciplina celui ce se făcuse vinovat.
Sau poate că erau atât de mândri de abun-
denţa darurilor spirituale din cadrul bisericii,
încât nu dădeau prea mare importanţă faptu-
lui petrecut. Sau poate că erau mai interesaţi
ca biserica lor să crească sub aspect numeric,
decât pe planul sfinţeniei. Oricum, nu păreau
a fi consternaţi de păcatul menţionat.
Şi voi v-aţi umflat de mândrie! Şi nu
v-aţi mâhnit mai degrabă, pentru ca cel

582

1 Corinteni

care a comis fapta aceasta să fi fost dat
afară din mijlocul vostru. Asta presupune
că dacă credincioşii ar fi luat acţiunile ce se
impuneau, de smerire înaintea Domnului, El
însuşi ar fi acţionat în acest caz, luând El
însuşi o acţiune disciplinară împotriva făpta-
şului. Erdman comentează, pe marginea
acestui caz:
Ei ar fi trebuit să înţeleagă că gloria bisericii
creştine constă nu în elocvenţa şi în darurile
marilor ei învăţători, ci în curăţia morală şi viaţa
exemplară a membrilor ei."
5:3 în contrast cu indiferenţa lor, aposto-
lul afirmă că şi dacă lipsea din mijlocul lor,
cu trupul, el fusese prezent cu duhul şi jude-
case deja cazul, ca şi când ar fi fost de faţă.
5:4 El înfăţişează biserica adunată la un
loc, ca să ia acţiune împotriva făptaşului.
Deşi el nu este prezent cu trupul, este în
mijlocul lor cu duhul, când ei se adună
laolaltă în numele Domnului nostru Isus
Cristos. Domnul Isus dăduse bisericii şi
apostolilor autoritatea de a exercita disciplina
în toate cazurile de felul acestuia. Astfel
Pavel afirmă că va acţiona cu puterea (sau
autoritatea) Domnului nostru Isus.
5:5 Acţiunea pe care ar lua-o Pavel ar fi
ca un astfel de om să fie predat pe mâna
Satanei, pentru nimicirea cărnii, ca duhul
lui să fie mântuit în ziua Domnului Isus.
Există deosebiri de vederi în rândurile co-
mentatorilor cu privire la acest enunţ. Unii
consideră că se referă la actul excomunicării
din rândurile bisericii locale. Asta întrucât în
afara bisericii se află sfera stăpânirii Satanei
(1 loan 5:19). Prin urmare, „a-1 preda pe
cineva pe mâna Satanei" ar echivala cu
simpla excomunicare (sau excludere) din
biserică. Alţii cred că puterea de a preda pe
mâna Satanei a fost o putere specială, acor-
dată în exclusivitate apostolilor, ea nemaifi-
ind acordată celor din vremea noastră.
Există dezacorduri şi cu privire la sensul
sintagmei: nimicirea cărnii. Mulţi consideră
că ea se referă la suferinţele fizice de care s-
ar folosi Dumnezeu pentru a frânge puterea
poftelor şi obiceiurilor păcătoase din viaţa
cuiva. Alţii cred că nimicirea cărnii se
referă la o moarte lentă, prin care i se dă
omului respectiv posibilitatea să se pocăiască
şi aştfeă să fie cruţat.
în orice caz, important este să reţinem că
disciplinarea credincioşilor are întotdeauna
scopul de a-i readuce la starea de părtăşie cu
Domnul. Excluderea (excomunicarea) nu

constituie niciodată un scop în sine, ci un
mijloc pentru realizarea altui ţel. Scopul final
este ca duhul lui să fie mântuit în ziua
Domnului Isus. Cu alte cuvinte, nu se pune
deloc problema pierzării veşnice a acestui
om. El este disciplinat de Domnul în viaţa
aceasta, pentru păcatul săvârşit, dar este
mântuit în ziua Domnului Isus.
5:6 Pavel îi mustră acum pe corinteni
pentru lăudăroşenia lor. Poate că scuza
invocată de ei a fost că faptul nu s-a petrecut
decât o singură dată. Apostolul spune că
dacă vor tolera chiar şi un mic păcat moral,
în sânul bisericii, acesta se va dezvolta în
curând, corupând sau afectând grav întreaga
părtăşie a credincioşilor. Prin urmare, se
impune aplicarea unei discipline drepte şi
evlavioase, ca să se păstreze adevăratul
caracter al bisericii.
5:7 Astfel credincioşilor de la Corint li se
porunceşte să măture aluatul cel vechi. Cu
alte cuvinte, ei trebuie să ia acţiuni severe
împotriva răului, pentru ca să fie o plămă-
deală nouă sau curată. Apoi Pavel adaugă şi
aceste cuvinte: ...după cum şi sunteţi, fără
aluat. Dumnezeu îi vede în Cristos, sfinţi,
neprihăniţi şi curaţi. Aici apostolul afirmă că
starea lor ar trebui să corespundă cu poziţia
care o ocupă în Cristos — poziţie conform
căreia ei sunt fără aluat. Dar ei trebuie să fie
fără aluat în practica lor. Natura lor trebuie
să corespundă numelui pe care-1 poartă,
conduitei şi crezului lor.
Căci Cristos, Pastele nostru, a fost
jertfit [pentru noi]. Meditând la pâinea
nedospită, Pavel se gândeşte la Praznicul
Paştelui, când, în ajunul sărbătorii, iudeul
avea datoria să scoată din casă tot aluatul. El
se ducea la albia de pâine şi o curăţa de orice
aluat. Apoi cerceta întreaga locuinţă, la
lumina candelei, până când se convingea că
nu a mai rămas nici urmă de aluat. Şi abia
după aceea ridica mâinile spre Dumnezeu şi
spunea: „O, Doamne, Dumnezeule am arun-
cat afară din casa mea tot aluatul şi dacă a
mai rămas vreun aluat de care nu ştiu, şi pe
acesta îl scot afară, din toată inima." Această
imagine simbolizează dezlipirea de tot ce
este rău, pe care este chemat creştinul din
vremea noastră s-o aplice în viaţa sa.
înjunghierea mielului pascal a fost un tip
sau o imagine ce prefigura moartea Domnu-
lui Isus Cristos pe cruce. Este doar unul din
numeroasele versete din Vechiul Testament
ce stabilesc principiul învăţăturii tipice —
adică faptul că persoanele şi evenimentele
din Vechiul Testament au constituit tipuri

1 Corinteni

583

sau umbre ale lucrurilor ce aveau să vină.
Multe din ele îndreptau privirile cititorilor
către venirea Domnului Isus, când El avea să
şteargă păcatele noastre, prin jertfirea Sa pe
cruce.
5:8 Sărbătoarea de aici nu se referă la
Paşte sau la Cina Domnului, ci la viaţa
credinciosului în general. întreaga noastră
existenţă trebuie să fie o sărbătoare a bucu-
riei, pe care trebuie s-o celebrăm nu cu
aluatul vechi al păcatului, nici cu aluatul
de răutate şi de viclenie. în timp ce ne
bucurăm în Cristos, nu trebuie să nutrim, în
inima noastră, gânduri rele faţă de alţii. De
aici deducem că Pavel nu s-a referit la aluat
în sens concret, fizic, ci a avut în vedere
sensul spiritual, prin care este descrisă ma-
niera în care păcatul întinează toate lucrurile
cu care intră în contact. Noi trebuie să trăim
viaţa noastră cu azimile curăţiei şi ale
adevărului.
5:9 Aici Pavel le explică corintenilor că
le-a mai scris o scrisoare, în care i-a îndem-
nat să nu aibă nici o legătură cu cei desfrâ-
naţi [imorali din punct de vedere sexual].
Faptul că această epistolă s-a pierdut nu
ştirbeşte cu nimic inspiraţia Bibliei. Nu toate
scrisorile redactate de Pavel au fost inspirate,
ci doar acelea pe care Dumnezeu a găsit de
cuviinţă să le includă în Sfânta Biblie.
5:10 Apostolul explică în continuare că
atunci când i-a îndemnat să nu aibă nici o
legătură cu oamenii imorali şi desfrânaţi nu
a vrut să spună că trebuie să evite orice
contacte cu oamenii nelegiuiţi. Câtă vreme
trăim în această lume, suntem nevoiţi să
avem legături cu oamenii nemântuiţi, nepu-
tând şti adâncimile de păcat în care zac
aceştia. Dacă ar fi să trăim o viaţă de com-
pletă izolare faţă de păcătoşi, ar trebui să
ieşim din această lume.
Prin urmare, Pavel spune că nu a avut în
vedere totala lor separare de desfrânaţii
acestei lumi sau de cei lacomi de bani sau de
cei zgârciţi („extorcatorii", în engleză, n.tr.)
sau de cei ce se închină la idoli. Prin „cei
lacomi" se înţelege categoria celor ce înşeală
în afaceri sau în chestiuni financiare. De
pildă, oricine este găsit vinovat de fraude
fiscale este în pericol să fie excomunicat din
biserică, pentru că s-a făcut vinovat de lăco-
mie. Prin „extorcaturi" se înţelege cei care se
îmbogăţesc prin recurgerea la mijloace
violente, cum ar fi ameninţările sau asasina-
tele. Prin „idolatri" se înţelege cei care se
închină de regulă în faţa unei persoane sau a
unui lucru în afara Dumnezeului celui adevă-

rat sau care practică groaznicele păcate de
imoralitate cu care este aproape totdeauna
asociată idolatria.
5:11 Pavel îi avertizează, în realitate, să
nu aibă nici o părtăşie cu nici un om care se
consideră frate, dar care se lasă prins de
aceste păcate groaznice. Am putea parafraza
cuvintele apostolului în felul următor:
Ceea ce am vrut să spun şi ceea ce repet este că
nu trebuie nici măcar să luaţi masa cu orice
persoană ce se numeşte creştin, dar care este
imorală din punct de vedere sexual, sau care este
un om lacom sau idolatru sau defăimător sau
beţiv sau extorcator.
Adesea suntem obligaţi să avem legături
cu cei nemântuiţi, putând folosi aceste con-
tacte pentru a le aduce o mărturie. Contactele
de acest fel nu sunt nici pe departe atât de
periculoase pentru credincios cum sunt
legăturile cu cei ce-şi spun creştini, dar care
trăiesc în păcat. Noi trebuie să facem tot ce
ne stă în putinţă pentru nu apărea în nici un
fel că am aprobat sau tolerat păcatul unei
asemenea persoane.
La lista păcătoşilor din versetul 10 Pavel
adaugă „defăimătorii" (sau „batjocoritorii")
şi „beţivii", în versetul 11. Prin defăimător se
înţelege un om care rosteşte cuvinte dure,
necugetate împotriva altuia. E nevoie în
acest punct de o atenţionare. Trebuie oare să-
1 excomunicăm pe un om din biserică, doar
pentru faptul că, uneori, se scapă, enervându-
se şi folosind cuvinte necugetate? Noi cre-
dem că nu, întrucât textul de faţă se referă la
practicarea unui asemenea păcat, în mod
curent. Cu alte cuvinte, defăimător este cel
care în mod curent practică acest păcat
împotriva altora. Oricum, versetul trebuie să
fie un serios avertisment, să învăţăm să ne
stăpânim limba. După cum a arătat Dr.
Ironside, mulţi oameni spun că sunt neatenţi
în vorbirea lor, dar asta echivalează cu a fi
neatenţi în folosirea unei mitraliere.
Beţivul este cel dedat la consumul exce-
siv de băuturi alcoolice.
Ne spune oare apostolul Pavel că nu
trebuie nici măcar să stăm la masă cu un
creştin care se angajează în asemenea prac-
tici? Da, exact asta ne spune versetul că
trebuie să facem! Nu trebuie să luăm Cina
Domnului cu o astfel de persoană, nici nu
trebuie să luăm mesele obişnuite cu el. Pot
exista însă şi execepţii. O soţie creştină va
avea obligaţia să continue să mănânce îm-
preună cu soţul ei, chiar dacă acesta a fost

584

1 Corinteni

exclus din părtăşia bisericii. Dar regula
generală spune că cei ce se numesc credin-
cioşi şi se fac vinovaţi de păcatele enumerate
mai sus trebuie supuşi ostracizării sociale,
pentru a imprima în ei gravitatea fărădelegii
comise şi a-i determina să se pocăiască.
Dacă cineva va obiecta aici, spunând că
Domnul a mâncat cu vameşii şi păcătoşii,
noi vom arăta că aceşti oameni nu pretindeau
că sunt adepţii Săi iar Domnul, când stătea la
masă cu ei, nu-i recunoştea ca ucenici ai Săi.
Ceea ce ne învaţă aceste versete este că nu
trebuie să avem părtăşie cu creştini care
trăiesc o viaţă de răutate.
5:12 Cele două întrebări puse de aposto-
lul Pavel în versetul 12 înseamnă că creştinii
nu răspund de judecata celor nemântuiţi.
Oamenii răi din lumea ce ne înconjoară vor
fi judecaţi cândva chiar de Domnul. Dar noi
avem responsabilitatea de a-i judeca pe cei
din sânul bisericii. Este datoria bisericii
locale de a exercita disciplina plină de evla-
vie.
Iarăşi, cineva va spune: „Bine, dar oare
nu a afirmat Domnul: «Nu judecaţi, ca să nu
fiţi judecaţi!»?" La care noi vom răspunde că
acolo Domnul se referă la motive. Cu alte
cuvinte, nu trebuie să judecăm motivele ce
stau la baza acţiunilor oamenilor, întrucât nu
suntem competenţi să le judecăm. Dar cu-
vântul lui Dumnezeu spune răspicat că
trebuie să judecăm păcatul adus Ia lumină în
adunarea lui Dumnezeu, pentru a păstra
reputaţia de sfinţenie a bisericii şi pentru a-1
readuce pe fratele vinovat la părtăşie cu
Domnul.
5:13 Pavel explică că Dumnezeu se va
ocupa de judecata celor din afară, adică a
celor nemântuiţi. între timp, corintenii trebu-
ie să-şi exercite judecata pe care le-a încre-
dinţat-o Dumnezeu, prin exluderea din mij-
locul lor a răului aceluia! Adică trebuie
făcut un anunţ public în adunare că fratele
respectiv nu mai face parte din părtăşia
bisericii. Anunţul trebuie făcut cu adâncă şi
sinceră mâhnire şi smerenie, fiind urmat de
rugăciune stăruitoare pentru refacerea spiri-
tuală a celui rătăcit.
C. Litigiile din rândurile credincioşilor
(6:1-11)
Primele unsprezece versete din capitolul
6 se ocupă de litigiile din rândurile credin-
cioşilor. Lui Pavel îi parvenise vestea că unii
creştini îşi dădeau în judecată fraţii de cre-
dinţă— târându-i în faţa judecătorilor aces-
tei lumi. Şi astfel el profită de această situa-

ţie, pentru a-i da bisericii instrucţiuni de
mare preţ, la acest capitol. Observaţi repeta-
rea sintagmei: „Nu ştiţi" (din versetele 2, 3,
9, 15, 16, 19).
6:1 întrebarea cu care începe pasajul
exprimă profunda consternare şi mirare a
apostolului pentru faptul că vreunul din ei a
îndrăznit să-şi târască fratele la judecată în
faţa celor nedrepţi, adică a judecătorilor sau
magistraţilor nemântuiţi. Lui Pavel i se pare
o mare inconsecvenţă ca cei ce au cunoscut
adevărata dreptate să se ducă în faţa unor
oameni caracterizaţi prin nedreptate. Cu alte
cuvinte, cum pot creştinii să conceapă a cere
să li se facă dreptate de către cei ce nu po-
sedă dreptate!
6:2 O a doua inconsecvenţă mare constă
în faptul că cei ce vor judeca cândva lumea
ar trebui, de bună seama, să fie în stare să
judece în chestiuni atât de mărunte cum sunt
cele ce se ivesc în rândurile lor. Scriptura ne
învaţă că credincioşii vor domni împreună cu
Cristos pe pământ, când El va reveni cu
putere şi slavă şi că li se va încredinţa autori-
tatea de a judeca. Or, dacă creştinii vor
judeca lumea, oare n-ar trebui ei să fie în
stare să rezolve micile divergenţe ce se ivesc
între ei în viaţa de acum?
6:3 Pavel le aminteşte corintenilor că ei
îi vor judeca pe îngeri. Este uluitor să con-
statăm maniera în care apostolul introduce
acest gând solemn în genul de discuţie desfă-
şurat aici. Fără nici o avertizare prealabilă,
fără să pregătească terenul, el afirmă extraor-
dinara realitate că creştinii îi vor judeca, într-
o zi, pe îngeri. Noi ştim de la Iuda 6 şi 2 Pe-
tru 2:4, 9 că îngerii vor fi judecaţi. Mai ştim
şi faptul că Cristos va fi Judecătorul (loan
5:22). Dar datorită unirii noastre cu El se
spune că şi noi îi vom judeca la un moment
dat pe îngeri. Or, dacă suntem consideraţi
calificaţi să-i judecăm pe îngeri, ar trebui să
fim în stare să rezolvăm problemele cotidie-
ne ce se ivesc în viaţa de acum.
6:4 Deci dacă aveţi judecăţi [neînţele-
geri] pentru cele ce ţin de viaţa aceasta,
oare puneţi judecători pe cei ce sunt cel
mai puţin preţuiţi din biserică? Judecătorii
necredincioşi nu se bucură de un loc de
cinste şi stimă în sânul bisericii locale. Desi-
gur, ei sunt respectaţi pentru lucrarea ce o
desfăşoară în lume, dar în ce priveşte ches-
tiunile din biserică, aici ei nu au nici o juris-
dicţie. Astfel Pavel îi întreabă pe corinteni:
Când se ivesc probleme între voi, ce necesită
judecata imparţială a unei terţe persoane, cum se

1 Corinteni

585

face că ieşiţi din sfera bisericii, supunându-vă
judecăţii unor oameni în care biserica nu recu-
noaşte nici un discernământ spiritual?
6:5 Pavel pune această întrebare pentru
a-i determina să se ruşineze de fapta lor. E
posibil ca într-o adunare de credincioşi ce se
lăudau cu înţelepciunea şi dotarea lor cu
daruri spirituale, să nu se găsească nici un
om înţelept care să poată rezolva aceste
certuri ivite între fraţii lui?
6:6 Sintagma: „Prin urinare, însuşi
faptul că aveţi judecăţi între voi constituie
un eşec total" arată că ei erau cu totul greşiţi
în această privinţă, căci nici măcar nu ar fi
trebuit să le treacă prin cap să se dea în
judecată unii pe alţii. Dar poate că cineva va
replica, în acest punct: „Frate Pavel, nu ştii
despre ce este vorba aici, căci, iată, cutare
frate m-a înşelat în tranzacţii financiare."
Căruia Pavel îi răspunde: „De ce nu lăsaţi
mai degrabă să vi se facă nedreptate? De
ce nu lăsaţi mai degrabă să fiţi înşelaţi?"
Aceasta ar fi atitudinea corectă pe care ar
trebui s-o ia un creştin. Este mult mai bine să
accepţi o nedreptate, decât s-o comiţi tu
însuţi!
6:8 Nu aceasta era însă atitudinea corin-
tenilor. în loc să accepte nedreptatea şi
înşelăciunea, ei se făceau vinovaţi de nedrep-
tate împotriva altora, chiar a fraţilor lor în
Cristos.
6:9 Uitaseră ei oare că cei nedrepţi nu
vor moşteni împărăţia Iui Dumnezeu?
Dacă aşa stăteau lucrurile, atunci Pavel le va
reaminti de lista păcătoşilor care nu au nici
un loc în împărăţia lui Dumnezeu. El nu
spune prin asta că creştinii pot practica
asemenea păcate, fiind pierduţi, ci mai de-
grabă spune că oamenii care practică în mod
curent aceste păcate nu sunt, de fapt, creş-
tini.12
în lista aceasta se face distincţie între
curvari şi preacurvari (sau între desfrânaţi
şi adulteri). Desfrânaţii sunt cei necăsătoriţi
ce întreţin raporturi sexuale ilicite, pe când
adulterii se referă, desigur, la cei ce comit
aceste păcate după ce s-au căsătorit. Ido-
latrii (sau „închinătorii la idoli") sunt pome-
niţi din noi aici, ca în celelalte două liste din
capitolul 5. Celelalte două categorii sunt:
„afemeiaţii" („malahii" în alte versiuni, sau
„homosexualii" în engleză), adică cei ce
permit trupurilor lor să fie folosite pentru
perversiuni sexuale, şi „sodomiţii" adică cei
ce practică sodomia asupra altora.
6:10 Pe listă sunt trecuţi şi hoţii, lacomii

de bani, beţivii, batjocoritorii şi extorcato-
rii (sau „hrăpăreţii", în versiunile româneşti).
Hoţii sunt cei ce-şi însuşesc lucruri ce nu le
aparţin. Observaţi că păcatul lăcomiei este
întotdeauna asociat cu restul viciilor de pe
listă. Oricât de neînsemnat li s-ar părea
oamenilor acest păcat al lăcomiei, observăm
că Dumnezeu îl condamnă cât se poate de
aspru. Un om lacom este cel ce are o dorinţă
nestăpânită după avere, după lucruri, ceea
ce-1 determină adesea să recurgă la mijloace
necinstite pentru a le acapara. După cum s-a
arătat, beţivii sunt cei dependenţi de alcool.
Batjocoritorii (sau „defăimătorii") sunt cei
ce folosesc cuvinte dure şi murdare împotri-
va altora. Extorcatorii („hrăpăreţii") sunt cei
ce profită de sărăcia altora sau de nevoile lor
pentru a obţine câştiguri ilicite şi exorbitante.
6:11 Pavel nu lasă să se înţeleagă că
aceste păcate erau practicate de credincioşii
corinteni, ci îi avertizează că aceste lucruri îi
caracterizau înainte de a fi fost mântuiţi —
„şi aşa eraţi unii dintre voi". Dar între timp
ei au fost spălaţi, sfinţiţi şi îndreptăţiţi. Ei au
fost spălaţi de păcatul şi necurăţia lor, prin
sângele scump al lui Cristos, fiind spălaţi în
continuare de întinare prin cuvântul lui
Dumnezeu. Ei au fost sfinţiţi prin operaţia
Duhului lui Dumnezeu, fiind puşi deoparte
pentru Dumnezeu prin separarea de lume. Ei
au fost îndreptăţiţi în Numele Domnului
Isus Cristos şi prin Duhul Dumnezeului
nostru, adică au fost socotiţi drepţi (neprihă-
niţi) înaintea lui Dumnezeu, pe baza lucrării
săvârşite de Domnul Isus pe cruce pentru ei.
în ce constă argumentul lui Pavel aici? Este
foarte simplu, aşa cum arată Godet: „Un har
atât de nepătruns de mare a fost realizat,
odată pentru totdeauna [de Domnul Isus] pe
cruce."
D. Uşurătate pe plan moral în rândurile
credincioşilor (6:12-20)
6:12 în ultimele versete ale acestui capi-
tol apostolul expune câteva din principiile ce
stau la baza distingerii binelui de rău. Primul
principiu afirmă că un lucru poate fi îngăduit
de lege, dar nu înseamnă că este şi util sau
necesar. Când Pavel spune: „Toate lucrurile
îmi sunt îngăduite de lege" nu se referă la
toate lucrurile în sens absolut. De pildă, nu i-
ar fi îngăduit de lege să comită nici unul din
păcatele menţionate anterior. Aici el se
referă doar la acele lucruri cu conţinut moral
neutru. De pildă, între credincioşii din vre-
mea lui Pavel se discuta mult dacă creştinii
au voie să consume carne de porc. Dar asta

586

1 Corinteni

era o problemă cu conţinut moral neutru,
căci nu-L interesa pe Dumnezeu dacă cineva
mănâncă sau nu carne de porc. Pavel nu face
altceva decât să afirme că anumite lucruri,
chiar dacă sunt legitime, nu sunt de folos.
S-ar putea să existe unele lucruri care să-mi
fie îngăduite, dar care, privite de altcineva,
să-1 facă să se poticnească. în asemenea
cazuri, s-ar cuveni să renunţ la acele lucruri.
Al doilea principiu constă în faptul că
unele lucruri, deşi legale, pot să mă înro-
bească, sau, cum spune apostolul Pavel: „nu
mă voi lăsa stăpânit de ceva." Această
afirmaţie are aplicaţie directă în vremea
noastră la chestiunea consumului de băuturi
alcoolice, tutun şi droguri. Aceste lucruri,
precum şi multe altele, au capacitatea de a-1
înrobi pe creştin. Prin urmare, el trebuie să
vegheze şi să nu se lase înrobit de ele.
6:13 Un al treilea principiu constă în
faptul că deşi unele lucruri sunt perfect
legale pentru credincios, valoarea lor este
trecătoare. Pavel spune: „Mâncărurile sunt
pentru stomac şi stomacul pentru mâncă-
ruri, dar Dumnezeu le va nimici pe amân-
două." Asta înseamnă că stomacul omului
a fost construit în aşa fel încât să poată primi
alimentele şi să le poată digera. Tot aşa,
Dumnezeu a întocmit alimentele în chip atât
de minunat, încât acestea să poată fi primite
de stomacul omului. Cu toate acestea, noi nu
trebuie să trăim pentru alimente, întrucât
acestea au o valoare temporară şi nu trebuie
să li se acorde un loc primordial în viaţa
credinciosului. Cu alte cuvinte, nu trebuie să
trăim ca şi când scopul suprem al vieţii ar fi
satisfacerea apetiturilor noastre.
Deşi trupul este conceput atât de minunat
de Dumnezeu, ca să poată accepta şi asimila
hrana, un lucru este foarte sigur: trupul nu
este pentru desfrânare [imoralitate sexua-
lă], ci pentru Domnul şi Domnul pentru
trup. Când a conceput trupul omului, Dum-
nezeu nu a rânduit ca acesta să fie folosit în
scopuri murdare sau perverse, ci 1-a plănuit
ca să fie folosit spre slava Domnului şi în
slujba Sa binecuvântată.
Găsim în acest verset un fapt uimitor, ce
nu ar trebuie să ne scape. Nu numai că
trupul este pentru Domnul, ci, ceea ce e şi
mai minunat, este faptul că Domnul este
pentru trup. Asta înseamnă că pe Domnul
II interesează trupul nostru, bunăstarea lui şi
folosirea lui corectă. Dumnezeu vrea să-i
înfăţişăm trupurile noastre ca o jertfa vie,
sfântă şi acceptabilă (Rom. 12:1). Sau, cum
se exprimă Erdman: „Fără Domnul, trupul

nu va putea niciodată să-şi atingă adevărata
demnitate şi destinul său nemuritor."13
6:14 Faptul că Domnul este pentru trup
este explicat în continuare în acest verset.
Dumnezeu nu numai că L-a înviat pe Dom-
nul Isus din morţi, ci ne va învia şi pe noi
cu puterea Sa. Interesul Său pentru trupul
nostru nu încetează în clipa când murim, ci
el va învia trupul fiecărui credincios şi-1 va
fauri asemenea trupului slăvit al Domnului
Isus. în veşnicie noi nu vom fi duhuri lipsite
de trup, ci duhul şi sufletul nostru vor fi
reunite cu trupul nostru glorificat, pentru a se
putea bucura astfel pe veci de gloriile ceru-
lui.
6:15 Pentru a sublinia şi mai mult nece-
sitatea menţinerii unei stări de curăţie perso-
nală în viaţa noastră şi pentru a păzi trupul
nostru de necurăţie, apostolul ne aminteşte
că trupurile noastre sunt mădulare ale lui
Cristos. Fiecare credincios este un mădular
al trupului lui Cristos. Prin urmare, s-ar
cuveni oare ca să luăm mădularele lui
Cristos şi să facem din ele mădularele unei
prostituate? Răspunsul la această întrebare
se desprinde din însăşi formularea ei, cum
spune Pavel, adăugând un răspicat: „Nicide-
cum!"
6:16 în actul unirii sexuale, cele două
trupuri devin una, exact cum s-a afirmat în
zorii creaţiei: „Cei doi vor deveni un sin-
gur trup" (Gen. 2:24). în lumina acestui
adevăr, dacă un credincios se lipeşte de o
prostituată, aceasta ar echivala cu unirea
unui mădular al lui Cristos cu o prostituată,
cei doi devenind un singur trup.
6:17 După cum în cadrul actului fizic se
petrece fuziunea celor doi într-un singur
trup, tot aşa când cineva crede în Domnul
Isus Cristos şi este unit cu El, credinciosul
acela şi Cristos devin atât de uniţi încât se
poate afirma de acum încolo că sunt un
singur duh. Este cea mai desăvârşită conto-
pire posibilă a două persoane! Este cel mai
intim tip de unire. Argumentul lui Pavel
constă, prin urmare, în faptul că cei ce sunt
astfel uniţi cu Domnul nu au voie să tolereze
niciodată vreun fel de alipire sau unire care
să intre în conflict cu căsnicia spirituală. Sau,
cum arată A. T. Pierson:
Oaia poate să se rătăcească, îndepărtându-se de
păstor şi mlădiţa poate fi tăiată din viţă; mădula-
rul poate fi îndepărtat din trup, copilul poate fi
înstrăinat de tatăl lui, ba chiar şi soţia de soţul
ei; dar atunci când două duhuri fuzionează,
devenind unul singur, cine sau ce va putea să le

1 Corinteni

587

mai despartă? Nici o legătură sau unire externă,
chiar a căsniciei, nu se apropie de expresivitatea
şi perfecţiunea contopirii celor două vieţi într-
una singură.14
6:18 Şi astfel apostolul le atrage atenţia
corintenilor să fugă de imoralitatea sexuală.
Ei nu au voie să se complacă în ea, să coche-
teze cu ea, să negocieze cu ea sau chiar s-o
pomenească în vorbirea lor. Singurul lucru
care trebuie să-1 facă este să fugă de ea! O
minunată ilustrare a acestui principiu biblic
o găsim în istorisirea de la Geneza 39 despre
atitudinea tranşantă a lui Iosif, când acesta
nu a stat la tocmeală cu ispita, când a fost
urmărit de nevasta lui Potifar. [Sau, cum am
spune noi, românii: „Fuga e — poate fi —
ruşinoasă, dar e sănătoasă! n.tr.]
Apoi Pavel adaugă: „Orice alt păcat pe
care-1 săvârşeşte omul este în afara trupu-
lui lui, dar cel ce comite imoralitate sexua-
lă păcătuieşte împotriva propriului său
trup." Majoritatea păcatelor nu au efect di-
rect asupra trupului cuiva, dar imoralitatea
sexuală este unică, în sensul că afectează în
mod direct trupul său: o asemenea persoană
culege consecinţele acestui păcat în trupul
său. Dificultatea constă în faptul că versetul
afirmă că fiecare păcat pe care-1 comite
omul e în afara trupului. Dar noi credem că
apostolul vorbeşte aici în sens comparativ.
Deşi e adevărat că îmbuibarea şi beţia, de
pildă, afectează trupul unei persoane, majori-
tatea păcatelor nu ating trupul. Şi nici chiar
îmbuibarea şi beţia nu afectează trupul atât
de direct, de profund sau de destructiv ca
imoralitatea. Comiterea unor relaţii sexuale
în afara căsniciei va produce în mod inevita-
bil şi irezistibil haos şi pierderi inimaginabil
de mari asupra celui vinovat de acest păcat.
6:19 Din nou Pavel le aminteşte corinte-
nilor despre chemarea lor sfântă şi demnă.
Oare au uitat ei că trupul lor este templul
Duhului Sfânt? Acesta e adevărul solemn al
Scripturii, anume că în fiecare credincios
locuieşte Duhul lui Dumnezeu. Prin urmare,
cum am putea să ne gândim măcar să luăm
un trup în care locuieşte Duhul Sfânt şi să-1
folosim în scopuri murdarei Nu numai că
trupul nostru este sanctuarul Duhului Sfânt,
dar, noi înşine nu suntem ai noştri, nu ne
aparţinem nouă înşine! Aşadar, nu avem
voie să luăm trupul nostru şi să facem ce
dorim cu el. în ultimă analiză, trupul nu este
al nostru, ci al Domnului.
6:20 Noi suntem ai Domnului, atât prin
actul creaţiei, cât şi prin cel al răscumpărării.

Aici se are în vedere al doilea element.
Dreptul Lui de proprietate asupra noastră a
fost câştigat la Calvar. Noi am fost cumpă-
raţi cu un preţ. La cruce, vedem eticheta cu
preţul pe care ni 1-a atribuit Domnul Isus,
prin faptul că ne-a considerat atât de valoroşi
încât a fost gata să plătească preţul cerut,
prin însuşi sângele Său scump. Ce iubire
nepătruns de mare trebuie să fi avut Isus
pentru noi, ca să poarte păcatele noastre în
trupul Său pe cruce!
întrucât aşa stau lucrurile, eu nu mai am
voie să-mi consider trupul ca aparţindu-mi.
Dacă îmi voi folosi trupul după cum îmi va
plăcea mie, atunci voi proceda ca un hoţ,
însuşindu-mi ceea ce nu-mi aparţine. Mai
degrabă, eu trebuie să folosesc trupul meu
pentru a-L slăvi pe Dumnezeu, Stăpânul
trupului meu, cum arată şi Bates:
Cap! Gândeşte-te la Cel a cărui frunte a fost
brăzdată de spini! Mâini! Trudiţi neobosite
pentru Cel ale cărui mâini au fost pironite pe
cruce. Picioare! Purtaţi-mă, iute, încotro mă vă
trimite Cel ale cărui picioare au fost străpunse.
Trup al meu! Fii templul Celui al cărui trup a
fost sfâşiat în chinuri nespus de mari.15
Şi apoi trebuie să-L slăvim pe Dumnezeu
şi cu duhul nostru, întrucât atât componenta
materială, cât ci cea imaterială a omului
aparţin lui Dumnezeu.16
III. RĂSPUNSURI APOSTOLICE LA
ÎNTREBĂRILE RIDICATE DE
BISERICĂ (capitolele 7-14)
A. Cu privire la căsătorie şi celibat
(cap. 7)
7:1 Până în acest punct, Pavel s-a ocupat
de diversele abuzuri comise în sânul bisericii
de la Corint, care i s-au adus la cunoştinţă de
către alţii. Acum va răspunde unor întrebări
pe care i le-au trimis sfinţii din Corint. Prima
se referă la căsătorie şi celibat. Drept care
Pavel stabileşte principiul general valabil
potrivit căruia este bine pentru bărbat să
nu se atingă de femeie. „A se atinge" de o
femeie în acest caz înseamnă a avea o legă-
tură fizică. Apostolul nu vrea să spună că
starea necăsătorită ar fi mai sfântă decât
căsătoria, ci, pur şi simplu, că este mai bine
să fii necăsătorit, dacă doreşti să te consacri
slujirii Domnului, întrucât astfel nu vei avea
atâtea elemente care să te distragă de la
slujirea ta — aşa cum se va explica în verse-
tele de mai jos.

588

1 Corinteni

7:2 Pavel recunoaşte însă că starea de
necăsătorit incumbă un potenţial extraordinar
de a fi ispitit să cazi în necurăţie. Şi astfel el
adaugă calificativul: „Totuşi, din cauza
desfrânării, fiecare să-şi aibă soţia lui şi
fiecare femeie să-şi aibă soţul ei." Or,
pentru ca un om să aibă o singură soţie
înseamnă o căsătorie monogamă. Versetul 2
stabileşte principiul potrivit căruia pentru
copiii lui Dumnezeu continuă să fie valabilă
rânduiala dintotdeauna lăsată de Domnul,
anume ca fiecare soţ să aibă o singură soţie
şi vice-versa.
7:3 în starea de căsnicie, fiecare trebuie
să-i dea soţului sau soţiei ceea ce-i datorea-
ză, întrucât în căsnicie funcţionează princi-
piul reciprocităţii. Când se spune: „Soţul să-
i dea soţiei afecţiunea ce i-o datorează",
asta înseamnă: „Să-şi îndeplinească obliga-
ţiile de soţ faţă de ea." Evident, şi ea trebuie
să procedeze la fel faţă de el. Observaţi
delicateţea lui Pavel în discutarea acestui
subiect. Lipsa totală a limbajului vulgar! Ce
contrast faţă de lumea în care trăim!
7:4 în cadrul unirii din căsnicie, există o
dependenţă a soţiei de soţul ei şi vice-versa.
Pentru a împlini ordinea lăsată de Dumnezeu
în cadrul acestei uniri sfinte, atât soţul, cât şi
soţia trebuie să recunoască interdependenţa
lor unul faţă de celălalt.
7:5 Christenson comentează:
Spuse mai pe şleau, aceste cuvinte înseamnă că
dacă un partener doreşte să aibă raporturi conju-
gale, celălalt trebuie să răspundă acestei dorinţe.
Soţul şi soţia care adoptă această atitudine
sănătoasă faţă de chestiunea sexului vor constata
câtă satisfacţie va aduce acest aspect în căsnicia
lor—pentru simplul fapt că relaţia dintre ei este
ancorată în realitate, şi nu într-un ideal artificial
sau imposibil de realizat.17
Poate că la început, de îndată ce au fost
mântuiţi unii din aceşti corinteni, au crezut
cumva că intimităţile din viaţa de căsnicie nu
ar corespunde cu normele de sfinţenie ale
vieţii creştine. De aceea, Pavel intervine
pentru a elibera mintea lor de această con-
cepţie greşită, spunându-le deschis că cuplu-
rile creştine nu trebuie să se lipsească unul
pe celălalt, adică nici unul din soţi nu are
voie să-i refuze celuilalt drepturile ce-i revin,
în privinţa trupului — cu exepţia a două
situaţii. Mai întâi, poate exista o abstineţă de
comun agreată, pentru ca soţul şi soţia să se
consacre rugăciunii şi postului. A doua
condiţie prevede ca o atare abstinenţă să fie

pe o perioadă limitată de timp. Soţul şi soţia
trebuie să fie iarăşi împreună, pentru ca să
nu-i ispitească Satana, din pricina lipsei lor
de stăpânire.
7:6 Versetul 6 a dat naştere multor spe-
culaţii şi controverse. Pavel spune: „Spun
lucrul acesta ca o concesie, nu ca o porun-
că." Astfel, după unii, cele spuse de aposto-
lul mai înainte nu ar fi fost inspirate de
Dumnezeu. Dar o atare interpretare este
lipsită de temei, întrucât la 1 Corinteni 14:37
el afirmă că cele scrise corintenilor au fost
înseşi poruncile Domnului. Mai degrabă,
considerăm că intepretarea corectă a cuvinte-
lor apostolului în această privinţă este că, în
anumite împrejurări, un cuplu putea să se
abţină de la actul conjugal, dar că această
abstinenţă este o permisiune, şi nu o porun-
că. Cu alte cuvinte, creştinii nu trebuie să se
abţină de la relaţiile conjugale, pentru a se
consacra în întregime rugăciunii. Alţii consi-
deră că versetul 6 se referă la întreg subiectul
căsniciei, adică la faptul că creştinilor le este
îngăduit să se căsătorească, dar că nu li se
porunceşte să facă acest lucru.
7:7 Pavel începe aici seria de sfaturi
adresate celor necăsătoriţi. De la bun înce-
put, este clar că el a considerat starea necăsă-
torită preferabilă, dar a recunoscut că ea
poate fi adoptată doar în măsura în care
Dumnezeu îl învredniceşte pe cineva să
rămână necăsătorit. Când spune: „Eu aş
vrea ca toţi oamenii să fie ca mine", con-
textul ne arată clar că se referă la starea de
necăsătorit. S-a manifestat o mare diversitate
de opinie cu privire la întrebarea dacă Pavel
a fost celibatar toată viaţa, sau dacă, pe când
scria aceste cuvinte, era văduv. Oricum,
pentru ceea ce ne interesează pe noi aici nu
are importanţă, pentru a afla răspunsul la
această întrebare, chiar dacă am putea-o
face. Prin cuvintele: „Dar fiecare are de la
Dumnezeu darul lui de har, unul într-un
fel, altul într-altul," Pavel se referă la faptul
că Dumnezeu le dăruieşte unora harul de a
rămâne necăsătoriţi, în timp ce pe alţii în
mod clar îi cheamă să se căsătorească. Este
o chestiune individuală, neputând fi adoptată
nici o legislaţie generală, care să se aplice
uniform la toţi.
7:8 Prin urmare, Pavel îi sfătuieşte pe cei
necăsătoriţi şi pe văduve să rămână ca el.
7:8 Dar dacă vor constata că le lipseşte
puterea de auto-stăpânire în starea de necăsă-
toriţi, atunci au voie să se căsătorească. Căci
este mai bine să se căsătorească decât să
ardă [să fie mistuiţi de de dorinţă]. Aceas-

1 Corinteni

589

tă pasiune mistuitoare presupune pericolul
foarte grav de a cădea în păcat.
7:10 Următoarele două versete se adre-
sează cuplurilor de căsătoriţi, în care ambii
soţi sunt credincioşi. Celor căsătoriţi le
poruncesc nu eu, ci Domnul — înseamnă
că învăţătura dată de Pavel credincioşilor nu
este alta decât cea pe care ne-a dat-o şi
Domnul Isus când era pe pământ. Cristos
dăduse deja o poruncă explicită în această
privinţă. De pildă, El a interzis divorţul
pentru orice alte motive decât infidelitatea
(Mat. 5:32; 19:9). îndrumarea generală dată
de Pavel este: soţia să nu se despartă de
soţ.
7:11 Dar el recunoaşte că există situaţii
extreme în care ar putea fi necesar ca o soţie
să-şi părăsească soţul. în asemenea cazuri, ea
are obligaţia să rămână necăsătorită sau să se
împace cu soţul ei. Despărţirea nu rupe
nodul căsătoriei, ci îi dă prilejul Domnului să
vindece divergenţele care au intervenit între
cei doi, restabilind părtăşia lor invididuală cu
El şi unul cu altul. Soţului i se porunceşte să
nu divorţeze de soţia lui. Nu se admit nici un
fel de excepţii în acest caz.
7:12' Versetele 12-24 se ocupă de proble-
ma căsniciei în care numai unul din soţi este
credincios. Pavel prefaţează acest subiect
prin cuvintele: „Celorlalţi le zic eu, nu
Domnul." Din nou, trebuie să subliniem
apăsat că prin aceste cuvinte nu trebuie să
înţelegem că spusele lui Pavel ar reprezenta
punctul lui personal de vedere, şi nu al Dom-
nului. El explică doar faptul că ceea ce
urmează să spună nu ne-a fost dat în preala-
bil ca învăţătură de la Domnul Isus, când se
afla El pe pământ. Cu alte cuvinte, nu găsim
în evanghelii nici o învăţătură similară.
Domnul Isus pur şi simplu nu S-a ocupat de
cazul unei căsătorii în care doar unul din soţ
este credincios. Dar acum Cristos 1-a instruit
pe apostolul Lui pe această temă, şi astfel
ceea ce afirmă Pavel aici este cuvântul inspi-
rat al lui Dumnezeu.
Celorlalţi înseamnă acelor cupluri în
care unul din soţ nu este credincios. Textul
de faţă nu încuviinţează căsătoria unui cre-
dincios cu o persoană nemântuită, ci, mai
degrabă, se referă la situaţia în care unul din
soţi a fost mântuit ulterior căsătoriei.
„Dacă un frate are o soţie necredin-
cioasă şi ea voieşte să trăiască înainte cu
el, să nu se despartă de ea." Pentru a apre-
cia acest text din Biblie la justa sa valoare, e
bine să ne amintim care a fost porunca dată
de Dumnezeu poporului Său în Vechiul

Testament. Când iudeii se căsătoreau cu
femei păgâne, având copii de la acestea, li se
poruncea să-şi abandoneze şi soţia, şi copiii
— aşa cum reiese clar de la Ezra 10:2, 3 şi
Neemia 13:23-25.
întrebarea care s-a ivit la Corint a fost: ce
trebuie să facă o soţie ce s-a convertit între
timp cu soţul şi copiii ei sau ce trebuie să
facă un om a cărui soţie este necredincioasă.
S-o abandoneze? Răspunsul este, evident,
nu. Porunca din Vechiul Testament nu se
mai aplică copiilor lui Dumnezeu aflaţi sub
har. Dacă un creştin are o soţie necreştină, şi
ea doreşte să trăiască cu el, el nu trebuie s-
o părăsească. Asta nu înseamnă că este
permis ca un om să se căsătorească cu o
necredincioasă, ci doar faptul că, întrucât era
căsătorit cu ea când a fost convertit, nu
trebuie să se despartă acum de ea.
7:13 Tot aşa, o femeie care are un soţ
necreştin, care doreşte să trăiască cu ea,
trebuie să rămână mai departe cu soţul ei.
Poate că prin purtarea ei blândă şi mărturia
evlavioasă pe care o va da, el va putea fi
câştigat pentru Domnul.
7:14 In realitate, prezenţa unui credincios
într-o familie de nencredincioşi are o influ-
enţă sfinţitoare. După cum s-a arătat deja, a
sfinţi înseamnă a pune deoparte. Aici nu se
înţelege că soţul necredincios este mântuit
prin soţia sa, după cum nu înseamnă că el
este făcut sfânt. Mai degrabă, înseamnă că el
este pus deoparte în ce priveşte poziţia de
privilegiu extern de care se bucură, în sensul
că are fericirea de a fi căsătorit cu o soţie
creştină, care se roagă pentru el. Viaţa şi
mărturia ei exercită o influenţă de la Dumne-
zeu în căminul respectiv. Şi apoi, din per-
spectivă umană, putem afirma că şansele ca
omul acela să fie mântuit sunt mai mari
atunci când el are o soţie creştină, decât dacă
ar fi căsătorit cu o necredincioasă. Sau, cum
s-a exprimat Vine: „El primeşte influenţa
spirituală, ce are potenţialul de a-1 conduce
la mântuirea propriu-zisă."18 Desigur, situaţia
ar fi identică în cazul unei soţii necredincioa-
se căsătorite cu un soţ credincios. Soţia
necredincioasă ar fi sfinţită, în acest caz.
Apoi apostolul adaugă aceste cuvinte:
„altfel, copii voştri ar fi necuraţi, pe când
acum sunt sfinţi." Am arătat deja că în
Vechiul Testament copiii erau părăsiţi,
alături de mama lor păgână. Aici Pavel
explică faptul că în dispensaţia harului,
copiii rezultaţi dintr-o căsătorie în care unul
dintre soţi este creştin, iar celălalt nu sunt
sfinţi. Termenul sfânt provine din aceeaşi

590

1 Corinteni

rădăcină care ni 1-a dat şi pe cel de sfinţiţi în
acest verset. El nu înseamnă nicidecum că
copiii sunt făcuţi sfinţi în ei înşişi, respectiv
că ei înşişi ar trăi, neapărat, o viaţă curată.
Mai degrabă, înseamnă că ei sunt puşi deo-
parte, în privinţa privilegilui de care au parte,
în sensul că au cel puţin un părinte care îl
iubeşte pe Domnul şi îi familiarizează cu
conţintul evangheliei. în acest caz, există
şanse foarte mari ca aceşti copii să fie mân-
tuiţi, căci ei au privilegiul de a trăi într-o
casă în care unul dintre părinţi este pătruns
de Duhul lui Dumnezeu. în sensul acesta, ei
sunt sfinţiţi. Versetul acesta include şi asigu-
rarea că nu este greşit să ai copii când un
părinte este creştin iar celălalt nu. Dumnezeu
recunoaşte căsătoria iar copiii rezultaţi din ea
nu sunt nelegitimi.
7:15 Dar care ar trebui să fie atitudinea
unui creştin în cazul în care soţul sau soţia sa
doreşte să plece? Răspunsul este că el sau ea
trebuie lăsat(ă) să plece. Sintagma „în îm-
prejurarea aceasta, fratele sau sora nu
sunt legaţi" este foarte dificil de explicat, cu
precizie. Unii cred că trebuie explicată în
sensul că, dacă un necredincios îl părăseşte
pe partenerul său de căsătorie credincios şi
există motive a se crede că actul e definitiv,
atunci credinciosul este liber să ceară divorţ.
Cei care aderă la această părere ne atrag
atenţia că versetul 15 este o paranteză şi că
versetul 16 este legat de versetul 14, după
cum urmează:
1.	Versetul 14 afirmă că situaţia ideală
pentru un credincios este să rămână cu
partenerul său necredincios, datorită
influenţei sfinţitoare exercitată de un
creştin sau o creştină într-o familie.
2.	Versetul 16 sugerează că prin faptul
că nu pleacă de acasă, partenerul
credincios îl poate câştiga pe cel ne-
credincios la Cristos.
3.	Versetul 15 este o paranteză, permi-
ţându-i credinciosului să divorţeze (şi
probabil să se recăsătorească), în cazul
în care el sau ea este părâsit(ă) de
partenerul necredincios.
Speranţa că partenerul necredincios va fi
mântuit, în cele din urmă, este legată de
faptul rămânerii sale mai departe în cadrul
căsniciei, mai degrabă decât de părăsirea de
către partenerul necredincios a căminului
conjugal.
Dar alţi cercetători ai Bibliei susţin că
versetul 15 se ocupă numai de subiectul
despărţirii, şi nu şi de divorţ şi recăsătorie.
Pentru ei, sensul versetului este doar acela

că, dacă partenerul necredincios pleacă de
acasă, el trebuie lăsat să facă lucrul acesta în
pace. Soţia nu are obligaţia să menţină inte-
gritatea căsătoriei dincolo de ceea ce a făcut
ea deja. Dumnezeu ne-a chemat la pace,
prin urmare, noi nu trebuie să recurgem la
izbucniri emotive sau la procese juridice
pentru a încerca să-1 împiedicăm pe necre-
dincios să plece.
Care este interpretarea corectă? După noi
este imposibil de stabilit cu precizie. Totuşi
ni se pare că Domnul ne-a învăţat la Matei
19:9 că divorţul este permis atunci când una
dintre părţi s-a făcut vinovată de infidelitate
(adulter). Noi credem că în acest caz, partea
nevinovată este liberă să se recăsătorească.
Cât priveşte textul de la 1 Corinteni 7:15, nu
avem certitudinea că acesta permite divorţul
şi recăsătoria, atunci când partenerul necre-
dincios 1-a părăsit pe partenerul credincios
din cadrul căsniciei. Dar oricine se face
vinovat de această formă de părăsire a cămi-
nului conjugal în mod inevitabil va închega
numaidecât o nouă legătură cu o altă persoa-
nă şi astfel unirea iniţială a căsniciei se va
destrăma, oricum. J. M. Davies comentează
pe această temă:
Partenerul necredincios care părăseşte căminul
conjugal se va căsători, în curând, cu altcineva,
destrămând legătura căsniciei. A insista ca
partenerul părăsit să rămână necăsătorit ar
însemna să punem un jug asupra lui sau a ei, pe
care, în majoritatea cazurilor, acest partener nu-1
va putea purta.19
7:16 Modul în care înţelege fiecare
versetul 16 depinde, într-o oarecare măsură,
de interpretarea versetului 15.
Dacă cineva crede că versetul 15 nu
permite divorţul, va cita ca temei, în sprijinul
opiniei sale, acest verset şi va argumenta că
credinciosului trebuie să i se permită despăr-
ţirea, dar că nu trebuie să divorţeze de parte-
nerul necredincios, pe motiv că o atare
acţiune ar anula posibilitatea refacerii legătu-
rii căsniciei şi probabilitatea mântuirii parte-
nerului necredincios. Pe de altă parte, dacă o
persoană crede că divorţul este permis atunci
când un credincios a fost părăsit, arunci
versetul acesta este corelat cu versetul 14, iar
versetul 15 este considerat o paranteză.
7:17 Se manifestă uneori printre cei
convertiţi de curând convingerea că este de
datoria lor să rupă definitiv cu orice fază a
vieţii lor anterioare convertirii, inclusiv cu
instituţia căsniciei, care nu este păcătoasă în

1 Corinteni

591

sine. Astfel, fiind copleşit de bucuria mântu-
irii, există pericolul căderii unui credincios
de curând întors la Domnul în ispita de a
iniţia o revoluţie, răsturnând cu forţa toate
temeiurile vieţii sale de dinainte de converti-
re. Or, creştinismul nu recurge la forţa revo-
luţiei pentru a-şi realiza obiectivele, ci
schimbările sale se produc prin mijloace
paşnice. în versetele 17-24, apostolul stabi-
leşte regula generală, potrivit căreia creştini-
zarea nu presupune asaltarea prin mijloace
violente, revoluţionare, a legăturilor existente
în momentul convertirii. Negreşit, el are în
vedere mai întâi legăturile căsniciei, dar
suntem convinşi că principiul se aplică în
egală măsură la relaţiile rasiale şi sociale.
Fiecare credincios trebuie să umble
potrivit cu chemarea pe care i-a făcut-o
Domnul. Dacă pe unul 1-a chemat la o viaţă
de căsnicie, atunci trebuie să urmeze acest
traseu, cu toată frica de Domnul. Dacă Dum-
nezeu i-a dat cuiva harul să trăiască o viaţă
de celibat, atunci persoana respectivă trebuie
să urmeze linia aceea, în viaţă. în plus, dacă
momentul convertirii 1-a găsit căsătorit cu o
soţie necredincioasă, atunci nu trebuie să
răstoarne această relaţie, ci să continue în
starea de căsătorie, dându-şi toate străduin-
ţele să-şi aducă soţia la mântuire. Cele spuse
de Pavel corintenilor nu se aplică doar lor, ci
are valabilitate în toate bisericile, după cum
arată Vine:
Când spune Pavel: „Aceasta este rânduiala pe
care am aşezat-o în toate bisericile", el nu emite
decrete de la vreo agenţie centrală, ci doar îi
informează pe credincioşii din biserica de la
Corint că instrucţiunile date lor sunt identice cu
cele pe care le-a împărtăşit în toate bisericile.20
7:18 Pavel se ocupă de subiectul relaţi-
ilor rasiale în versetele 18 şi 19. Dacă cineva
era evreu, în clipa covertirii, purtând în
trupul său semnul circumciziei, nu trebuie să
recurgă la mijloace violente, revoluţionare,
pentru a eradica orice semn fizic al fostului
său mod de viaţă. Tot aşa, dacă cineva era
păgân în clipa când s-a născut din nou, el nu
trebuie să încerce să-şi ascundă fondul pă-
gân, asumându-şi semnele distinctive ale
unui evreu.
Am putea interpreta acest verset în sen-
sul că dacă un evreu este convertit, acesta nu
trebuie să se teamă să trăiască alături de soţia
lui evreică sau dacă un ne-evreu este conver-
tit nu trebuie să fugă de fondul din care
provine. Asta pentru că nu deosebirile exter-

ne sunt cele care contează.
7:19 Cât priveşte esenţa creştinismului,
circumcizia nu este nimic şi necircumcizia
nu este nimic. Ceea ce contează, cu adevă-
rat, este păzirea poruncilor Iui Dumnezeu.
Cu alte cuvinte, pe Dumnezeu îl interesează
ceea ce este în lăuntrul nostru, nu în afară.
Relaţiile vieţii nu trebuie întrerupte în mod
violent, când cineva se creştinează. „Mai
degrabă", spune Kelly, „prin credinţa creşti-
nă credinciosul este înălţat la o poziţie supe-
rioară, ce transcende toate împrejurările."21
7:20 Regula generală este ca fiecare să
rămână, cu Dumnezeu, în situaţia pe care
o avea când a fost chemat. Desigur, aceasta
se referă doar la acele situaţii ce nu sunt în
ele însele păcătoase. Dacă cineva este anga-
jat într-o afacere necinstită, în clipa converti-
rii, va trebui, cum este şi normal, să iasă din
ea! Dar apostolul se ocupă aici de lucrurile
care nu sunt greşite în ele însele — fapt
dovedit de versetele următoare, unde este
discutat subiectul sclavilor.
7:21 Ce trebuie să facă un sclav atunci
când este mântuit? Să se răscoale împotriva
stăpânului, pentru a-şi dobândi libertatea? Ne
oferă creştinismul temeiul acţiunii de reven-
dicare a aşa-numitor „drepturi" pe care le-am
poseda? Iată răspunsul lui Pavel: „Ai fost
chemat pe când erai rob? Să nu te neliniş-
teşti de lucrul acesta." Cu alte cuvinte,
„Erai sclav când a survenit convertirea? Nu-
ţi fa probleme şi nu te frământa degeaba,
căci poţi rămâne sclav, bucurându-te, în
continuare, de cele mai alese binecuvântări
ale creştinismului."
„Dar dacă poţi să ajungi liber, foloseş-
te-te [de acest prilej]!" Există cel puţin
două interpretări ale acestui text. După unii,
Pavel afirmă aici următoarele: „Dacă poţi
deveni liber, atunci nu mai sta pe gânduri, ci
câştigă-ţi imediat libertatea." Alţii însă cred
că apostolul spune aici că, şi dacă un sclav
poate să-şi dobândească libertatea, creştinis-
mul nu-i cere să profite de acest prilej. Mai
degrabă, el ar trebui să folosească starea lui
de robie pentru a da prin ea o mărturie de-
spre Domnul Isus. Cei mai mulţi oameni vor
prefera, cum e şi normal, prima interpretare
(după toate aparenţele, cea corectă), dar
acestora nu trebuie să le scape faptul că a
doua interpretare ar fi, de fapt, mai în acord
cu pilda pe care ne-a lăsat-o Domnul Isus
Cristos însuşi.
7:22 Cel care este chemat în Domnul
pe când era sclav este un om eliberat al
Domnului. Asta nu se referă la un om care

592

1 Corinteni

s-a născut liber, ci la unul care a fost eliberat
ulterior, adică un sclav ce şi-a dobândit
libertatea. Cu alte cuvinte, dacă un om era
sclav în clipa convertirii, nu trebuie să se
necăjească pentru asta, întrucât el este omul
eliberat al Domnului. El a fost eliberat de
păcatele sale şi de robia Satanei. Pe de altă
parte, dacă un om era liber în clipa converti-
rii, el trebuie să-şi dea seama că de acum
încolo este rob, fiind, „cu trup şi suflet", în
întregime, al Mântuitorului!
7:23 Fiecare creştin a fost cumpărat cu
un preţ. De acum încolo el aparţine Celui
care 1-a cumpărat — Domnului Isus. Noi
suntem robii lui Cristos şi nu ne facem robi
ai oamenilor.
7:24 Prin urmare, oricare ar fi starea
socială a credinciosului, el poate rămâne cu
Dumnezeu în acea stare. Aceste două cuvin-
te: cu Dumnezeu sunt cheia ce dezleagă
sensul întregului adevăr. Dacă un om este cu
Dumnezeu, atunci până şi sclavia poate fi
transformată în adevărată libertate, fiind
elementul „care înnobilează şi sfinţeşte orice
poziţie ocupată de noi în viaţă."
7:25 în versetele 25-38, apostolul se
adresează celor necăsătoriţi, de ambele sexe.
Cuvântul fecioare se aplică la ambele sexe.
Şi versetul 25 se înscrie în seria celor folo-
site de cei care susţin că acest capitol nu ar
fi de inspiraţie divină. Ei merg până acolo
încât spun că Pavel, întrucât era celibatar, ar
fi dat dovadă de părtinire faţă de celălalt sex,
şi că prejudecăţile sale s-ar reflecta în spuse-
le sale din această secţiune! A adopta o atare
atitudine înseamnă însă a lansa un atac
virulent asupra inspiraţiei Scripturii! Când
Pavel afirmă că nu are nici o poruncă de la
Domnul cu privire la fecioare, înţelege prin
asta că în timpul lucrării Domnului Isus pe
pământ El nu ne-a lăsat instrucţiuni concrete
pe această temă. Şi astfel, Pavel ne oferă
propria sa judecată, ca unul care a primit
de Ia Dumnezeu harul să fie vrednic de
crezare, judecata lui fiind inspirată de Dum-
nezeu.
7:26 în general, este bine să fii necăsăto-
rit, având în vedere strâmtorarea de
acum. Prin strâmtorarea de acum se înţe-
lege suferinţele pe care le îndurăm pe acest
pământ, în general. Poate că în vremea când
a redactat Pavel această scrisoare era o stare
generală de strâmtorare. Dar starea de strâm-
torare a continuat şi va continua până va
veni Domnul.
7:27 Sfatul pe care-1 dă Pavel este ca cei
ce sunt deja căsătoriţi să nu caute să se

despartă. Pe de altă parte, dacă cineva este
dezlegat de soţia lui, să nu caute o soţie!
Sintagma „dezlegat de soţia lui" nu înseam-
nă doar „rămas văduv/văduvă" sau divorţat,
ci, pur şi simplu, liber de legătura căsniciei,
aici încadrându-se, probabil, şi cei ce nu s-au
căsătorit niciodată.
7:28 Nimic din ceea ce afimă Pavel aici
nu trebuie interpretat în sensul că ar fi păcat
ca cineva să se căsătorească. La urma urme-
lor, căsătoria a fost instituită de Dumnezeu,
în grădina Eden, înainte ca păcatul să fi
pătruns în lume. Dumnezeu însuşi este Cel
care a decretat: „Nu este bine ca omul să fie
singur" (Gen. 2:18). „Căsătoria să fie ţinută
în toată cinstea şi patul să fie neîntinat" (Ev.
13:4). în altă epistolă Pavel se referă la cei
ce interzic căsătoria ca fiind un semn al
apostaziei din vremea de pe urmă (1 Tim.
4:1-3).
Astfel, Pavel afirmă: „insă dacă te
însori, nu păcătuieşti. Dacă fecioara se
mărită, nu păcătuieşte." Cei convertiţi
recent la creştinism nu trebuie să creadă că
starea de căsătorie ar fi inerent greşită în
sine. Pavel adaugă însă că fetele care se
mărită vor avea necazuri pământeşti —
între care ar putea figura şi durerile naşterii.
Când Pavel spune: „Aş vrea să vi le cruţ",
aceasta poate fi o referire la: (1) faptul că
doreşte să-i cruţe pe cititori de suferinţele
fizice care însoţesc starea de căsnicie, în
special necazurile vieţii de familie, sau (2) la
faptul că doreşte să-i scutească pe cititori de
enumerarea acestor necazuri.
7:29 Pavel ar dori să sublinieze că întru-
cât timpul s-a scurtat, noi trebuie să subor-
donăm chiar şi aceste relaţii legitime ale
vieţii slujirii lui Cristos. Venirea lui Cristos
este aproape şi deşi soţii şi soţiile trebuie să-
şi îndeplinească toate îndatoririle lor unul
faţă de altul, cu credincioşie, ei trebuie să se
străduiască să-I acorde lui Cristos locul întâi
în viaţa lor, după cum se exprimă Ironside:
Toţi trebuie să se poarte având în vedere că
timpul zboară şi că venirea Domnului e tot mai
aproape. Prin urmare, nu trebuie să îngăduim
nici unui confort personal să ne abată de la
devotamentul nostru total faţă de voia lui Dum-
nezeu."
W. E. Vine spune şi el în această privinţă:
Desigur, sensul acestui text nu este acela că
bărbatul căsătorit ar trebui să nu se mai compor-
te ca un soţ, ci doar faptul că relaţia lui cu soţia

1 Corinteni

593

trebuie să fie întru totul subordonată relaţiei
superioare pe care o are cu Domnul... căruia
trebuie să-1 acorde locul întâi în inima lui, soţul
nepermiţând nici unei relaţii naturale să obstruc-
ţioneze ascultarea sa faţă de Cristos.23
7:23 Nu trebuie să acordăm prea multă
atenţie întristărilor, bucuriilor şi lucrurilor de
care avem parte în această viaţă. Toate
acestea trebuiesc subordonate efortului
nostru de a folosi orice prilej pentru a-L sluji
pe Domnul, câtă vreme este încă ziuă.
7:31 Trăindu-ne viaţa pe pământ, este
inevitabil să nu avem anumite contacte cu
atmosfera şi elementele care alcătuiesc
această lume. Ca credincioşi, ne putem folosi
fără nici un sentiment de culpabilitate de
lucrurile acestei lumi. Numai că Pavel ne
atrage atenţia ca nu cumva să le dăm o
întrebuinţare greşită. De pildă, pentru creştin
scopul vieţii nu poate să-1 constituie mânca-
rea, îmbrăcămintea sau plăcerile lumii.
Desigur, se va folosi de alimente şi de îm-
brăcăminte, pentru acoperirea nevoilor sale
esenţiale, dar nu va îngădui ca acestea să
devină dumnezeul vieţii sale. Căsnicia,
bunurile materiale, preocupările de ordin
comercial, politic, ştiinţific, muzical, literar
sau artistic în general îşi au locul lor în lume,
dar toate acestea pot constitui o pricină de
poticnire, în calea trăirii vieţii spirituale la
care am fost chemaţi, dacă le dăm voie
acestor activităţi să ne acapereze.
Sintagma: chipul lumii acesteia trece a
fost împrumutată din universul teatral, fiind
o referire la schimbarea decorurilor de la o
scenă la alta. Ea se referă însă la caracterul
vremelnic al tuturor lucrurilor ce ne încon-
joară. Vremelnicia tuturor acestor lucruri a
fost exprimată cu neîntrecută măiestrie de
Shakespeare, în binecunoscutele cuvinte:
„Lumea întreagă e o scenă, şi toţi bărbaţii şi
toate femeile actori sunt doar, ba intrând, ba
ieşind de pe ea, căci multe roluri îi este dat
omului să joace în viaţă!" (traducere după
textul englez: As You Like It, Cum vă place,
II, 7, n.tr.).
7:32 Pavel vrea să-i vadă pe creştini
trăind fără griji — adică fără acele griji de
care s-ar putea lipsi şi care îi împiedică să-L
slujească pe Domnul. Prin urmare, el explică
în continuare că cine este necăsătorit se
îngrijeşte de lucrurile Domnului — cum
să placă Domnului. Asta nu înseamnă că
toţi credincioşii necăsătoriţi se consacră întru
totul Domnului, ci înseamnă că celibatul îi
oferă unui credincios prilejul de a face acest

lucru, într-o măsură mult mai mare decât ar
putea face dacă ar fi căsătorit.
7:33 Iarăşi trebuie subliniat că textul nu
spune că cel căsătorit nu poate să se dedice
lucrării Domnului, ci este, mai degrabă, o
observaţie generală, potrivit căreia, viaţa de
căsnicie îl obligă pe un bărbat să facă totul
pentru a fi pe placul soţiei sale. Cu alte
cuvinte, are obligaţii în plus, faţă de credin-
ciosul necăsătorit. Sau, cum spune Vine: „In
general, dacă un bărbat este căsătorit, lucra-
rea sa de slujire este mărginită. Dacă este
încă necăsătorit, poate merge oriunde, până
la capătul pământului, pentru a vesti evan-
ghelia."24
7:34 ...Cea nemăritată se îngrijeşte de
lucrurile Domnului, ca să fie sfântă şi cu
trupul, şi cu duhul. Dar cea măritată se
îngrijeşte de lucrurile lumii, cum să placă
soţului ei. E nevoie de o explicaţie în acest
punct: Cea nemăritată sau fecioara poate
să acorde un timp mai mare din viaţa ei
lucrurilor Domnului. Sintagma: ca să fie
sfântă şi cu trupul, şi cu duhul nu înseam-
nă că starea de celibat ar fi mai sfântă, ci,
pur şi simplu, că cea nemăritată poate fi pusă
deoparte într-o mai mare măsură, şi cu
trupul, şi cu duhul lucrării Domnului. Ea
nu este esenţialmente mai curată, ci dispune
de mai mult timp pentru a-L sluji pe Dom-
nul.
De asemenea prin sintagma cea măritată
se îngrijeşte de lucrurile lumii nu înseamnă
că cea căsătorită ar fi mai lumească decât
cea necăsătorită, ci doar faptul că o mare
parte din timpul ei zilnic este consacrat
treburilor acestei lumi, în special celor legate
de gospodărie. Trebuie precizat însă că
acestea sunt perfect letigime şi Pavel nu le
critică, nici nu le dispreţuieşte, ci doar afirmă
că sora necăsătorită are un câmp mai larg de
slujire decât cea căsătorită.
7:35 Pavel nu ne prezintă aceste învăţă-
turi cu scopul de a ne pune pe grumaz un jug
sau un sistem rigid. Mai degrabă, el îi sfătu-
ieşte pe credincioşi cu privire la acele lucruri
care le pot fi de folos, pentru ca atunci când
meditează la viaţa lor şi la slujirea lor pentru
Domnul, ei să poată cântări călăuzirea Lui în
lumina tuturor acestor îndrumări. Atitudinea
apostolului este că celibatul e o stare bună,
întrucât îi dă cuiva prilejul de a-L sluji pe
Domnul fără să fie distras de alte lucruri. In
ce-1 priveşte pe Pavel, credinciosul e liber să
aleagă dacă vrea să se căsătorească, sau dacă
vrea să rămână celibatar. Apostolul nu do-
reşte să le întindă o cursă, după cum nu vrea

594

1 Corinteni

să-i înrobească.
7:36 Versetele 36-38 sunt poate cele mai
răstălmăcite versete din întregul capitol, ba
poate chiar din întreaga epistolă, de către un
număr surprinzător de mare de oameni.
Explicaţia cel mai des vehiculată este urmă-
toarea: Pe vremea lui Pavel, bărbatul avea un
grad foarte mare de control asupra familiei
sale. Prin urmare, el decidea dacă fiicele lui
se măritau sau nu, acestea neputând hotărî
singure în această privinţă. Aşadar, potrivit
acestei explicaţii, dacă un om refuză să le
permită fiicelor sale să se căsătorească, asta
e bine, dar dacă le lasă să se mărite, nu
păcătuieşte prin această decizie.
Numai că o atare explicaţie este aproape
lipsită de sens, în lumina îndrumărilor date
copiilor lui Dumnezeu cu referire la epoca în
care trăim. în plus, acest mod de a interpreta
versetele 36-38 contravine contextului între-
gului capitol, fiind o explicaţie îngrozitor de
confuză.
Ediţia Revised Standard Version traduce
cuvântul „fecioară" cu termenul: „logodni-
că", în lumina acestei traduceri, ar însemna
că dacă un bărbat se căsătoreşte cu logodnica
sa, nu păcătuieşte; dar dacă se abţine de la
căsătoria cu ea, asta ar fi şi mai bine. Iarăşi,
o atare interpretare e plină de dificultăţi.
în comentariul său asupra cărţii 1 Corin-
teni, William Kelly oferă o altă interpretare,
care pare să aibă multă justeţe. Kelly crede
că termenul parthenos din greacă (fecioară)
ar putea fi tradus şi prin „virginitate"25 (cum,
de altfel, 1-a tradus Azimioară, în versiunea
sa, n.tr.). Cu alte cuvinte, textul nu s-ar referi
la fiicele virgine ale unui om, ci la propria
sa virginitate. Conform acestei interpretări,
textul afirmă că dacă un om rămâne în starea
de celibat, bine face, dar dacă se hotărăşte să
se căsătorească, nu păcătuieşte.
John Nelson Darby adoptă aceeaşi inter-
pretare în a sa New Translation:
Dar dacă cineva crede că se poartă nepotrivit
faţă de virginitatea sa şi dacă a trecut de floarea
vârstei, şi nevoia o cere, să facă ce doreşte, căci
nu păcătuieşte. Să se căsătorească! Dar cel care
rămâne statornic în inima lui, şi nu este forţat de
nevoie, ci are stăpânire peste voinţa lui şi a
hotărât în inima lui să-şi păstreze virginitatea,
bine face. Astfel, cine se căsătoreşte bine face;
iar cine nu se căsătoreşte, şi mai bine face.
Aşadar, examinând mai cu luare aminte
versetul 36, vom spune că sensul lui este
următorul: dacă un om a ajuns la vârsta

deplinei maturităţi şi consideră că nu posedă
darul stăpânirii, nu păcătuieşte dacă se
căsătoreşte. El resimte nevoia de a proceda
astfel şi, prin urmare, e bine să facă ce doreş-
te, în acest caz, să se căsătorească.
7:37 Dar dacă un bărbat s-a hotărât să-L
slujească pe Domnul fără să fie distras de
vreun lucru, şi dacă posedă suficientă stăpâ-
nire de sine, încât să nu fie nevoit să se
căsătorească, dacă s-a hotărât să rămână în
starea de celibat, datorită dorinţei de a-L
slăvi pe Dumnezeu prin slujirea sa, atunci
bine a procedat.
7:38 Concluzia este că cel care se căsăto-
reşte26 bine face, iar cine nu se căsătoreşte,
pentru a-L putea sluji pe Domnul mai mult,
şi mai bine face.
7:39 Ultimele două versete din acest
capitol cuprind sfaturi adresate văduvelor. O
soţie este legată prin lege de soţul ei, atâta
timp cât trăieşte acesta. Legea din acest
verset este legea căsătoriei, instituită de
Dumnezeu. Dacă moare soţul unei femei, ea
este liberă să se căsătorească cu un alt om.
Adevărul acesta este enunţat şi la Romani
7:1-3, unde se arată că moartea desface
legătura căsniciei. Dar apostolul adaugă aici
calificativul că ea este liberă să se căsăto-
rească cu cine doreşte, dar numai în Dom-
nul, în primul rând, versetul ne spune că
omul cu care se căsătoreşte această soră
trebuie să fie creştin dar sensul versetului nu
se opreşte aici. în Domnul înseamnă: „după
voia Domnului." Cu alte cuvinte, ea s-ar
putea căsători cu un creştin, şi totuşi să nu
procedeze după voia Domnului. Ea trebuie
să ceară călăuzirea Domnului în acest aspect
important din viaţa ei, căsătorindu-se cu
bărbatul pe care i 1-a rânduit Domnul.
7:40 Vorbind din nou cu francheţe, Pavel
afirmă că o văduvă e mai fericită dacă ră-
mâne necăsătorită. Această afirmaţie nu
contrazice textul de la 1 Timotei 5:14, unde
Pavel îşi exprimă părerea că văduvele mai
tinere ar trebui să se recăsătorească. Aici, la
1 Corinteni 7:40, el exprimă ideea generală,
pe când la 1 Timotei se referă la un caz
concret.
Apoi apostolul adaugă: „Cred că şi eu
am Duhul lui Dumnezeu." Unii au interpre-
tat greşit acest verset, în sensul că Pavel nu
ar fi fost sigur când a rostit aceste cuvinte!
Din nou, protestăm vehement împotriva
oricărei interpretări de acest fel. Nu există
nici un motiv pentru a pune sub semnul
îndoielii inspiraţia acestui text redactat de
Pavel. Mai degrabă, vom spune că apostolul

1 Corinteni

595

recurge aici la procedeul ironiei. Apostolia
sa fusese contestată de unii din corinteni,
care susţineau că vorbesc sub inspiraţia
Domnului. Dar Pavel afirmă, de fapt: „Orice
ar spune alţii despre mine, eu cred că am
Duhul lui Dumnezeu. Ei susţin că au Duhul
lui Dumnezeu. Nu cred însă că pot merge
până într-acolo încât să susţină că ei deţin
monopolul asupra Duhului Sfânt."
Noi ştim însă că Pavel, într-adevăr, a
avut Duhul lui Dumnezeu în tot ce a scris
pentru noi şi că drumul spre fericirea noastră
constă în a urma îndrumările sale.
B. Cu privire la consumul alimentelor
închinate idolilor (8:1-11:1)
în secţiunea 8:1-11:1 Pavel se ocupă de
chestiunea consumului de alimente oferite
idolilor — o problemă reală de care se lo-
veau cei întorşi de curând la Cristos, prove-
nind dintr-un fond păgân. Se întrezărea
posibilitatea ca aceştia să fie, la un moment
dat, invitaţi să participe la o ceremonie ţinută
într-un templu [păgân], unde s-ar fi servit la
masă alimente închinate anterior idolilor.
Sau poate că, mergând la piaţă pentru a-şi
face cumpărăturile, ar descoperi că măcela-
rul vindea carne ce fusese închinată anterior
idolilor. Desigur, asta nu schimba calitatea
cărnii, dar oare îi era îngăduit unui creştin să
cumpere această carne? Sau, să luăm cazul
unui creştin care a fost invitat la masă într-o
familie în care se serveşte hrană închinată
anterior unei zeităţi idoleşti. Dacă acel creş-
tin era conştient de acest lucru, mai avea el
dreptul să consume alimentele respective?
Aşadar, în acest pasaj, Pavel se ocupă de
aceste chestiuni.
8:1 Apostolul afirmă, pentru început, că
în ce priveşte lucrurile jertfite idolilor, atât
corintenii, cât şi el însuşi aveau cunoştinţă,
acest subiect nefiindu-le total străin. De
pildă, ştiau cu toţii că simplul act al jertfirii
unei bucăţi de came idolilor nu schimba cu
nimic calitatea ei. Aroma şi valoarea ei
nutritivă nu se modificau cu nimic. Dar,
Pavel arată că cunoştinţa îngâmfă, pe când
dragostea zideşte |edifică), vrând să spună
prin asta că simpla cunoaştere nu constituie
în sine un îndrumar suficient în aceste ches-
tiuni. Dacă cunoaşterea ar fi singurul princi-
piu la care s-ar recurge, ea ar conduce la
mândrie. In realitate, în toate aceste chestiuni
creştinul trebuie să facă apel nu numai la
cunoştinţă, ci şi la dragoste. Cu alte cuvinte,
nu trebuie să ţină cont doar de ceea ce-i este
îngăduit lui, ci şi de bunăstarea altora.

8:2,3 Iată cum parafrazează Vine verse-
tul 2: „Dacă un om îşi închipuie că a dobân-
dit cunoştinţa deplină, atunci înseamnă că
nici nu a început, de fapt, să ştie cum se
poate câştiga aceasta." Fără dragoste nu
poate exista o cunoaştere adevărată. Pe de
altă parte, dacă cineva ÎI iubeşte pe Dum-
nezeu, acela este cunoscut de El în sensul
că Dumnezeu îl aprobă. Pe de o parte, desi-
gur, Dumnezeu îi cunoaşte pe toţi oamenii,
dar pe de altă parte, El îi cunoaşte în mod
deosebit pe cei ce sunt credincioşi. Dar aici
termenul „a cunoaşte" are conotaţia de „a fi
aprobat" sau „a câştiga bunăvoinţa cuiva."
Aşadar, dacă cineva va lua deciziile sale
privitoare la chestiuni cum ar fi consumul
alimentelor închinate idolilor pornind de la
dragostea sa pentru Dumnezeu şi pentru
aproapele, şi nu doar pe baza cunoştinţei
sale, atunci persoana respectivă va câştiga
bunăvoinţa lui Dumnezeu.
8:4 Cât priveşte lucrurile jertfite idoli-
lor, credincioşii ştiu că un idol nu este un
dumnezeu adevărat şi că nu are putere,
cunoştinţă sau dragoste. Pavel nu neagă aici
existenţa idolilor, întrucât el era conştient de
existenţa unor asemenea obiecte sculptate
din lemn sau piatră. Mai târziu el recunoaşte
că în spatele acestor idoli se află puteri
demonice. Dar ceea ce subliniază el aici este
că zeii pe care pretind aceşti idoli că-i repre-
zintă nu există în realitate. Nu este decât un
singur Dumnezeu, adică Dumnezeu şi Tatăl
Domnului nostru Isus Cristos.
8:5 Pavel recunoaşte că există mulţi aşa-
numiţi „dumnezei" în mitologia păgână,
cum ar fi Jupiter, Juno şi Mercur. Unii din
aceşti zei locuiau, chipurile, în cer, pe când
alţii, cum ar fi Ceres şi Neptun, locuiau aici
pe pământ. în acest sens, sunt mulţi „dum-
nezei" şi mulţi „domni", adică fiinţe mito-
logice cărora li se închină oamenii şi de care
sunt robiţi.
8:6 Credincioşii ştiu că este un singur
Dumnezeu: Tatăl, de la care vin toate şi
pentru care trăim şi noi. Asta înseamnă că
Dumnezeu, Tatăl nostru, este Izvorul sau
Creatorul tuturor lucrurilor şi că noi am fost
creaţi pentru El. Cu alte cuvinte, El este
scopul existenţei noastre, ţelul suprem al
vieţii noastre. De asemenea, ştim că există
un singur Domn, adică Isus Cristos, prin
care sunt toate lucrurile şi prin Care
trăim noi. Sintagma prin care sunt toate
lucrurile îl descrie pe Domnul Isus ca Medi-
ator sau Agent al lui Dumnezeu, iar sintag-
ma prin Care trăim noi arată că prin El am

596

1 Corinteni

fost creaţi şi răscumpăraţi.
Când Pavel spune că este un singur
Dumnezeu, Tatăl şi un singur Domn Isus
Cristos, nu afirmă că Domnul Isus Cristos
nu ar fi Dumnezeu, ci arată doar rolurile pe
care le-au îndeplinit aceste două Persoane
ale Dumnezeirii în procesul creaţiei şi al
răscumpărării.
8:7 Dar nu toţi creştinii — şi, în special,
noii convertiţi — înţeleg libertatea de care
au parte în Cristos Isus. întrucât ei provin
din medii păgâne, în care se practică idola-
tria, şi întrucât ei înşişi s-au obişnuit cu
idolii, ei cred că au comis un act de idolatrie,
atunci când consumă carne jertfită unui
idol. Asta pentru că, în opinia lor, un idol
este o realitate şi, întrucât conştiinţa lor este
slabă, se întinează.
Sintagma slabă nu înseamnă slăbiciune
fizică, nici slăbiciune spirituală, ci se referă
la cei ce manifestă o scrupulozitate ieşită din
comun faţă de lucruri lipsite de conţinut
moral. De pildă, din punctul de vedere al lui
Dumnezeu, creştinul nu comite un păcat
când consumă carne de porc. Alta era situa-
ţia pentru iudeul din Vechiul Testament,
pentru care era păcat să mănânce carne de
porc, dar creştinul din epoca nou-testamen-
tală este pe deplin liber să se hrănească cu
această carne. Dar un iudeu ce s-a convertit
la creştinism ar putea avea scrupule faţă de
o atare acţiune, considerând că este păcat să
stea la masă şi să mănânce friptură de porc.
Biblia îl numeşte pe acesta un frate slab,
adică unul care nu beneficiază de toată
libertatea pe care i-o acordă creştinismul. Şi,
trebuie precizat, că dacă acesta consumă
carne de porc, fiind convins că nu are voie s-
o consume, atunci în cazul lui s-ar comite un
păcat dacă ar trece totuşi peste conştiinţa lui,
mâncând carne de porc. Asta se înţelege prin
sintagma: conştiinţa lor, fiind slabă, se
întinează. Dacă mă mustră conştiinţa cu
privire la o anumită faptă, şi totuşi eu săvâr-
şesc această faptă, atunci am păcătuit. „Tot
ce nu vine din credinţă este păcat" (Rom.
14:23).
8:8 Nu hrana în sine contează la Dumne-
zeu. Abţinerea de la consumul anumitor
alimente nu ne acordă un loc special în
bunăvoinţa lui Dumnezeu, după cum nici
consumul acestor alimente nu ne face să fim
creştini mai buni.
8:9 Numai că, pe când nu am câştiga
foarte mult prin consumul acestor alimente,
am avea, în schimb, mult de pierdut, dacă
prin asta l-am face pe un creştin slab să se

poticnească. în acest punct trebuie să inter-
vină principiul dragostei. Un creştin are
libertatea de a consuma carne ce a fost jert-
fită anterior idolilor, dar ar fi o mare greşea-
lă, dacă prin consumul acestei cărni, el ar
leza un frate sau o soră care sunt slabi.
8:10 Pericolul constă în a-1 încuraja pe
un frate slab să procedeze împotriva con-
ştiinţei sale, atunci când acesta îl vede pe un
alt creştin făcând o faptă ce lui i se pare
neîngăduită. în acest verset, apostolul con-
damnă statul la masă într-un templu de
idoli, datorită efectului pe care l-ar produce
asupra altora. Desigur, prin statul Ia masă
într-un templu de idoli Pavel se referă la o
manifestaţie, o festivitate sau o nuntă. Sub
nici o formă nu ar fi îngăduit ca un creştin să
mănânce la masă într-un asemenea templu,
dacă în cadrul acelei festivităţi s-ar practica
orice formă de închinare la idoli—activitate
pe care Pavel o condamnă în capitolul 10:15-
26. Sintagma: dacă te vede cineva pe tine,
care ai cunoştinţă înseamnă dacă te vede
cineva pe tine, care ai măsura deplină a
libertăţii creştine, şi care ştii că carnea jert-
fită idolilor nu este curată sau necurată în
sine, etc. Principiul important ce se desprin-
de de aici este că nu trebuie să ţinem seama
doar de efectul pe care îl are o atare acţiune
asupra noastră, ci — lucru şi mai important
— de efectul pe care îl va avea produce a-
supra altora.
8:11 Cineva ar putea să facă paradă de
cunoştinţa pe care o posedă cu privire la
ceea ce îi este îngăduit unui creştin, într-o
manieră care l-ar face pe un frate în Cristos
să se poticnească. Când se spune în acest
verset că acesta va pieri, asta nu se referă la
pierderea mântuirii sale veşnice, ci doar la
pierderea bunăstării sale. Mărturia unui astfel
de frate slab ar fi periclitată iar viaţa lui ar fi
negativ afectată, pierzându-şi capacitatea de
a fi utilă pentru Dumnezeu. Gravitatea extra-
ordinară pe care o implică lezarea unui
asemenea frate slab în Cristos reiese şi din
cuvintele: pentru care a murit Cristos.
Conform argumentului clădit de Pavel, din
moment ce Domnul Isus Cristos 1-a iubit pe
acest om atât de mult încât a fost gata să
moară pentru El, noi nu avem voie să con-
templăm măcar vreo acţiune ce ar putea
periclita progresul său spiritual sau l-ar face
să se poticnească. Nu se merită să comitem
o faptă atât de gravă, doar pentru nişte felii
de carne!
8:12 Nu se pune doar problema păcătui-
rii împotriva unui frate în Cristos sau lezării

1 Corinteni

597

conştiinţei lui slabe, ci o atare acţiune ar
constitui un păcat comis chiar împotriva lui
Cristos, căci tot ce facem celui mai mic
[mai neînsemnat] dintre fraţii Lui, Lui i-am
făcut! Tot ce vatămă unul din mădularele
Trupului va vătăma şi Capul. Vine arată că
în tratarea fiecăreia dintre aceste teme, apos-
tolul îi ajută pe cititori să privească lucrurile
în lumina morţii ispăşitoare a lui Cristos.
Barnes spune: „Este un apel ce izvorăşte
dintr-o dragoste profundă, plină de duioşie,
din înseşi suferinţele şi suspinele Fiului lui
Dumnezeu, pe când murea pe cruce."27
Păcatul împotriva Iui Cristos este numit de
Godet: „cea mai mare crimă posibilă." Deci,
fiind conştienţi de acest lucru, trebuie să fim
cu multă băgare de seamă, cercetându-ne
acţiunile în lumina efectului pe care îl vor
produce asupra altora, abţinându-ne de la
orice lucru care l-ar putea leza pe un frate.
8:13 întrucât este păcat împotriva lui
Cristos să-1 faci pe un frate să se poticneas-
că, Pavel afirmă că el nu va mai mânca
carne, dacă această acţiune l-ar face pe
fratele lui să se poticnească. Lucrarea lui
Dumnezeu în viaţa altei persoane este mult
mai importantă decât o friptură la cuptor!
Deşi chestiunea alimentelor jertfite idolilor
nu constituie o problemă pentru majoritatea
creştinilor din zilele noastre, principiile pe
care ni le oferă Duhul lui Dumnezeu în acest
pasaj au o valoare permanentă. în vremea de
acum există multe lucruri în viaţa unui creş-
tin care, deşi nu sunt interzise de Dumnezeu,
ar constitui o pricină de poticnire pentru alţi
creştini mai slabi, fiind, prin urmare, lucruri
de care ne putem lipsi. Deşi poate că am
avea dreptul să participăm la aceste activi-
tăţi, avem însă dreptul şi mai mare de a
renunţa la ele, în favoarea bunăstării spiritua-
le a celor pe care îi iubim în Cristos: fraţii şi
surorile noastre de credinţă.
La prima vedere, s-ar părea că în capito-
lul 9 apostolul Pavel abordează o nouă temă.
Dar problema alimentelor jertfite idolilor
continuă să formeze subiectul următoarelor
două capitole. Pavel face aici doar o parante-
ză, oferind propriul său exemplu de renunţa-
re de sine, spre binele altora, prin faptul că a
fost gata să renunţe la dreptul ce i se cuve-
nea de a fi întreţinut financiar de alţii, ca
apostol — această renunţare fiind în confor-
mitate cu principiul stabilit la 8:13. Deci
capitolul 9 este strâns legat de capitolul 8.
9:1 După cum ştim, la Corint erau unii
care contestau autoritatea lui Pavel, spunând
că el nu făcea parte din rândul celor doispre-

zece şi, prin urmare, nu era un apostol auten-
tic. La care Pavel răspunde că este liber de
orice autoritate umană, fiind un apostol
veridic al Domnului Isus. Afirmaţia lui se
întemeiază pe două fapte: Mai întâi, el L-a
văzut pe Isus Cristos Domnul nostru în
înviere. Asta a avut loc pe drumul Damascu-
lui. De asemenea, Pavel îi citează pe corin-
teni, ca dovadă elocventă a apostoliei sale,
întrebând: „Oare nu sunteţi voi lucrarea
mea în Domnul?" Dacă se mai îndoiau de
calitatea sa de apostol, nu aveau decât să se
cerceteze pe ei înşişi. Erau ei mântuiţi?
Bineînţeles că erau! — ar fi răspuns ei. Ei
bine, atunci, cine i-a îndrumat spre Cristos?
Desigur, apostolul Pavel! Aşadar, ei înşişi
constituiau dovada faptului că Pavel este un
apostol autentic al Domnului.
9:2 Poate că alţii nu-i recunoşteau calita-
tea de apostol, dar corintenilor nu le era
permisă o astfel de greşeală, întrucât ei
constituiau pecetea apostoliei sale în Dom-
nul.
9:3 Versetul 3 se referă, probabil, la ceea
ce se petrecuse deja (şi nu la ceea ce urmea-
ză, cum reiese din punctuaţia ediţiei NKJV).
Pavel spune că spusele sale constituie apăra-
rea sa în faţa celor care îl examinează sau
pun sub semnul îndoielii autoritatea sa de
apostol. ^
9:4 în versetele 4-14, apostolul discută
dreptul ce i s-ar cuveni de a fi întreţinut
financiar de alţii, în calitatea sa de apostol.
Ca unul pe care l-a trimis Domnul Isus,
Pavel avea dreptul să primească o remunera-
ţie din partea credincioşilor. Dar el nu a uzat
întotdeauna de acest drept, ci adesea a mun-
cit cu mâinile sale, în meseria de confecţio-
nare a corturilor, pentru ca astfel să le poată
vesti oamenilor şi femeilor evanghelia fără
plată. Cum era şi de aşteptat, criticii lui au
profitat de asta, sugerând că la baza deciziei
de a nu accepta remuneraţie ar fi stat con-
ştienta faptului că Pavel nu este un apostol
adevărat. Pavel se ocupă de acest subiect,
punând întrebarea: „N-avem noi dreptul să
mâncăm şi să bem? — adică, fără să trebu-
iască să muncim pentru asta? Oare nu ni se
cuvine nouă să fim întreţinuţi de biserică?"
9:5 N-avem noi dreptul să ducem cu
noi o soră ca soţie, cum fac ceilalţi apos-
toli, şi fraţii Domnului, şi Chifa? Probabil
unii din criticii lui Pavel susţineau că el nu s-
a căsătorit tocmai pentru că se temea că el şi
soţia lui nu ar fi beneficiat de suportul finan-
ciar al bisericilor. Petru şi ceilalţi apostoli
erau căsătoriţi, cum erau, de altfel, şi fraţii

598

1 Corinteni

Domnului. Aici apostolul afirmă că şi el ar
fi avut acelaşi drept de a se căsători şi a
beneficia de sprijinul financiar al creştinilor,
atât pentru el, cât şi pentru soţia lui. Sintag-
ma: „să ducem cu noi o soră ca soţie [o
soţie credincioasă]" se referă nu numai la
dreptul de a se căsători, ci şi la dreptul soţu-
lui şi soţiei de a beneficia de sprijin finan-
ciar. Fraţii Domnului se referă probabil la
fraţii Săi vitregi, în sens pământesc, sau
poate la verii Săi. Textul nu conţine soluţia
integrală a problemei, deşi din alte versete
din Biblie deducem că Maria a mai avut şi
alţi copii, după Primul ei născut, Isus (Luca
2:7; vezi Mat. 1:25; 12:46; 13:55; Marcu
6:3; loan 12:12; Gal. 1:19).
9:7 Apostolul şi-a întemeiat primul
argument, referitor la dreptul său de a fi
întreţinut financiar, pe exemplul celorlalţi
apostoli. Acum el sprijină acest argument cu
temeiuri luate din domeniul relaţiilor umane.
Astfel, un ostaş nu va fi trimis să lupte pe
front pe cheltuiala lui. Tot aşa, cine sădeşte
o vie se poate aştepta să fie răsplătit din
rodul ei. Iar un păstor nu poate fi trimis să
păzească turma fără să aibă dreptul de a se
hrăni şi el din laptele obţinut. Deducem că
slujirea creştină se aseamănă cu războiul, cu
agricultura şi cu viaţa de păstor, ea presupu-
nând lupta împotriva vrăjmaşului, îngrijirea
pomilor lui Dumnezeu şi slujirea oilor Sale,
pe care le păstorim sub oblăduirea Marelui
Păstor. Dacă oamenii, încă din zorii istoriei,
au recunoscut dreptul celor ce se îndeletni-
cesc cu asemenea ocupaţii în folosul obştei,
de a fi întreţinuţi de societate, cu cât mai
mult au acest drept cei ce-L slujesc pe Dom-
nul!
9:8 Pavel îşi sprijină argumentul şi cu
exemple din Vechiul Testament. El pare să
spună: „Oare sunt eu nevoit să mă rezum la
temeiurile pe care mi le oferă lucrurile din
viaţa actuală, cum ar fi războiul, agricultura
sau păstoritul? Nu spune Scriptura acelaşi
lucru?
9:9 La Deuteronom 25:4 se spune clar că
gura boului care treieră grâul nu trebuie
legată. Cu alte cuvinte, animalul folosit la
seceriş trebuie lăsat să se înfrupte din o parte
a roadelor. De boi Se ocupă Dumnezeu
aici? Adevărul e că Dumnezeu se îngrijeşte
şi de boi, dar El nu a lăsat ca aceste lucruri
să fie aşternute în Vechiul Testament doar de
dragul unor animale necuvântătoare, ci la
mijloc s-a aflat un principiu spiritual, pe care
trebuie să-1 aplicăm în viaţa şi în slujirea
noastră.

9:10 Sau vorbeşte înadins pentru noi?
La care vom răspunde printr-un „da" apăsat,
căci într-adevăr binele nostru 1-a avut Dom-
nul în vedere, când a lăsat să fie scrise aceste
cuvinte. Când un om se apucă de arat, el o
face cu gândul că va fi remunerat pentru
asta. Tot aşa, când un om treieră, el trebuie
să fie convins că va avea parte, ca răsplată,
de o parte a recoltei. Slujirea creştină se
aseamănă cu aratul şi treieratul, întrucât
Dumnezeu a decretat ca cei ce sunt angajaţi
în aceste aspecte ale slujirii pentru Domnul
să nu trebuiască să se întreţină singuri.
9:11 Pavel se defineşte pe sine ca unul
care a semănat... cele duhovniceşti între
creştinii de la Corint. Cu alte cuvinte, el a
venit la Corint predicându-le evanghelia şi
predându-le adevăruri spirituale de mare
preţ. întrucât aşa stau lucrurile, li se cere
oare prea mult ca ei să aibă grijă, la rândul
lor, de nevoile sale financiare sau de alte
aspecte materiale? Principiul care stă la baza
acestui argument este că „remuneraţia pe
care o primeşte un predicator este cu mult
inferioară prestaţiei sale de mare valoare.
Beneficiile materiale sunt neînsemnate, când
sunt puse alături de binecuvântările spiritua-
le."
9:12 Pavel era conştient că biserica de la
Corint îi întreţinea pe alţi predicatori ce-şi
desfăşurau activitatea în acel oraş. Corintenii
recunoşteau astfel obligaţia lor faţă de alţii,
dar nu şi faţă de apostolul Pavel, ceea ce-1
determină să întrebe: „Dacă alţii au parte
de acest drept asupra voastră, nu îl avem
noi cu mult mai mult?" Dacă ei recunoş-
teau dreptul altora de a fi întreţinuţi finan-
ciar, oare nu s-ar fi cuvenit ca tatăl lor în
cele duhovniceşti să aibă şi el, [chiar în
măsură mai mare] acest drept? Negreşit,
printre cei întreţinuţi de biserica de la Corint
se aflau şi unii învăţători cu tendinţe iudai-
zante. Pavel adaugă că, deşi el a avut acest
drept, el nu a uzat de el în rândul corinteni-
lor, ci a răbdat totul, ca să nu pună vreo
piedică Evangheliei lui Cristos. In loc să-şi
revendice dreptul său de a beneficia de
sprijin financiar din partea lor, apostolul a
îndurat tot felul de privaţiuni şi greutăţi,
pentru ca evangheliei să nu i se pună nici un
fel de piedici.
9:13 în continuare, Pavel îşi sprijină
argumentul pe exemplul slujitorilor din
templul iudaic din Vechiul Testament, care
erau întreţinuţi financiar de alţii. Cei cărora
li s-au întredinţat anumite îndatoriri oficiale
în legătură cu bunul mers al slujbelor de la

1 Corinteni

599

templu erau întreţinuţi din contribuţiile
financiare strânse la templu. în felul acesta,
ei trăiau din lucrurile de Ia templu. Tot aşa,
şi preoţii care slujeau la altar primeau o parte
din jertfele aduse pe altar. Cu alte cuvinte,
atât leviţii, care erau însărcinaţi cu îndeplini-
rea servciilor de ordin comun, pe lângă
templu, cât şi preoţii, cărora li se încredinţa-
seră îndatoriri mai sacre, îşi desfăşurau
lucrarea de slujire fiind întreţinuţi de alţii.
9:14 în fine, Pavel introduce acum însăşi
porunca clară primită chiar din partea Dom-
nului, care a poruncit ca cei ce predică
evanghelia să trăiască din evanghelie. Asta
ar fi o dovadă suficientă, menită să pună
capăt oricăror argumente, că lui Pavel i se
cuvenea întreţinerea din partea corintenilor.
Numai că asta dă naştere întrebării: atunci de
ce nu a pretins Pavel întreţinerea din partea
lor? Răspunsul la această întrebare îl găsim
dezvoltat în versetele ce urmează, 15-18.
9:15 Pavel explică faptul că nu s-a folosit
de nici unul din aceste lucruri, adică nu şi-a
revendicat drepturile, după cum nu a scris
aceste lucruri pentru a-i determina să-i tri-
mită bani. Mai bine murea, decât să-i dea
cuiva prilejul de a-i răpi lauda aceasta.
9:16 Pavel spune că nu se poate lăuda cu
faptul că predică evanghelia, întrucât asupra
lui planează o obligativitate divină. Predica-
rea evangheliei nu este o vocaţie, pe care şi-a
ales-o el singur. Ci a simţit că-1 bate Cineva
pe umăr şi că ar fi fost cel mai nenorocit
dintre oameni, dacă nu ar fi dat curs che-
mării şi împuternicii divine. Asta nu înseam-
nă că apostolul ar fi predicat evanghelia din
obligaţie, fără să fi fost pătruns de dorinţa
proprie de a face acest lucru, ci doar că
decizia de a predica nu i-a aparţinut lui
însuşi, ci a venit din partea Domnului.
9:17 Dacă apostolul Pavel predica evan-
ghelia de bună voie, era normal să se aştep-
te să aibă parte de răsplata care însoţeşte o
atare slujire, adică dreptul de a fi întreţinut.
De la un capăt la altul al Scripturii, atât în
Vechiul, cât şi în Noul Testament, ni se
predă foarte limpede învăţătura potrivit
căreia slujitorilor Domnului li se cuvine
întreţinerea din partea copiilor Domnului. în
pasajul de faţă, Pavel nu afirmă că el ar fi
fost un slujitor al Domnului fără tragere de
inimă, ci doar ţine să sublinieze că peste
apostolia sa fusese imprimată pecetea obliga-
tivităţii divine. El accentuează această idee
în ultima parte a versetului. Dacă predica
împotriva voinţei lui, adică dacă predica
sub impulsul unui foc mistuitor din lăuntrul

fiinţei lui, ce nu-i dădea astâmpăr până nu
predica evanghelia, asta însemna că i s-a
încredinţat isprăvnicia evangheliei. Cu alte
cuvinte, el acţiona în deplină supunere de
ordinele primite, prin urmare, nemaiavând
nici un motiv de a se lăuda cu fapta sa.
Deşi, trebuie s-o recunoaştem, versetul
17 nu este din cele mai uşor de interpretat,
sensul său pare însă a fi că Pavel nu uza de
dreptul de a fi întreţinut de corinteni pentru
că lucrarea lui nu constituia o ocupaţie sau o
profesie pe care şi-a ales-o, ci i-a fost dăruită
direct din mâna Domnului. învăţătorii falşi
de la Corint nu aveau decât să pretindă
întreţinere din partea sfinţilor. în ce-1 privea
însă pe Pavel, el aştepta răsplata din altă
sursă.
Iată cum traduce Knox acest verset: „Pot
pretinde o răsplată pentru ceea ce fac, ca
urmare a propriei mele alegeri; dar atunci
când acţionez în urma unei constrângeri, nu
fac altceva decât să-mi îndeplinesc misiunea
ce mi s-a încredinţat." Ryrie comentează şi
el:
Pavel nu putea scăpa de convingerea respon-
sabilităţii ce-i revenea de a predica evangheliei,
datorită faptului că i se încredinţase o isprăvni-
cie (o responsabilitate) şi că i se dăduse ordinul
de a predica, chiar dacă nu i se dădea nici o
plată (cf. Luca 17:10).28
9:18 Prin urmare, dacă Pavel nu putea să
se laude cu faptul că predica evanghelia, cu
ce se putea lăuda, totuşi? Cu un lucru ce-i
aparţinea în exclusivitate, anume cu faptul că
prezenta evanghelia lui Cristos fără plată.
Era un lucru pe care-1 stabilise el însuşi. El
singur hotărâse să le predice corintenilor
evanghelia, câştigându-şi singur existenţa,
nefăcând astfel uz de dreptul său deplin ce i
se cuvenea de a trăi din evanghelie.
Rezumând argumentul lui Pavel din
aceste versete, vom spune că el trage o linie
de separaţie netă între lucrurile obligatorii şi
cele opţionale. Ideea care se desprinde lim-
pede este că nu predica evanghelia cu reti-
cenţă, ci cu toată bucuria. Dar, dincolo de
asta, era pătruns de obligaţia solemnă ce i se
pusese pe umeri de a face acest lucru. Aşa se
explică de ce nu exista nici un motiv de
laudă în îndeplinirea acestei obligaţii. în
acţiunea de propovăduire a evangheliei, el ar
fi putut pretinde, cu deplină legitimitate, să
fie întreţinut financiar de creştini, dar n-a
făcut-o, ci s-a decis să le prezinte corinteni-
lor evanghelia fără plată. Or, întrucât aceas-

600

1 Corinteni

tă decizie depindea întru totul de voinţa lui,
cu asta putea să se laude. Cum am arătat,
criticii lui Pavel insinuau că Pavel de aceea
se întreţinea singur, prin confecţionarea de
corturi, pentru că nu s-ar fi considerat un
apostol adevărat. Dar Pavel răstoarnă argu-
mentul acestor critici, demonstrând prin
faptul că se întreţinea singur că era totuşi un
apostol în cel mai deplin sens al cuvântului
şi că apostol ia lui era, de fapt, de cea mai
înalţă şi mai nobilă factură.
în versetele 19-22, Pavel citează exem-
plul renunţării la drepturile legitime ce i s-ar
fi cuvenit, de dragul evangheliei. Când
studiem acest pasaj, e bine să ţinem cont de
faptul că Pavel niciodată nu a sacrificat
principii importante din Cuvântul lui Dumn-
ezeu. El nu credea deloc în concepţia că
scopul scuză mijloacele. în versetele de faţă
el se ocupă de chestiuni lipsite de conţinut
moral [sau neutre din punct de vedere mo-
ral]. El s-a acomodat la obiceiurile şi datinile
celor cu care colabora, pentru ca prin aceasta
să-i facă pe oameni mai receptivi la predi-
carea evangheliei. Dar în toate acestea el
niciodată nu a făcut nici un lucru care ar fi
putut în vreun fel compromite adevărul
evangheliei.
9:19 Pe de o parte, el era liber faţă de
toţi oamenii. Nimeni nu putea să-şi exercite
jurisdicţia asuprsa lui sau să-1 constrângă în
vreun fel. Cu toate acestea, el însuşi s-a
supus tuturor oamenilor, pentru ca prin asta
să poată câştiga şi mai mulţi din rândurile
lor. Dacă era posibil ca apostolul să facă
vreo concesie, ce nu presupunea sacrificarea
nici unui adevăr divin, atunci el o făcea cu
dragă inimă, pentru ca astfel să poată câştiga
[şi mai multe] suflete pentru Cristos.
9:20 Pentru iudei el a devenit ca un
iudeu, ca să câştige pe iudei. Nu putem
deduce de aici că s-a supus din nou Legii lui
Moise, pentru ca prin aceasta să-i câştige pe
iudei, ci versetul constituie o ilustrare a
acţiunii pe care a înfaptuit-o Pavel în legă-
tură cu circumcizia lui Timotei şi a lui Tit. în
cazul lui Tit, erau unii care insistau că dacă
acesta nu era circumcis, nu putea fi mântuit.
Conştient că această acuză constituia un
afront adus direct evangheliei harului lui
Dumnezeu, Pavel a refuzat categoric să-1
circumcidă pe Tit (Gal. 2:3), pe când, în
cazul lui Timotei, se pare că nu s-a pus
problema unui atare atac împotriva evanghe-
liei, ceea ce 1-a determinat pe apostol să-şi
dea consimţământul pentru circumcizia lui
Timotei, dacă această acţiune însemna o

sporire a receptivităţii faţă de evanghelie
(Fapte 16:3).
Cu cei care sunt sub lege m-am făcut
ca şi când aş fi fost sub lege29 (măcar că
nu sunt sub lege), ca să câştig pe cei care
sunt sub lege. Cei care sunt sub lege se
referă la iudei, la poporul evreu. Dar Pavel
se referise deja la relaţiile lui cu iudeii în
prima parte a versetului. De ce repetă această
idee aici? Explicaţia cel mai des vehiculată
este că atunci când se referă la iudei în prima
parte a versetului aceasta e o referire la
tradiţiile lor naţionale, pe când aici se referă
la viaţa lor religioasă.
în acest punct e nevoie de o scurtă expli-
caţie: Ca evreu, Pavel se născuse sub lege.
El se străduise să obţină bunăvoinţa lui
Dumnezeu prin păzirea legii, constatând însă
că era neputincios în acest efort. Căci legea
nu făcea altceva decât să-i arate ce păcătos
deznădăjduit ele mare este, în acelaşi timp
osândindu-1. în cele din urmă a învăţat că
legea nu fusese rânduită de Dumnezeu să
constituie calea mântuirii, ci doar să-i desco-
pere omului păcătoşenia lui şi faptul că are
nevoie de un Mântuitor. Apoi Pavel şi-a pus
încrederea în Domnul Isus Cristos şi prin
asta s-a eliberat de glasul legii, ce-1 osândise
fără încetare până atunci. Penalizarea cerută
de legea pe care o călcase el a fost plătită de
Domnul Isus pe Crucea de la Calvar.
După convertirea sa, apostolul a învăţat
că legea nu era calea mântuirii, nici princi-
piul de conduită în viaţa celor ce au fost deja
mântuiţi. Credinciosul nu se află sub lege, ci
sub har. Asta nu înseamnă că de-acum poate
face tot ce-i place, [fără să-i pese de conse-
cinţe]. Ci, mai degrabă, înseamnă că, întrucât
acum este pătruns de realitatea harului lui
Dumnezeu, nu-şi va mai putea permite să
comită aceste fapte rele. De acum el va dori
să trăiască o viaţă sfântă, nu de teama că va
fi pedepsit pentru că a călcat legea, ci din
dragostea ce i-o poartă lui Cristos, care a
murit pentru el şi a înviat. Sub lege, frica era
singura motivaţie. Dar dragostea este o
motivaţie cu mult mai presus de frică. Nicio-
dată n-ai să-i poţi determina pe oameni să
facă, din frică, faptele pe care le vor face ei
înşişi, de bună voie, arunci când sunt îmbol-
diţi de dragoste, după cum se exprimă Arnot:
Metoda la care recurge Dumnezeu pentru a
obţine ascultarea sufletelor de El este identică cu
metoda folosită de El în menţinerea aştrilor pe
orbitele lor — să le dea drumul, să zboare
libere. Nu vedem nici un lanţ care să lege aceste

1 Corinteni

601

lumi strălucitoare şi să le împiedice să-şi pără-
sească gravitaţia în jurul axei lor. Ci ele sunt
ancorate în virtutea unui principiu invizibil... Şi
prin aceeaşi legătură invizibilă a dragostei — a
iubirii pentru Domnul care le-a cumpărat —
fiinţele omeneşti răscumpărate sunt constrânse
să trăiască cu scumpătate şi neprihănire şi evla-
vie.30
După această incursiune în fondul pro-
blemei, să ne întoarcem acum la ultima parte
a versetului 20. Cu cei ce sunt sub lege
m-am făcut ca şi când aş fi fost sub lege
(măcar că nu sunt sub lege), ca să câştig
pe cei ce sunt sub lege. Când era în compa-
nia iudeilor, Pavel se comporta ca iudeu, în
chestiunile neutre din punct de vedere moral.
De pildă, el mânca mâncărurile specifice
poporului evreu şi evita consumul altora,
cum era carnea de porc, ce li se interzicea
iudeilor s-o mănânce. De asemenea Pavel se
ferea să lucreze în ziua de sabat, conştient
că, procedând astfel, avea mai multe şanse
de a-i face pe iudei receptivi la mesajul
evangheliei.
Ca credincios în Domnul Isus, născut din
nou, apostolul Pavel nu era sub lege, în
privinţa principiilor de conduită ale vieţii
sale. El doar se adapta la obiceiurile, datinile
şi prejudecăţile oamenilor, pentru ca să-i
poată câştiga pentru Domnul.
9:21 Ryrie scrie:
Pavel nu dă dovadă de făţărnicie sau duplicitate,
ci mai degrabă trădează o permanentă auto-
disciplină restrictivă, pe care şi-o impunea cu
scopul de a putea sluji toate categoriile de
oameni. După cum un jet de apă, forţat să curgă
printr-un jgheab îngust, e mai puternic decât apa
stătătoare a unei mlaştini întinse, tot aşa liberta-
tea căreia i s-au impus restricţii devine o mărtu-
rie mai puternică pentru Cristos.31
Cu cei care sunt fără lege Pavel s-a
purtat ca unul care este el însuşi fără lege
(deşi ştim că el nu era fără lege faţă de
Dumnezeu, ci supus legii lui Cristos).
Sintagma cei care sunt fără lege nu se
referă la nelegiuiţi sau la cei certaţi cu legea
ori la rebeli, ce nu recunosc nici o lege, ci îi
defineşte în general pe ne-evrei, adică Nea-
murile. Legea ca atare a fost dată poporului
evreu, şi nu Neamurilor. Astfel, când Pavel
s-a aflat între Neamuri, el s-a conformat
obiceiurilor şi sentimentelor lor, în măsura în
care aceasta nu a contravenit loialităţii Sale
faţă de Mântuitorul. Apostolul a explicat că

şi atunci când a acţionat astfel, fără lege, el
nu a fost totuşi fără lege faţă de Dumne-
zeu. El nu s-a considerat liber să se poarte
după bunul lui plac, ci a fost supus legii Iui
Cristos (sau sub legea lui Cristos în alte
versiuni, n.tr.). Cu alte cuvinte, el a fost
hotărât să-L iubească, să-L cinstească, să-L
slujească şi să-I fie plăcut Domnului Isus, de
data aceasta nu prin Legea lui Moise, ci prin
legea iubirii. El a fost astfel „legiuit" faţă de
Cristos. Avem (în limba engleză, n.tr.) zica-
la: „Când eşti la Roma, poartă-te ca roma-
nii." Pavel afirmă aici acelaşi lucru: că a-
tunci când a fost în mijlocul Neamurilor, s-a
adaptat la felul lor de vieţuire, atât cât i-a
permis loialitatea sa faţă de Cristos. Trebuie
să ţinem, însă, cont de faptul că acest pasaj
se ocupă doar de chestiuni ce ţin de cultură,
nu şi de doctrină sau de morală.
9:22 Versetul 22 se referă la cei ce sunt
slabi sau prea mult tributari unor scrupule.
Ei se preocupau peste măsură de chestiuni
lipsite de importanţă. Cu cei slabi Pavel s-a
făcut ca32 slab, ca să-i câştige. S-ar fi făcut
chiar vegetarian, pentru a nu-i ofensa pe unii
ce se opuneau consumului de carne. Pe scurt,
Pavel s-a făcut toate lucrurile pentru toţi
oamenii, pentru ca prin orice mijloace să-i
mântuiască pe unii. Aceste versete nu trebuie
să fie niciodată folosite în încercarea de a
justifica sacrificarea unor principii biblice.
Mai degrabă, ele descriu disponibilitatea
apostolului de a se acomoda la obiceiurile şi
datinile oamenilor, pentru a le câştiga recep-
tivitatea pentru propovăduirea veştii bune a
mântuirii. Când Pavel afirmă: pentru ca
prin orice mijloace să-i pot mântui pe
unii, nu s-a gândit nici o clipă că el însuşi 1-
ar putea mântui pe cineva, deoarece el ştia că
numai Domnul Isus este singura Persoană
care poate mântui. în acelaşi timp, ce minu-
nat este să vedem că cei ce-L slujesc pe
Cristos prin vestirea evangheliei se identifică
într-atâta cu El încât El le îngăduie chiar să
recurgă la cuvântul a mântui când descriu
lucrarea în care sunt ei înşişi angajaţi. Ce
poziţie de înălţare, nobleţe şi demnitate îi
conferă aceasta lucrării de vestire a evanghe-
liei!
Versetele 23-27 descriu pericolul ce ne
pândeşte de a ne pierde răsplata, dacă nu
veghem şi nu exercităm autodisciplină.
Pentru Pavel refuzul de a accepta ajutor
financiar din partea corintenilor a fost o
formă de disciplină rigidă, auto-impusă.
9:23 Şi fac aceasta de dragul evanghe-
liei, ca să fiu părtaş la ea împreună cu voi.

602

1 Corinteni

în versetele precedente, Pavel arătase că
subordonează drepturile şi dorinţele sale
lucrării Domnului. Motivul pentru care a
procedat aşa? De dragul evangheliei, pentru
ca, într-o zi, să poată îrripărtăşi biruinţele
evangheliei.
9:24 Poate că pe când aşternea cuvintele
din versetul 24, Pavel şi-a adus aminte de
jocurile istmice ce se ţineau la mică distanţă
de Corint („serbări la vechii greci care se
organizau din doi în doi ani în Istmul Corin-
tic, în timpul cărora aveau loc întreceri de
lupte, alergări, aruncarea discului şi a suliţei
etc.", Diet. Etimologic, n.tr.). Credincioşii
corinteni erau familiarizaţi cu aceste întreceri
sportive. Pavel le aminteşte că deşi la o cursă
mulţi aleargă, nu toţi primesc premiul. Viaţa
creştină este ca o cursă de alergări, în care
participanţii trebuie să dea dovadă de multă
autodisciplină şi să depună eforturi susţinute.
Totuşi versetul 24 nu susţine că în alergarea
creştină doar unul poate câştiga premiul, ci
ne spune doar că toţi trebuie să alergăm ca
nişte învingători. Toţi trebuie să practicăm
aceeaşi lepădare de sine de care a dat dovadă
apostolul Pavel. E limpede că premiul de
aici nu este mântuirea, ci răsplata pentru
slujirea cu credincioşie. Nicăieri nu se afirmă
că mântuirea ar fi rezultatul credincioşiei cu
care alergăm în cursa creştină. Mântuirea
este darul fără plată al lui Dumnezeu, prin
credinţa în Domnul Isus Cristos.
9:25 în acest verset, Pavel trece la o altă
analogie, cu luptele greco-romane. El le
aminteşte cititorilor că toţi cei ce concurează
în cadrul jocurilor, adică cei ce participă la
aceste lupte, exercită stăpânire de sine, în
toate privinţele. Un sportiv de elită la luptele
greco-romane 1-a întrebat odată pe antrenorul
său: „Nu este posibil să fumez, să beau şi să
mă distrez, şi totuşi să concurez la lupte?"
„Ba da!" a răspuns antrenorul, „dar nu şi să
câştigi!" Având în minte imaginea concuren-
ţilor la aceste jocuri, Pavel parcă îl vede pe
câştigătorul ce păşeşte în faţă, să primească
premiul. în ce constă acest premiu? într-o
cunună pieritoare, adică o ghirlandă de
fiori ce se va veşteji în curând. Prin compa-
raţie cu premiul de la luptele pământeşti,
Pavel menţionează cununa nepieritoare ce
li se va acorda tuturor celor care au fost
credincioşi în slujirea lor faţă de Cristos.
îţi mulţumim. Doamne, pentru cununa
gloriei şi a vieţii;
Nu doar o biată ghirlandă dăruită omului
pentru muritoarele lui lupte;

Ci cununa cerească, nepieritoare ca Tronul
împărăţiei Dumnezeului nostru şi al
Fiului Său întrupat. — Horatius Bonar
9:26 Având în vedere această cunună
nepieritoare, Pavel afirmă că, prin urmare, el
aleargă nu cu nesiguranţă şi se luptă nu ca
unul care loveşte în vânt. Slujirea lui nu a
fost nici inutilă, nici lipsită de un ţel precis.
El a avut mereu în faţă obiectivul misiunii
sale, conştient fiind că fiecare acţiune a sa a
contat, că nu-şi putea permite să facă risipă
de energie. Pe apostol nu l-au interesat rateu-
rile.
9:27 Mai degrabă, el şi-a disciplinat
trupul, aducându-1 la o stare de supunere,
pentru ca nu cumva după ce el le-a predicat
altora, el însuşi să fie respins sau descalifi-
cat, în viaţa creştină, e nevoie de multă
stăpânire de sine, de înfrânare şi de discipli-
nă. Noi trebuie să practicăm arta stăpânirii
de sine.
Apostolul Pavel şi-a dat seama de perico-
lul groaznic ca după ce el însuşi a predicat
altora, să fie chiar el descalificat. S-au iscat
multe dezbateri pe marginea acestui verset.
Unii susţin că în lumina acestui verset e
posibil ca o persoană să fie mântuită iar după
aceea să se piardă. Desigur, asta contravine
volumului mare de învăţături din Noul Tes-
tament, potrivit cărora nici o oaie adevărată
a lui Cristos nu va pieri niciodată.
Alţii spun că termenul tradus prin desca-
lificat33 ar fi un cuvânt puternic, cu referire
la eterna condamnare. Dar ei nu susţin că
Pavel ar afirma aici că o persoană odată
mântuită ar putea să fie descalificată în
sensul de a-şi pierde mântuirea, ci doar aceea
că cel ce nu a reuşit să dea dovadă de stăpâ-
nire de sine nu a fost niciodată mântuit cu
adevărat. Gândindu-se la învăţătorii falşi şi
la toate poftele şi plăcerile în care se complă-
ceau aceştia, Pavel stabileşte principiul
general că dacă cineva nu-şi ţine trupul în
supunere, asta e dovadă că nu a fost nicioda-
tă născut din nou şi că, şi dacă ar putea
predica altora, el însuşi va fi descalificat.
O a treia explicaţie este că Pavel nu se
referă aici la mântuire, ci la slujire. El nu
sugerează că şi-ar putea pierde vreodată
mântuirea, ci că nu ar putea trece proba
slujirii şi că ar putea fi respins, în final, când
se dau premiile. Această interpretare se
potriveşte de minune cu sensul termenului
descalificat şi cu întreg contextul sportiv.
Pavel recunoaşte groaznica posibilitate ca,
după ce el însuşi le-a predicat altora, chiar el

1 Corinteni

603

să fie pus pe raft, ca să spunem aşa, de către
Domnul, ca instrument de care El nu se mai
poate folosi.
în orice caz, avem în faţă un pasaj cât se
poate de serios, care ar trebui să-i facă să se
cerceteze din toată inima pe cei ce doresc
să-L slujească pe Domnul Cristos. Fiecare
din noi să aibă grijă, prin harul lui Dumne-
zeu, să nu ajungă în situaţia de a cunoaşte
sensul acestui cuvânt pe propria-i piele.
In timp ce se gândea la necesitatea stăpâ-
nirii de sine, Pavel şi-a adus aminte de e-
xemplul israeliţilor. în capitolul 10, el îşi
aduce aminte cum aceştia au ajuns să se
complacă şi să fie delăsători în menţinerea
disciplinei în trupurile lor, fiind astfel desca-
lificaţi şi dezaprobaţi.
Mai întâi de toate, el se referă la privile-
giile lui Israel (v. 1-4); apoi la pedeapsa
Israelului (v. 5); şi în cele din urmă la cauze-
le căderii Israelului (v. 6-10). Apoi el explică
cum se aplică aceste lucruri la noi înşine (v.
11-13).
10:1 Apostolul le aminteşte corintenilor
că toţi părinţii iudaici au fost sub nor şi că
toţi au trecut prin mare. Accentul cade aici
pe cuvântul toţi. El se duce cu gândul îna-
poi, la vremea izbăvirii lor din Egipt, la
modul miraculos în care au fost călăuziţi ei
printr-un stâlp de nor ziua şi printr-un stâlp
de foc noaptea. El se gândeşte, de asemenea,
la clipele când au traversat Marea Roşie,
scăpând de primejdie în pustia ce se întindea
de la celălalt mal al mării. în ce priveşte
privilegiul, toţi au beneficiat de călăuzirea
divină şi izbăvirea divină.
10:2 Nu numai atât, dar toţi au fost
botezaţi în Moise, în nor şi în mare. A fi
botezaţi în Moise înseamnă a se identifica cu
el şi a-i recunoaşte rolul de conducător. în
timp ce i-a condus Moise pe copiii lui Israel,
după ce au fost scoşi din Egipt, spre ţara
făgăduinţei, întreaga naţiune a Israelului a
făgăduit că-i va fi loială lui Moise la început,
recunoscând în el salvatorul lor rânduit de
Dumnezeu. S-a afirmat că expresia „sub
nor" se referă la ceea ce i-a identificat cu
Dumnezeu, în vreme ce expresia „prin mare"
ar fi o descriere a ceea ce-i separa de Egipt.
10:3 Cu toţii au mâncat aceeaşi hrană
spirituală. Asta se referă la mana ce le-a fost
pusă la dispoziţie în chip miraculos israeliţi-
lor, în timpul peregrinărilor lor prin pustiu.
Expresia hrană spirituală nu înseamnă că
ar fi fost imaterială, după cum nu înseamnă
că ar fi fost invizibilă sau ireală. Mai degra-
bă, spirituală se referă doar la faptul că

hrana materială a fost un tip, un simbol a
hrănirii spirituale şi că cel ce a scris aceste
cuvinte a avut în vedere realitatea spirituală.
S-ar putea ca să fie vorba şi de ideea potrivit
căreia hrana aceasta le-a fost dată pe cale
supranaturală.
10:4 Prin toate peregrinările lor prin
pustiu, Dumnezeu le-a pus la dispoziţie, în
chip miraculos, apă de băut, care, iarăşi, a
fost apă reală, dar este numită băutură
spirituală, în sensul că a întruchipat înviora-
rea spirituală şi modul miraculos în care li s-
a dat. Ei ar fi murit de sete de multe ori, dacă
Domnul nu le-ar fi dat această apă în chip
miraculos. Expresia: au băut din acea
Stâncă spirituală care îi urma nu înseamnă
că o stâncă reală, fizică i-ar fi însoţit pe tot
parcursul călătoriilor lor. Stânca semnifică
râul care a curs din ea şi i-a urmat pe israe-
liţi. Stânca era Cristos în sensul că El a fost
Cel care le-a dat-o şi Cel care o reprezintă,
asigurând apă vie copiilor Săi.
10:5 După ce a enumerat toate aceste
privilegii minunate de care au avut ei parte,
apostolul le aminteşte corintenilor că cei mai
mulţi dintre israeliţi nu au fost plăcuţi lui
Dumnezeu, căci trupurile lor au fost împrăş-
tiate în pustie. Deşi toţi israeliţii au părăsit
Egiptul şi toţi au promis că sunt alături de
liderul lor, Moise, cu trup şi suflet, totuşi
realitatea tristă a fost că deşi cu trupul se
aflau în pustiu, cu inima continuau să se afle
în Egipt. Ei au gustat izbăvirea fizică din
robia lui Faraon, dar în inima lor pofteau mai
departe plăcerile păcătoase ale ţării din care
fuseseră scoşi. Dintre toţi luptătorii peste
vârsta de douăzeci de ani care au plecat din
Egipt numai doi — Caleb şi Iosua — au
ajuns în ţara făgăduinţei. Cadavrele celorlalţi
au căzut în pustiu, ca mărturie a dezaprobării
lui Dumnezeu faţă de ei.
Observaţi contrastul dintre cuvântul
„toţi" din primele patru versete, şi „cei mai
mulţi" din versetul 5. Ei au fost cu toţii
privilegiaţi, dar cei mai mulţi dintre ei au
pierit. Godet se întreabă cu uimire:
Ce spectacol trebuie să fi fost cel pe care îl
înfăţişa apostolul înaintea ochilor corintenilor,
cei plini de satisfacţie de sine: toate acele trupuri
moarte, sătule de hrană şi băutură, zăcând acum
împrăştiate pe întinderea deşertului!14
10:6 în evenimentele petrecute pe vre-
mea Exodului, vedem o învăţătură cu aplica-
ţie la noi înşine. Copiii lui Israel au fost
realmente exemple pentru noi, arătându-ne

604

1 Corinteni

ce ni se va întâmpla dacă şi noi vom pofti
după lucrurile rele, aşa cum au făcut ei.
Citind Vechiul Testament, nu trebuie să-1
considerăm doar un manual de istorie, ci o
carte de învăţătură, plină de importanţă
practică pentru viaţa noastră, a celor de
acum.
în versetele care urmează, apostolul va
înşira câteva păcate concrete în care au căzut
israeliţii. E demn de remarcat că multe din
aceste păcate sunt legate de satisfacerea
apetitelor trupului.
10:7 Versetul 7 se referă la închinarea în
faţa viţelului de aur şi la ospăţul care a
urmat, incident consemnat la Exod 32. Când
Moise s-a coborât de pe Muntele Sinai, a
constatat că oamenii şi-au făcut un viţel de
aur, căruia i se închinau. Citim în Exod 32:6
cum oamenii s-au aşezat să mănânce şi să
bea, ridicându-se să danseze.
10:8 Păcatul menţionat în versetul 8 se
referă la perioada în care fiii lui Israel s-au
căsătorit în afara naţiunii lor, cu fiicele
Moabului (Num. 25). Seduşi de profetul
Balaam, ei nu au ascultat de cuvântul Dom-
nului, căzând în imoralitate. Citim în verse-
tul 8 că într-o singură zi douăzeci şi trei de
mii dintre ai au fost răpuşi. în Vechiul Testa-
ment se spune că douăzeci şi patru de mii au
căzut răpuşi de ciumă (Num. 25:9). Criticii
Bibliei au citat de multe ori acest verset ca
exemplu de presupusă contradicţie în cadrul
Sfintelor Scripturi. Dar dacă ar fi citit mai cu
atenţie textul sacru, ar fi observat că nu este
nici o contradicţie. Aici se spune doar că
douăzeci şi trei de mii au căzut într-o singu-
ră zi. în Vechiul Testament, cifra de două-
zeci şi patru de mii se referă la numărul total
al celor care au pierit ucişi de ciumă.
10:9 După asta Pavel se referă la vremea
când israeliţii s-au plâns cu privire la alimen-
taţie, punând la îndoială bunătatea Domnu-
lui. Atunci Dumnezeu a trimis şerpi în
mijlocul lor, şi mulţi dintre ei au pierit
(Num. 21:5, 6). Din nou, se observă că
satisfacerea apetitului pentru hrană a fost
cauza căderii lor.
10:10 Păcatul lui Core, Datan şi Abiram
este amintit în acest verset (Num. 16:14-47).
Din nou, israeliţii s-au plâns împotriva Dom-
nului, datorită situaţiei alimentelor (Num.
16:14). Israeliţii nu au practicat stăpânirea de
sine faţă de trupurile lor. Ei nu şi-au discipli-
nat trupurile, nici nu şi le-au ţinut într-o stare
de supunere. Mai degrabă, ei au dat curs
liber poftelor firii pământeşti, care le-au adus
prăbuşirea.

10:11 Următoarele trei versete ne oferă
aplicaţia practică a acestor evenimente. Mai
întâi, Pavel arată că sensul acestor eveni-
mente nu se mărgineşte la valoarea lor isto-
rică, ci ele au o semnificaţie profundă pentru
noi, cei din vremea de acum. Ele au fost
scrise ca avertisment pentru noi, cei ce trăim
în epoca de după încheierea erei iudaice şi în
timpul erei evangheliei, „nouă, celor cărora
ne revin binefacerile epocilor apuse," cum se
exprimă Rendall Harris, atât de frumos.
10:12 Ele constituie un avertisment la
adresa celor care se încred în ei înşişi: Cel
căruia i se pare că stă în picioare să ia
seama să nu cadă. Poate că asta se referă în
special la credinciosul puternic, care crede că
poate flirta cu satisfacerea plăcerilor, fără ca
aceasta să aibă urmări asupra sa. O aseme-
nea persoană se află într-un pericol cât se
poate de grav de a cădea sub disciplina lui
Dumnezeu.
10:13 După aceste avertismente, Pavel
adaugă un cuvânt minunat de încurajare
pentru toţi cei ce sunt ispitiţi, arătându-ne că
punerile la probă, încercările şi ispitele pe
care le înfruntăm sunt comune, nouă, tutu-
ror. Dar Dumnezeu este credincios, care
nu va permite ca noi să fim încercaţi din-
colo de ceea ce suntem în stare să ducem. El
nu promite că ne va izbăvi de ispită sau de
încercare, dar promite că va limina intensita-
tea ei. De asemenea ne promite că ne va
pune la dispoziţie o cale de scăpare, pe care
s-o putem îndura. Citind acest verset, nu
putem să nu fim izbiţi de mângâierea extra-
ordinar de mare pe care a adus-o sfinţilor
încercaţi de-a lungul veacurilor. Cei tineri în
credinţă s-au ţinut cu tot dinadinsul de aceas-
tă făgăduinţă, ca de un colac de salvare, iar
credincioşii mai maturi s-au odihnit pe ea,
rezemându-şi capul pe această binecuvântată
pernă. Poate că unii din cititorii cărora le-a
fost iniţial adresată această epistolă treceau,
pe vremea aceea, prin cumplitele ispite de a
reveni la viaţa de idolatrie de care se des-
prinseseră. Pavel voia să-i mângâie cu gân-
dul că Dumnezeu nu va îngădui să vină peste
ei nici o ispită pe care să n-o poată suporta,
în acelaşi timp, ei trebuiau să fie preveniţi că
nici ei nu trebuiau să se expună pericolelor
ispitelor.
10:14 Secţiunea de la 10:14 Ia 11:1
revine la tema cărnii jertfite idolilor, de care
se ocupă mai amănunţit aici. Mai întâi, Pavel
ridică întrebarea dacă este potrivit ca credin-
cioşii să participe la ospeţele ţinute în tem-
plele idolilor (v. 14-22).

1 Corinteni

605

De aceea, iubiţii mei, fugiţi de idola-
trie. Poate că pentru credincioşii din Corint
era o adevărată punere la probă, când erau
invitaţi să participe la sărbătorile idolatre din
temple. Unii credeau că sunt mai tari decât
ispita. Poate şi-au spus că nu poate fi nici un
rău în a participa măcar o dată la un aseme-
nea ospăţ. Dar apostolul, vorbind sub inspi-
raţie divină, le spune să fugă de idolatrie. El
nu le spune să stea să se gândească la ea, să
se aclimatizeze cu ea, sau să cocheteze cu
ea, în vreun fel, ci doar să fugă în direcţia
opusă!
10:15,16 Pavel ştie că se adresează unor
oameni inteligenţi, care înţeleg ce le spune
el. în versetul 16 el se referă la Cina Domnu-
lui. El le spune mai întâi tuturor: „Paharul
binecuvântării, pe care îl binecuvântăm,
nu este el părtăşia sângelui lui Cristos?"
Paharul binecuvântării se referă la paha-
rul de vin folosit în cadrul Cinei Domnului.
Este un pahar ce ne aminteşte despre extra-
ordinara binecuvântare de care am benefi-
ciat prin moartea lui Cristos. De aceea este
numit paharul binecuvântării. Sintagma pe
care îl binecuvântăm înseamnă „pentru
care mulţumim". Când luăm paharul acesta
şi-1 aducem la buze, noi afirmăm, prin asta,
că suntem cu toţii participanţi la toate binefa-
cerile ce decurg din sângele lui Cristos. Prin
urmare, am putea parafraza acest verset
astfel:
Paharul care ne aminteşte despre extraordinarele
binecuvântări ce ne-au parvenit prin sângele
Domnului Isus, şi acelaşi pahar pentru care a-
ducem mulţumiri, oare ce este el, dacă nu o
mărturie a faptului că toţi credincioşii sunt păr-
taşi ai binefacerilor ce decurg din sângele lui
Cristos?
Acelaşi lucru este valabil şi în cazul
pâinii pe care o frângem, din cadrul Cinei
Domnului. Mâncând pâinea, noi afirmăm, de
fapt, că am fost mântuiţi cu toţii prin jertfirea
trupului Său pe crucea Calvarului şi că acum
suntem cu toţii mădulare ale trupului Său. Pe
scurt, paharul şi pâinea exprimă părtăşia cu
Cristos, participarea în glorioasa Sa lucrare
pentru noi.
Unii au întrebat de ce sângele este amin-
tit primul în acest verset, în vreme ce în
instituţia Cinei Domnului pâinea este amin-
tită mai întâi. Un răspuns posibil ar fi că
Pavel se referă aici la ordinea evenimentelor,
când intrăm în părtăşia creştină. De obicei,
un nou convertit înţelege valoarea sângelui

trupului lui Cristos, şi abia după aceea recu-
noaşte adevărul privitor la alcătuirea trupului
unic. Astfel acest verset ar putea reda or-
dinea în care înţelegem noi mântuirea.
10:17 Toţi credincioşii, deşi mulţi, sunt
un singur trup în Cristos, reprezentaţi prin
acea unică pâine. Toţi se împărtăşesc dintr-o
singură pâine, în sensul că toţi se împărtă-
şesc din binefacerile ce decurg din jertfirea
trupului lui Cristos.
10:18 Pavel spune în aceste versete că
participarea la Cina Domnului semnifică
părtăşia cu El. Tot aşa a fost şi cu acei israe-
liţi care s-au înfruptat din jertfe, acest gest
însemnând că ei aveau părtăşie cu altarul.
Desigur, este o referire la jertfa de pace.
Oamenii îşi aduceau jertfele la templu. O
porţiune din jertfă era arsă pe altar cu foc; o
altă porţiune le era rezervată preoţilor; dar a
treia parte era pusă deoparte pentru cel ce
aducea jertfa şi prietenii acestuia. Ei mâncau
din jertfă în aceeiaşi zi. Pavel subliniază că
toţi cei ce mâncau din jertfă se identificau cu
Dumnezeu şi cu naţiunea Israel; şi, pe scurt,
cu toţi cei despre care vorbea altarul.
Dar cum se potriveşte asta cu porţiunea
din Scriptură pe care o studiem în prezent?
Răspunsul este cât se poate de simplu. După
cum împărtăşindu-ne din Cina Domnului
exprimăm părtăşia cu Domnul, şi după cum
israeliţii, prin împărtăşirea din jertfa de pace,
exprimau părtăşia cu altarul lui Iehova, tot
aşa a mânca la un ospăţ în cinstea unui idol
la templu exprima părtăşia cu idolii respec-
tivi.
10:19 Deci ce zic eu? Că un lucru
jertfit idolilor este ceva? Sau că un idol
este ceva? Vrea oare Pavel să spună prin
toate acestea că carnea jertfită idolilor îşi
schimbă caracterul sau calitatea? Sau poate
vrea să spună că un idol este real, că aude,
vede şi are putere? Evident, răspunsul la
ambele întrebări este „nu".
10:20 Ceea ce vrea să sublinieze Pavel
aici este că lucrurile pe care le jertfesc Nea-
murile le jertfesc demonilor. în chip miste-
rios şi ciudat, închinarea la idoli are legătură
cu demonii. Folosindu-se de idoli, demonii
controlează inimile şi minţile celor care li se
închină acestor idoli. Există un singur diavol,
Satan, dar apoi sunt mulţi demoni, care sunt
solii şi agenţii lui. Pavel adaugă: „Nu vreau
să aveţi părtăşie cu demonii."
10:21 Nu puteţi bea paharul Domnului
şi paharul demonilor; nu puteţi lua parte
la masa Domnului şi Ia masa demonilor.
în versetul acesta, paharul Domnului este o

606

1 Corinteni

expresie figurată, prin care se exprimă bine-
facerile de care avem parte prin Cristos. Este
o figură de stil numită metonimie, în cadrul
căreia se numeşte vasul, pentru a denota
conţinutul său (sau, conform dicţionarului de
neologisme: o figură de stil constând în
înlocuirea unui termen prin altul, legat de
primul printr-un oarecare raport, de la cauză
la efect, de la abstract la concret, n.tr.). Tot
aşa aici expresia masa Domnului este folo-
sită cu sensul figurat, nefiind acelaşi lucru cu
Cina Domnului, deşi ar putea-o include pe
aceasta din urmă. O masă este un obiect de
mobilier, pe care se aşează alimentele şi în
jurul căruia oamenii au părtăşie. Aici masa
Domnului înseamnă suma totală a binecu-
vântărilor de care avem parte în Cristos.
Când Pavel spune că nu puteţi bea
paharul Domnului şi paharul demonilor,
că nu puteţi să luaţi parte Ia masa Dom-
nului şi la masa demonilor, el nu vrea să
spună că este o imposibilitate fizică. Căci
fizic ar fi posibil ca un credincios să meargă,
de pildă, la un templu idolesc şi să participe
la ospăţul de acolo. Dar ceea ce vrea să
spună Pavel este că acest lucru ar fi incom-
patibil din punct de vedere moral cu poziţia
credinciosului. Ar fi un act de trădare şi
neloialitate faţă de Domnul Isus, să-I mărtu-
riseşti, pe de o parte, credinţă şi loialitate, iar
pe de alta să te duci şi să ai părtăşie cu cei ce
aduc jertfe idolilor! Ar fi o dovadă de cum-
plită inconsecvenţă morală, ca să nu mai
spunem că ar fi total greşit!
10:22 Nu numai atât, dar nu ar putea să
procedeze cineva în felul acesta, fără a nu-L
provoca pe Domnul la gelozie. După cum s-
a exprimat Kelly: „Dragostea nu poate fi
decât geloasă faţă de alunecările pe plan
afectiv, căci nu ar mai fi dragoste, dacă nu i-
ar repugna infidelitatea."35 Creştinul trebuie
să se teamă ca nu cumva să-I fie astfel ne-
plăcut Domnlului, ca nu cumva să-I provoa-
ce dreapta-I indignare. Ne închipuim oare că
suntem mai puternici decât El? Adică, în-
drăznim să-L întristăm şi să riscăm atragerea
judecăţii Sale disciplinare asupra noastră?
10:23 Apostolul îşi îndreaptă acum
atenţia asupra temei participării la ospeţele
idoleşti, reliefând câteva principii generale
ce ar trebui să guverneze viaţa de zi cu zi a
creştinilor. Când afirmă el că toate lucrurile
sunt îngăduite, nu înţelege prin asta toate
lucrurile, în sens absolut. De pildă, el nu lasă
să se înţeleagă deloc faptul că i-ar fi îngăduit
să comită crima de omor sau să se îmbete!
Din nou, trebuie să înţelegem sintagma ca o

referire strict legată de aspectele neutre din
punct de vedere moral. Există o zonă din
viaţa creştinului în care lucrurile sunt perfect
legitime în ele însele, şi totuşi, din anumite
motive, nu ar fi înţelept ca un creştin să se
angajeze în aceste lucruri. Astfel Pavel
afirmă: „Toate lucrurile îmi sunt îngădu-
ite, dar nu toate lucrurile sunt de folos/'
De pildă, un anumit lucru ar fi perfect legi-
tim pentru un anumit credincios, dar ar fi o
lipsă de înţelepciune să practice acel lucru,
dacă în contextul cultural al altui popor în
mijlocul căruia trăieşte acel lucru ar fi neper-
mis. De asemenea, lucrurile care sunt îngă-
duite (legale) în ele însele s-ar putea să nu
fie şi edificatoare. Adică un lucru de acest
fel poate că nu l-ar zidi pe un frate în cre-
dinţa lui cea mai sacră. Voi da eu, prin
urmare, dovadă de semeţie, afirmându-mi
drepturile de care dispun, sau, dimpotrivă,
voi avea în vedere ce este mai de folos
pentru edificarea fratelui meu în Cristos?
10:24 în toate deciziile pe care le luăm,
nu trebuie să ne gândim, la modul egoist,
doar la ceea ce ne va aduce nouă înşine
folos, ci mai degrabă ar trebui să ne gândim
la bunăstarea aproapelui nostru. Principiile
pe care le studiem în această secţiune ar
putea fi aplicate, în egală măsură, la ches-
tiuni ce ţin de îmbrăcăminte, de mâncare şi
băutură, de norme de conduită şi de distracţi-
ile în care ne angajăm.
10:25 Dacă un credincios se ducea la
piaţa de carne să cumpere carne, el nu avea
obligaţia de a-1 întreba pe comerciant dacă
carnea respectivă a fost în prealabil jertfită
idolilor. Carnea propriu-zisă nu ar fi afectată
în nici un fel şi nu s-ar pune problema loiali-
tăţii faţă de Cristos.
10:26 Explicând sfatul acesta, Pavel
citează din Psalmul 24:1: „Al Domnului
este pământul şi tot ce cuprinde el." Gân-
dul care se desprinde de aici este că hrana pe
care o mâncăm ne-a fost asigurată, în harul
lui Dumnezeu, pentru a ne fi de folos. Hein-
rici ne spune că aceste cuvinte din Psalmul
24 sunt folosite de obicei între iudei, ca
formă de mulţumire pentru darurile de mân-
care aşezate pe masă.
10:27 Aici Pavel se ocupă de o altă
situaţie care le-ar putea trezi credincioşilor
semne de întrebare. Să spunem că un necre-
dincios îl invită pe un credincios la masă, în
locuinţa sa. Este credinciosul liber să accepte
o asemenea invitaţie? Da. Dacă eşti invitat la
masă în casa unui necredincios, şi doreşti să
te duci, ai libertatea să mănânci tot ce ţi se

1 Corinteni

607

pune în faţă, fără să pui întrebări legate de
conştiinţă.
10:28 Dacă, în timpul mesei, este de faţă
un alt creştin, cu un cuget slab, care te infor-
mează că carnea pe care o mănânci a fost
închinată idolilor, mai poţi s-o mănânci?
Nu. Nu ai voie să te complaci, deoarece dacă
ai proceda aşa, ai constitui o pricină de
poticnire pentru acel frate, rănindu-i conşti-
inţa. Tot aşa, nu ar trebui să mănânci, dacă
procedând aşa, un necredincios ar fi împiedi-
cat să-L primească pe Domnul. La sfârşitul
versetului 28, este citat din nou Psalmul
24:1: „AI Domnului este pământul şi tot ce
cuprinde el."36
10:29 în cazul citat mai sus te-ai abţine
de la mâncarea respectivă nu din cauza
propriei tale conştiinţe, întrucât, în ce te
priveşte pe tine, ca credincios, ai deplina
libertate să consumi carne. Dar pe fratele
slab care stă alături de tine îl mustră con-
ştiinţa dacă mănâncă această carne. Prin
urmare, vei renunţa şi tu la această mâncare,
din respect pentru conştiinţa lui.
întrebarea: „Căci de ce să fie judecată
libertatea mea de conştiinţa altuia?" ar
putea fi parafrazată în felul următor:
De ce să fac eu paradă, în mod egoist, de liber-
tatea mea de a mânca carne, dacă — procedând
aşa — aş fi judecat de conştiinţa altuia? De ce
să-mi expun libertatea, pentru ca aceasta să fie
condamnată de conştiinţa lui? De ce să permit
binelui meu să fie vorbit de rău? (vezi Rom.
14:16).
Poate fi o bucată de carne atât de impor-
tantă încât eu să-1 fac să se poticnească pe un
frate de credinţă în Domnul Isus Cristos?
(Trebuie precizat însă că, în opinia unor
comentatori, Pavel nu ar face altceva aici
decât să menţioneze obiecţiile ridicate de
corinteni sau, spun ei, formulează doar o
întrebare retorică, la care răspunde în verse-
tele următoare.)
10:30 Ceea ce pare să spună apostolul
aici este că lui i se pare o contradicţie între
a-I da mulţumiri lui Dumnezeu, pe de o
parte, când, prin acest act l-ar leza pe un
frate. Mai bine este să-ţi refuzi un drept
legitim, decât să-I mulţumeşti lui Dumnezeu
pentru un lucru ce-i va determina pe alţii să
te vorbească de rău. William Kelly comen-
tează că este „mai bine să renunţi la eul tău,
nelăsând ca libertatea ta să fie condamnată
de altul sau lucrul pentru care aduci mulţu-
miri să fie vorbit de râu." Ce rost are să te

foloseşti de libertatea ta, dacă prin asta vei
aduce vătămare altcuiva? Cum mi-aş putea
permite ca actul meu de mulţumire către
Dumnezeu să fie supus unor interpretări
greşite sau, şi mai rău, să fie considerat un
sacrilegiu sau un scandal?
10:31 Există două mari principii călăuzi-
toare în toată viaţa noastră de credinţă. Pri-
mul este slava lui Dumnezeu şi al doilea
este binele semenilor noştri. Pavel expune,
pe larg, primul principiu în cuvintele urmă-
toare: „Deci, fie că mâncaţi, fie că beţi, fie
că faceţi altceva, să faceţi totul pentru
slava lui Dumnezeu." Mai ales tinerii creş-
tini sunt confruntaţi adesea cu nevoia de a
lua o decizie cu privire la un anumit curs de
acţiune, căutând să stabilească dacă e bine
sau nu să procedeze în acel fel. în asemenea
situaţii, putem pune decizia noastră în lumi-
na principiului enunţat: Va da oare acţiunea
mea slavă lui Dumnezeu? Vei putea să-ţi
pleci capul, înainte de a întreprinde fapta
respectivă sau de a participa la acţiunea
preconizată, rugându-te ca Domnul să fie
preamărit prin ceea ce intenţionezi să faci?
10:32 Al doilea principiu călăuzitor este
binele semenilor noştri. Nu trebuie să fim o
pricină de poticnire nici pentru iudei, nici
pentru greci, nici pentru Biserica lui
Dumnezeu. Aici Pavel îi împarte pe toţi
oamenii în trei categorii. Prima — iudeii —
se referă, desigur, la poporul Israel. Grecii
reprezintă Neamurile neconvertite, pe când
în Biserica lui Dumnezeu intră toţi credin-
cioşii adevăraţi în Domnul Isus Cristos,
proveniţi fie dintre iudei, fie dintre Neamuri.
Intr-o anumită privinţă, nu se poate să nu-i
facem să se poticnească pe alţii şi să nu le
trezim mânia, dacă le vom aduce cu credin-
cioşie mărturia creştină. Dar textul nu se
referă la această poticnire inevitabilă, ci
apostolul se referă la pricinile de poticnire
ce pot fi evitate. El ne atrage atenţia să nu
facem uz de drepturile noastre în aşa fel
încât să-i facem pe alţii să se poticnească.
10:33 Pavel a putut afirma cu toată
sinceritatea că a căutat să placă tuturor
oamenilor, în toate lucrurile, necăutând
folosul lui, ci folosul multora. Puţini oa-
meni vor fi trăit o viaţă atât de altruistă,
consacrată binelui altora, cum a trăit marele
Apostol Pavel!
11:1 Versetul 1 din capitolul 11 s-ar
cădea să facă parte din capitolul 10. Pavel s-
a referit până acum la încercarea sa de a face
ca toate acţiunile sale să fie dozate în aşa fel
încât să ţină cont de efectul pe care-1 vor

608

1 Corinteni

produce asupra altora. Acum el le spune
corintenilor să-1 imite pe el, după cum şi el
L-a imitat pe Cristos. Astfel el a renunţat la
drepturile şi avantajele sale personale, de
dragul celor din jurul lui, pe care a dorit să-i
ajute. Corintenii trebuie să procedeze la fel,
nefacând paradă în mod egoist de libertăţile
lor, nepunând astfel piedici evangheliei lui
Cristos şi nefiind o pricină de poticnire
pentru fratele mai slab.
C. Cu privire la acoperirea capului
femeilor (11:2-16)
Versetele 2-16 din capitolul 11 se ocupă
de tema acoperirii capului femeilor, iar
ultimele versete ale capitolului tratează
abuzurile comise în legătură cu Cina Dom-
nului (v. 17-34). Asupra primei părţi a capi-
tolului 11 s-au iscat multe controverse. Unii
cred că instrucţiunile ce ni se dau aici s-ar fi
aplicat doar la epoca în care a trăit Pavel.
Alţii merg până acolo încât să afirme că
aceste versete ar reprezenta prejudecăţile lui
Pavel împotriva femeilor, întrucât — nu-i
aşa? — ele era celibatar! Mai există o a treia
categorie de oameni care nu comentează, ci
pur şi simplu acceptă învăţătura oferită de
aceste versete, încercând să se supună pre-
ceptelor sale, chiar dacă nu înţeleg toate
implicaţiile ei.
11:2 Mai întâi de toate, apostolul îi
elogiază pe corinteni, pentru modul în care
şi-au adus aminte de el în toate lucrurile şi
s-au ţinut cu străşnicie de datinile pe care li
le-a încredinţat el. Prin datini se înţelege aici
nu obiceiurile şi practicile ce s-au născut de-
a lungul vremii în sânul bisericii, ci, în acest
caz, instrucţiunile de inspiraţie divină pe care
le-a dat apostolul Pavel corintenilor.
11:3 Pavel se ocupă acum de subiectul
propriu-zis al acoperirii capului femeilor. în
spatele instrucţiunilor sale pe această temă
stă faptul că orice societate demnă de respect
e întemeiată pe aceşti doi piloni de bază:
existenţa unei autorităţi şi supunerea în faţa
acelei autorităţi. Nu poate exista o societate
în care lucrurile să meargă bine dacă nu sunt
respectate aceste două principii de bază. Mai
întâi, capul oricărui bărbat este Cristos;
Cristos este Domn iar bărbatul I se supune
Lui. în al doilea rând, capul femeii este
bărbatul; bărbatului i s-a dat să fie capul,
femeia aflându-se sub autoritatea lui. în al
treilea rând, capul Iui Cristos este Dumne-
zeu; chiar în cadrul Dumnezeirii, O Persoană
deţine poziţia de conducător iar Alta ocupă
de bunăvoie poziţia de subordonare. Aceste

exemple privitoare la căpetenie şi la supune-
re au fost concepute de însuşi Dumnezeu,
fiind fundamentale în modul în care a alcă-
tuit El universul.
De la bun început trebuie subliniat că
supunerea nu presupune inferioritate. Cristos
este supus lui Dumnezeu Tatăl, dar nu îi este
inferior. Tot aşa, nici femeia nu este inferioa-
ră bărbatului, chiar dacă i se subordonează.
11:4 Orice bărbat care se roagă sau
proroceşte cu capul acoperit necinsteşte
Capul său, adică pe Cristos. O atare acţiune
ar echivala cu nerecunoaşterea din partea
acelui bărbat că Cristos este capul lui, fiind,
prin urmare, o totală lipsă de respect faţă de
El!
11:5 Dar orice femeie care se roagă
sau proroceşte cu capul descoperit îşi
necinsteşte capul, adică pe bărbat. Prin asta
ea nu face altceva decât să afirme că nu
recunoaşte poziţia de cap, pe care i-a acor-
dat-o Dumnezeu bărbatului, şi că nu i se
supune.37
Dacă acesta ar fi singurul verset din
Biblie pe această temă, atunci s-ar putea
deduce că femeia poate să se roage sau să
prorocească în adunare, atâta timp cât îşi
acoperă capul cu un văl sau o altă învelitoa-
re. Dar Pavel ne învaţă în alte locuri că
femeile trebuie să tacă în adunare (1 Cor.
14:34), că nu le este îngăduit să-i înveţe pe
bărbaţi, nici să aibă autoritate asupra lor, ci
să rămână în tăcere (1 Tim. 2:12).
De fapt, chestiunea strângerilor adunării
nu intră pe tapet decât în versetul 17, ceea ce
înseamnă că instrucţiunile date în legătură cu
acoperirea capului în versetele 2-16 nu se
mărginesc doar la întrunirile bisericii, ci se
aplică oricărei situaţii în care o femeie se
roagă sau profeţeşte. Ea se roagă în tăcere, în
adunare, întrucât textul de la 1 Timotei 2:8 le
rezervă doar bărbaţilor dreptul de a se ruga
în public (textual: „celor de parte bărbăteas-
că"). Ea se roagă cu voce tare sau în gând cu
alte ocazii. Ea profeţeşte atunci când le
învaţă pe alte femei (Tit 2:3-5) sau când le
predă copiilor învăţături din Biblie la şcoala
duminicală.
11:6 Dacă o femeie nu-şi acoperă
capul, mai bine ar fi să se tundă! Dar dacă
este ruşinos pentru o femeie să fie tunsă
ori rasă, să se acopere! Capul descoperit al
unei femei e tot atât de ruşinos ca şi când ar
fi tunsă de tot. Desigur, apostolul nu reco-
mandă aici ca femeile să se ducă, realmente,
la frizer, să li se radă capul, ci accentuează
latura morală pe care ar presupune-o respec-

1 Corinteni

609

tarea principiului consecvenţei!
11:7 în versetele 7-10, Pavel predă
învăţătura despre subordonarea femeii în faţa
bărbatului, făcând o incursiune în pilda
lăsată de creaţie. Acest verset ar trebuie să
constituie un temei suficient de puternic
pentru a respinge orice idei vehiculate de
unii, după care învăţătura lui despre acoperi-
rea capului femeilor ar fi avut o valoare
limitată, raportată la cultura dominantă a
epocii sale, fără să se aplice celor din vremea
noastră! Poziţia de cap a bărbatului şi supu-
nerea femeii au fost şi sunt întotdeauna
rânduiala lăsată de Dumnezeu, chiar de la
început.
Mai întâi de toate, bărbatul este imagi-
nea şi slava lui Dumnezeu. Asta înseamnă
că bărbatul a fost aşezat pe pământ ca repre-
zentant al lui Dumnezeu, să exercite stăpâni-
rea asupra lui. Capul descoperit al bărbatului
constituie o mărturie tăcută a acestei realităţi.
Femeii nu i s-a dat însă niciodată poziţia de
cap, ci ea este, în schimb, slava bărbatului,
în sensul că ea „evidenţează autoritatea
bărbatului," cum spune W. E. Vine.38
într-adevăr, bărbatul nu trebuie să-şi
acopere capul la rugăciune, căci dacă ar
face aşa, ar acoperi cu un văl slava lui
Dumnezeu, or, asta ar fi o insultă adusă
Majestăţii Divine!
11:8 Apoi Pavel ne aminteşte că nu
bărbatul a fost creat din femeie, ci femeia
a fost creată din bărbat. Bărbatul a fost
primul, după care femeia a fost luată din
coasta lui. Prioritatea bărbatului întăreşte
temeinicia învăţăturii despre poziţia de cap a
bărbatului, propovăduită de apostolul Pavel.
11:9 Pentru a sublinia şi mai mult ideea
enunţată anterior, se face acum o referire la
scopul creaţiei. Şi nu bărbatul a fost creat
pentru femeie, ci, mai degrabă, femeia
pentru bărbat. Domnul spune clar în Gene-
za 2:18: „Nu este bine ca omul [bărbatul] să
fie singur. De aceea, îi voi face un ajutor
comparabil cu el."
11:10 Datorită poziţiei ei de subordonare
faţă de bărbat, femeia trebuie să aibă pe
cap un semn al autorităţii asupra ei. Sim-
bolul autorităţii este acoperirea capului, ce
indică aici nu autoritatea ei proprie, ci supu-
nerea faţă de autoritatea soţului.
De ce adaugă Pavel aici cuvintele: din
cauza îngerilor? în opinia noastră, pentru că
îngerii sunt spectatorii lucrurilor ce se petrec
actualmente pe pământ, aşa cum au asistat ei
odinioară la evenimentul creaţiei. în cadrul
primei creaţii, ei au văzut cum femeia a

uzurpat locul de căpetenie ce i se cuvenea
soţului, căci femeia a luat decizia pe care
bărbatul trebuia s-o ia. Ca urmare a acestui
act, păcatul a pătruns în cadrul omenirii,
aducând cu el groaznicele consecinţe de
mizerie şi nespusă suferinţă. Dumnezeu nu
vrea ca ceea ce s-a întâmplat în cadrul pri-
mei creaţii să se repete în cazul noii creaţii.
Când îngerii privesc jos pe pământ, El doreş-
te ca ei să vadă femeia purtându-se supusă
bărbatului, indicând această supunere prin
semnul exterior al acoperirii capului ei.
Poate că ar trebui să ne oprim aici pentru
a sublinia că acoperirea capului nu este decât
un semn exterior, care capătă valoare doar
atunci când este însoţit de semnul interior, al
harului. Cu alte cuvinte, o femeie poate să-şi
acopere capul, şi totuşi să nu fie supusă
soţului ei. în asemenea caz, nu ar avea nici o
valoare dacă şi-ar acoperi capul. Cel mai
important lucru este de a se asigura că este
sincer supusă cu inima. Abia atunci acoperi-
rea capului femeii capătă sensul ei adevărat.
11:11 Pavel nu vrea să spună aici că
bărbatul este cu totul independent de femeie,
drept care adaugă: „Totuşi, nici bărbatul
nu este independent de femeie, nici femeia
nu este independentă de bărbat, în Dom-
nul." Cu alte cuvinte, bărbatul şi femeia
depind unul de altul. Ei au nevoie unul de
altul şi ideea subordonării nu intră în nici un
conflict cu ideea interdependenţei lor reci-
proce.
11:12 Femeia a venit din bărbat în
cadrul creaţiei, adică a fost creată din coasta
lui Adam. Dar Pavel scoate în evidenţă că şi
bărbatul vine prin femeie, referindu-se la
procesul naşterii. Femeia dă naştere copilului
de parte bărbătească. Astfel Dumnezeu a
creat acest echilibru perfect, prin care arată
că unul nu poate exista fără celălalt.
Toate lucrurile sunt de la Dumnezeu
înseamnă că El a rânduit în chip divin toate
aceste lucruri, aşa încât nu avem nici un
motiv ca să ne plângem. Nu numai că aceste
realaţii au fost create de Dumnezeu, dar
scopul pentru care le-a creat El este să-I dea
slavă. Toate acestea ar trebui să-1 facă pe
bărbat smerit iar pe femeie mulţumită.
11:13 Apostolul îi îndeamnă acum pe
corinteni să judece ei singuri dacă este cu-
viincios ca o femeie să se roage Iui Dum-
nezeu cu capul descoperit. El apelează
astfel la judecata lor instinctivă. Gândul care
se desprinde de aici este că nu e cuviincios
sau respectuos ca o femeie să intre în pre-
zenţa lui Dumnezeu cu capul descoperit.

610

1 Corinteni

11:14 Nu se precizează în ce mod natu-
ra însăşi ne învaţă că este o ruşine pentru
un bărbat să aibă părul lung. Unii susţin că
lăsat să crească natural, părul unui bărbat nu
va creşte tot atât de lung ca codiţele unei
femei. In primul rând, dacă un bărbat îşi lasă
părul să crească, el capătă înfăţişarea femini-
nă. La cele mai multe culturi, bărbatul poartă
pârul mai scurt decât al femeii,.
11:15 Versetul 15 a fost înţeles greşit de
mulţi. Unii au sugerat că întrucât părul
femeii i-a fost dat pentru acoperirea capului
ei, nu este nevoie ca ea să se mai acopere cu
altceva. Dar o atare învăţătură violează grav
întregul context din acest capitol al Scriptu-
rii, întreg pasajul devine extrem de confuz,
dacă nu recunoaştem că este vorba de două
acoperitori — fapt ce poate fi demonstrat
dacă citim din nou versetul 6: „Dacă o fe-
meie nu-şi acoperă capul, să se şi tundă [de
tot]." Potrivit acestei interpretări, sensul
versetului ar fi: „Dacă o femeie nu are păr,
mai bine s-ar tunde"—ceea ce, desigur, este
fără sens, căci dacă n-are păr, arunci cum
s-ar mai putea tunde?
Forţa argumentului din versetul 15 con-
stă în faptul că între domeniul spiritual şi cel
natural există o analogie. Dumnezeu i-a dat
femeii o acoperitoare naturală a slavei într-o
manieră în care nu i-a dat-o bărbatului. Şi
aici este o semnificaţie spirituală, care ne
învaţă că atunci când femeia se roagă lui
Dumnezeu, ea trebuie să poarte pe cap o
acoperitoare. Ceea ce este adevărat în sfera
naturală trebuie să fie adevărat şi în sfera
spirituală.
11:16 Apostolul încheie această secţiune
cu afirmaţia: „Dar dacă cineva ar vrea să
se certe, noi nu avem un astfel de obicei, şi
nici bisericile lui Dumnezeu." Prin urmare,
se mai poate oare afirma — aşa cum susţin
unii — că lucrurile discutate de Pavel nu
sunt destul de importante pentru a merita să
te cerţi pentru ele? Oare vrea el să spună că
nu exista obiceiul ca femeile sâ-şi acopere
capul în biserici? Spune el cumva că aceste
învăţături sunt opţionale şi că femeile nu ar
trebui îndemnate să li se conformeze, ca
unor porunci din partea Domnului? Ni se
pare ciudat ca cineva să ofere asemenea
interpretări, de la bun început, şi totuşi exact
asta fac unii din vremea noastră. Or, a accep-
ta asemenea interpretări, ar însemna că Pavel
considera aceste instrucţiuni ca lipsite de
valoare reală şi că, de fapt, a risipit o jumăta-
te de capitol din Sfânta Scriptură, pentru a le
expune!

Există cel puţin două explicaţii posibile
ale acestui verset, care sunt în ton cu restul
Scripturii. Prima: apostolul spune, probabil,
aici că se aştepta ca unii să dea naştere la
certuri cu privire la aceste chestiuni, drept
care el adaugă că noi nu avem astfel de
obicei, adică obiceiul de a ne certa cu privire
la aceste lucruri. Noi nu polemizăm pe
marginea acestor lucruri, ci le acceptăm ca
pe învăţături date de Domnul. O altă inter-
pretare, preferată de William Kelly, este că
Pavel afirmă prin acest verset că bisericile
lui Dumnezeu nu aveau obiceiul potrivit
căruia femeile să se roage sau să prorocească
cu capul descoperit.
D. Cu privire la Cina Domnului
(11:17-34)
11:17 Apostolul îi mustră pe corinteni
pentru faptul că se iscau dezbinări între ei,
atunci când se strângeau laolaltă (v. 17-19).
Observaţi repetarea expresiei „când vă strân-
geţi laolaltă", precum şi cuvintele înrudite
(11:17, 18, 20, 33, 34; 14:23, 26). La 11:12
Pavel avusese prilejul de a-i lăuda pentru
păstrarea tradiţiilor pe care li le-a încredinţat
el, dar era totuşi o chestiune cu privire la
care nu putea să-i laude şi tocmai de această
chestiune ne vom ocupa aici. Când ei se
adunau împreună, pentru a se închina în
public, ei se strângeau nu pentru mai bine,
ci pentru mai rău. Este o serioasă atenţio-
nare la adresa noastră, potrivit căreia este
posibil ca să plecăm de la un serviciu ţinut în
biserică într-o stare mai rea decât am venit.
11:18 Primul motiv pentru care îi mus-
tră Pavel este existenţa dezbinărilor sau a
schizmelor. Asta nu înseamnă că din biserică
s-ar fi desprins anumite partide, care au
înfiinţat adunări separate, ci, mai degrabă, că
existau clici sau facţiuni în sânul adunării. O
schizmă este o partidă formată în interiorul
unei grupări, pe când o sectă este o partidă
nouă, care se formează în afara comunităţii
din care s-a desprins. Pavel avea motive să
creadă veştile primite despre dezbinările din
sânul lor, deoarece ştia că corintenii sunt
într-o stare firească (sau carnală) şi avusese
prilejul anterior, în epistola de faţă, să-i
mustre din pricina dezbinărilor lor. Iată ce
scrie F. B. Hole în această privinţă:
Pavel era pregătit să dea — cel puţin parţial —
crezare veştilor despre dezbinările din sânul
bisericii de la Corint, întrucât ştia că, datorită
stării lor fireşti, nu se putea să nu se ivească în
sânul lor facţiuni cu păreri foarte înrădăcinate.

1 Corinteni

611

Aici Pavel îşi formulează dinainte raţionamente-
le, stabilind legătura între starea lor şi acţiunile
care vor urma, negreşit. Ştiindu-i carnali, ca unii
case se purtau doar ca nişte oameni pământeşti,
el era convins că ei vor cădea victimă tendinţei
înrădăcinate în mintea omenească de a-şi forma
opinii foarte rigide, în jurul cărora se clădesc
facţiuni, care duc, în cele din urmă, la schizme
şi dezbinări. El mai ştia şi aceea că Dumnezeu
putea învinge nechibzuinţa lor, profitând de
situaţia creată pentru a-i scoate în evidenţă pe
cei ce erau aprobaţi de El, ce umblau călăuziţi
de Duhul şi nu de oameni, evitându-se astfel
întreaga problemă a dezbinărilor.39
11:19 Pavel a prevăzut că schizmele de-
clanşate deja la Corint aveau să crească în
intensitate, provocând ulterior multe proble-
me. Deşi, în general, acest lucru are un efect
negativ asupra bisericii, totuşi ele aveau şi o
latură pozitivă, întrucât cei ce erau cu adevă-
rat duhovniceşti şi aprobaţi de Dumnezeu
aveau să fie recunoscuţi în mijlocul corinte-
nilor. Când Pavel afirmă în versetul acesta:
„căci trebuie să fie şi partide [facţiuni]40
între voi, ca să se arate cei aprobaţi prin-
tre voi," asta nu înseamnă că este o necesita-
te morală^. Dumnezeu nu îşi dă acordul
pentru diviziunile ivite în sânul bisericii de
aici. Mai degrabă, Pavel vrea să spună că,
datorită condiţiei fireşti a creştinilor corin-
teni, era inevitabil să nu apară facţiuni.
Dezbinările demonstrează eşecul unora de a
discerne gândirea Domnului Isus.
11:20 Pavel îşi îndreaptă acum a doua sa
mustrare împotriva abuzurilor comise în
legătură cu Cina Domnului. Când creştinii se
adunau la un loc, chipurile pentru a lua Cina
Domnului, purtarea lor era atât de deplora-
bilă, încât Pavel spune că ei nu îşi mai amin-
teau deloc de Domnul în felul în care rându-
ise El. Chiar dacă îndeplineau toate procedu-
rile exterioare ale Cinei Domnului, adevărata
lor purtare trăda lipsa de consideraţie pentru
Domnul şi cinstirea Numelui Său.
11:21 în perioada primară a bisericii,
creştinii sărbătoreau aşa-numită „agapă" sau
masă a iubirii, cu ocazia luării Cinei Domnu-
mi. Această agapă consta dintr-o masă obiş-
nuită, în cadrul căreia se serveau bucate
obişnuite, luate însă într-un spirit de dragoste
Şi părtăşie. La sfârşitul agapei, creştinii
adesea încheiau cu pomenirea morţii Dom-
nului, luând Cina propriu-zisă, constând din
pâinea şi paharul de vin. Dar nu după multă
vreme, au început să apară abuzuri în cadrul
acestei mese a iubirii. Aşa cum reiese din

versetul acesta, masa iubirii şi-a pierdut
semnificaţia iniţială de curăţie şi evlavie. Nu
numai că creştinii nu se mai aşteptau unii pe
alţii, dar, cei bogaţi îi puneau într-o poziţie
jenantă pe fraţii mai săraci, aducând bucate
foarte alese, pe care nu le împărţeau cu
aceştia. Unii plecau astfel flămânzi, în timp
ce alţii ajungeau de-a dreptul să se îmbete!
Şi pentru că Cina Domnului adesea avea loc
după masa propriu-zisă, oamenii aceştia
participau la Cina Domnului încă în stare de
ebrietate.
11:22 Apostolul îşi ridică glasul, indig-
nat, împotriva unei conduite atât de necores-
punzătoare, spunându-le, de fapt, corinteni-
lor, că, dacă au de gând să continue aceste
practici, atunci să aibă măcar bunul simţ de
a face acest lucru într-alt loc, nu în cadrul
întrunirilor bisericii. Căci practicarea acestei
totale lipse de stăpânire în cadrul unei ocazii
solemne cum este Cina Domnului şi de
ruşinare a fraţilor mai săraci este în totală
contradicţie cu principiile credinţei creştine.
Pavel nu poate să-i laude pe sfinţii de la
Corint pentru acest fel al lor de a se purta.
Implicit, faptul că nu-i laudă constituie o
puternică condamnare la adresa lor.
11:23 Pentru a demonstra contrastul
dintre purtarea lor şi sensul real al Cinei
Domnului, Pavel recapitulează condiţile în
care a fost instituită Cina Domnului, arătând
că nu a fost o masă obişnuită sau un ospăţ, ci
o ordonanţă [rânduială] solemnă a Domnu-
lui. Pavel a primit cunoştinţele sale cu
privire la aceasta direct din partea Domnu-
lui. El aminteşte acest lucru pentru a arăta că
orice încălcare a spiritului şi practicii Cinei
Domnului constituie un act de încălcare a ei
şi de neascultare faţă de Domnul. Prin urma-
re, învăţătura apostolului Pavel i-a fost dată
prin revelaţie.
Mai întâi de toate, el aminteşte cum
Domnul Isus în însăşi noaptea în care a
fost vândut a luat pâine. Textul original
spune: „pe când era vândut [sau „trădat"]"
Pe când afară se desfăşura complotul murdar
de a-L vinde, Domnul Isus s-a întrunit în
odaia de sus cu ucenicii Săi şi a luat pâinea.
Faptul că acest lucru a avut loc noaptea
nu înseamnă că Cina Domnului trebuie
ţinută neapărat noaptea. Pe vremea aceea [şi,
se pare, chiar şi astăzi], odată cu apusul
soarelui la iudei începea o noua zi. Pe când
la noi, ziua începe cu răsăritul soarelui. De
asemenea unii au făcut observaţia că este o
deosebire între exemplul apostolic şi precep-
tele apostolice. Noi nu suntem obligaţi să

612

1 Corinteni

facem tot ce auficut apostolii, dar în mod
cert suntem obligaţi să ascultăm de toate
învăţăturile pe care ni le-au predat ei.
11:24 Domnul Isus a luat mai întâi pâine
şi a mulţumit pentru ea. întrucât pâinea
reprezenta trupul Său, El I-a mulţumit, prin
aceasta, lui Dumnezeu pentru că I-a dat un
trup uman în care să vină şi să moară pentru
păcatele lumii.
Când a spus Mântuitorul: „Acesta este
trupul Meu," a afirmat El oare că pâinea
realmente a devenit trupul Său, în realitate?
Prin aşa-numita doctrină a transubstanţierii,
Biserica Catolică insistă că pâinea şi vinul se
transformă literalmente în trupul şi în sân-
gele lui Cristos. Iar doctrina luterană a con-
substanţierii susţine că adevăratul trup şi
sânge al lui Cristos sunt în, cu şi sub pâinea
şi vinul de la Cina Domnului.
Ca răspuns la aceste concepţii, e de ajuns
să ne amintim că atunci când Domnul Isus a
instituit acest serviciu memorial, trupul Lui
nu fusese încă dat, după cum sângele Lui nu
fusese încă vărsat. Când Domnul a spus:
„Acesta este trupul Meu," a vrut să spună
prin aceste cuvinte: „Este un act simbolic
pentru trupul Meu" sau „Aceasta e o imag-
ine a trupului Meu, care se frânge pentru
voi." A mânca pâinea înseamnă a ne aduce
aminte de El în moartea Lui ispăşitoare
pentru noi. Este o tandreţe inexprimabilă în
aceste cuvinte ale Domnului; „să faceţi acest
lucru în amintirea Mea."
11:25 Tot astfel [în aceeaşi manieră]
după cină Domnul Isus a luat paharul,
zicând: „Acest pahar este legământul cel
nou în sângele Meu; să faceţi lucrul acesta
în amintirea Mea, ori de câte ori veţi bea
din el." Cina Domnului a fost instituită
imediat după masa pascală. De aceea se
spune că Domnul Isus a luat paharul după
cină. în legătură cu paharul, El a spus că
acesta este legământul cel nou în sângele
Său. Asta se referă la legământul pe care
Dumnezeu 1-a promis naţiunii Israel la Iere-
mia 31:31-34. Acest legământ este o promi-
siune necondiţionată, prin care Dumnezeu
s-a angajt să fie îndurător faţă de ei, în po-
fida necredincioşiei lor şi să nu-Şi mai aducă
aminte de fărădelegile lor. Termenii noului
legământ sunt prezentaţi şi la Evrei 8:10-12.
Legământul este în vigoare la ora actuală,
dar necredinţa poporului Israel îl împiedică .
să se bucure de el. Toţi cei care se încred în
Domnul Isus primesc binefacerile făgăduite.
Când israeliţii se vor întoarce la Domnul, ei
se vor bucura de binecuvântările noului

legământ — lucru ce se va întâmpla în
domnia Sa de o mie de ani pe pământ. Noul
legământ a fost ratificat prin sângele lui
Cristos, ceea ce explică de ce numeşte El
paharul drept legământul cel nou în sân-
gele Lui. Temelia noului legământ a fost
aşezată prin intermediul crucii.
11:26 Versetul 26 se referă la frecvenţa
cu care ar trebui luată Cina Domnului. Ori
de câte ori mâncaţi... şi beţi... Nu ni se dau
astfel nici un fel de reguli rigide, nici o
anumită dată. Din Fapte 20:7 reiese clar că
ucenicii aveau obiceiul să se adune în prima
zi a săptămânii, pentru a-Şi aduce aminte de
Domnul. Faptul că această ordonanţă nu a
fost destinată doar ucenicilor din perioada
primară a bisericii este demonstrat conclu-
dent de sintagma până va veni El. Godet
scoate în evidenţă că Cina Domnului este
„legătura dintre cele două veniri ale Sale,
monumentul uneia şi angajamentul celeilal-
te."4;2
în toate aceste învăţături cu privire la
Cina Domnului este remarcabil faptul că nu
se pomeneşte nici un cuvânt despre vreun
preot sau păstor care să oficieze acest act. El
este un simplu serviciu de pomenire, care a
fost încredinţat tuturor copiilor lui Dumne-
zeu. Creştinii se adună pur şi simplu ca
credincioşi şi preoţi, vestind astfel moartea
Domnului până va veni El.
11:27 După ce a discutat originea şi sco-
pul Cinei Domnului, apostolul îşi îndreaptă
acum atenţia asupra consecinţelor participării
la acest act în mod necorespunzător. Oricine
mănâncă pâinea sau bea paharul Domnu-
lui în chip nevrednic va fi vinovat cu
privire Ia trupul şi la sângele Domnului.
Cu toţii suntem nevrednici să participăm la
această Cină solemnă. în sensul acesta sun-
tem nevrednici de oricare din îndurările sau
binefacerile Domnului către noi. Dar nu
despre asta este vorba aici. Apostolul nu se
referă aici la propria noastră nevrednicie.
Curăţiţi prin sângele lui Cristos, noi ne
putem apropia de Dumnezeu în toată vredni-
cia Fiului Său preaiubit. Dar Pavel se referă
aici la purtarea necorespunzătoare ce-i carac-
teriza pe corinteni când se strângeau aceştia
la Cina Domnului, întrucât ei se făceau
vinovaţi de nepăsare şi lipsă de respect. Or,
a te purta astfel înseamnă a te face vinovat
de trupul şi sângele Domnului.
11:28 Când ne apropiem de Cina Dom-
nului trebui să ne judecăm pe noi înşine.
Păcatul trebuie mărturisit şi uitat. Trebuie
înapoiat obiectul sustras. Trebuie cerut ierta-

1 Corinteni

613

re. în general, trebuie să ne asigurăm că sun-
tem într-o stare bună, cu sufletul.
11:29 A mânca şi a bea într-o manieră
necorespunzătoare ar însemna a ne mânca şi
a bea propria judecată, prin faptul că nu dis-
cernem trupul Domnului. Trebuie să ne dăm
seama că trupul Domnului a fost dat pentru
îndepărtarea păcatelor noastre. Dacă persis-
tăm în păcat, participând, în acelaşi timp, la
Cina Domnului, înseamnă că trăim o minciu-
nă. F. G. Patterson scrie, în această privinţă:
„Dacă mâncăm Cina Domnului purtând
asupra noastră vreun păcat ce nu a fost
osândit, înseamnă că nu discernem trupul
Domnului, care a fost frânt pentru a îndepăr-
ta acel păcat."
11:30 Eşecul unora din credincioşii bi-
sericii din Corint de a se judeca singuri a
atras asupra lor judecata lui Dumnezeu, prin
care El i-a disciplinat. Mulţi erau slabi şi
bolnavi şi nu puţini dormeau. Cu alte cuvin-
te, peste unii căzuse boala fizică iar alţii
fuseseră luaţi acasă, în cer. Datorită faptului
că nu au judecat păcatul în viaţa lor, Domnul
a fost nevoit să iniţieze o acţiune disciplinară
împotriva lor.
11:31 Pe de altă parte, dacă ne judecăm
singuri, El nu va mai fi nevoit să ne discipli-
neze.
11:32 Dumnezeu se poartă cu noi ca şi
cu proprii Săi copii. El ne iubeşte prea mult
ca să ne permită să ne afundăm în păcat. Şi
astfel, curând vom simţi că suntem atraşi î-
napoi la El de cârligul toiagului Său de
păstor. Sau, cum s-a exprimat cineva: „Se
poate ca sfinţii să fie adecvaţi pentru cer (în
Cristos), dar nu şi pentru a mai rămâne aici
pe pământ, ca să-I aducă mărturie."
11:33 Când credincioşii se adună să ia
masa iubirii sau agapa, ei trebuie să se aştep-
te unul pe altul, nu să mănânce de unii sin-
guri, fără să le pese de ceilalţi sfinţi. „Aştep-
taţi-vă unul pe altul" contrastează cu „fiecare
ia cina adusă de el, înaintea altuia", din
versetul 21.
11:34 Dacă-i este foame cuiva, să mă-
nânce acasă. Cu alte cuvinte, masa iubirii,
întrucât se servea în legătură cu Cina Dom-
nului, nu trebuia confundată cu o masă
obişnuită. Orice nesocotire a caracterului ei
sacru însemna că ei se adunau spre judeca-
tă.
Iar celelalte lucruri Ie voi pune în or-
dine când voi veni. Negreşit mai erau şi alte
lucruri ce i se aduseseră la cunoştinţa aposto-
lului în scrisoarea pe care o primise de la
corinteni. El îi asigură aici că se va ocupa de

aceste chestiuni personal, când va veni la ei.
E. Cu privire la darurile Duhului şi între-
buinţarea lor în biserică (cap. 12-14)
Capitolele 12-14 se ocupă de darurile
Duhului. în sânul bisericii din Corint se co-
miseseră abuzuri, în special în legătură cu
darul vorbirii în limbi, drept care Pavel le
scrie corintenilor, pentru a corecta aceste a-
buzuri.
Erau la Corint unii credincioşi care pri-
miseră darul vorbirii în limbi, adică puterea
de a se exprima în limbi străine, pe care nu
le-au studiat niciodată.43 Dar în loc să folo-
sească acest dar pentru a-L preamări pe
Dumnezeu şi a-i edifica pe alţi credincioşi, ei
se făleau cu acest dar. Astfel se ridicau în a-
dunare şi vorbeau în limbi pe care nimeni nu
le înţelegea, crezând că ceilalţi vor fi impre-
sionaţi de iscusinţa lor pe plan lingvistic. Ei
ridicau astfel la rang înalt darul limbilor, mai
presus de orice alte semne, pretinzând că cei
ce vorbeau în limbi ar fi superiori altor
credincioşi. Asta a dus, cum era şi de aştep-
tat, la mândrie de partea unora, trezind la
alţii sentimente de invidie, inferioritate şi
nevrednicie. Prin urmare, apostolul trebuia
să corecteze aceste atitudini greşite şi să
stabilească limite în exercitarea darurilor, în
special a vorbirii în limbi şi a profeţiei.
12:1 El nu vrea ca sfinţii de la Corint să
fie în necunoştinţă cu privire la chestiunea
manifestărilor spirituale sau a darurilor. „în
ce priveşte manifestările duhovniceşti, fra-
ţilor, nu voiesc să fiţi în necunoştinţă."
Majoritatea traducerilor adaugă cuvântul
„manifestările" sau „darurile" înainte de „du-
hovniceşti", pentru a face sensul mai clar.
Dar din versetul următor reiese că Pavel s-a
gândit, probabil, nu numai la manifestările
Duhului Sfânt, ci şi la cele ale duhurilor rele.
12:2 înainte de a se converti, corintenii
fuseseră închinători la idoli, robiţi de duhu-
rile rele. Ei trăiseră cu frica de aceste duhuri,
fiind conduşi de aceste influenţe diabolice.
Ei asistaseră la manifestări supranaturale ale
lumii duhurilor şi auziseră rostiri inspirate de
aceste duhuri rele. Sub influenţa duhurilor
rele, ei şi-au predat uneori controlul asupra
lor înşişi, spunând şi făcând lucruri ce depă-
şeau capacităţile lor normale.
12:3 Acum, după ce fuseseră mântuiţi,
credincioşii trebuiau să ştie cum să judece
toate manifestările duhurilor, adică să facă
deosebire între vocea duhurilor rele şi vocea
autentică a Duhului Sfânt. Piatra de încercare
este mărturia cu privire la Domnul Isus.

614

1 Corinteni

Dacă cineva spune: „Isus să fie anatema!",
poţi fi sigur că vorbeşte sub inspiraţia demo-
nilor, întrucât duhurile rele de regulă blasfe-
miază şi blestemă numele lui Isus. Duhul lui
Dumnezeu niciodată nu ar putea să-1 călău-
zească pe cineva să se exprime cu asemenea
cuvinte la adresa Mântuitorului. Lucrarea
Duhului Sfânt este să-L preamărească pe
Domnul Isus. El îi conduce pe oameni să
spună că Isus este Domnul, nu doar cu
buzele lor, ci şi cu o mărturie caldă şi puter-
nică, izvorâtă din inima şi din viaţa lor.
Observaţi că cele trei Persoane ale Trini-
tăţii sunt menţionate în versetul 3 şi în verse-
tele 4-6.
12:4 în continuare Pavel arată că deşi e-
xistă o varietate de daruri ale Duhului Sfânt
în cadrul bisericii, există o unitate tripartită,
de bază, cuprinzând cele trei Persoane ale
Dumnezeirii.
Mai întâi, sunt felurite daruri, dar
acelaşi Duh. Corintenii se purtau de parcă
nu ar fi existat decât un singur dar — cel al
vorbirii în limbi. Pavel spune: „Nu aşa,
fraţilor, căci unitatea voastră nu constă în
posedarea unui singur dar comun, ci în a
avea Duhul Sfânt, care este Izvorul tuturor
darurilor."
12:5 Apoi Apostolul arată că există fe-
lurite slujbe sau servicii în cadrul bisericii.
Nouă nu ni s-a încredinţat aceeaşi lucrare, la
toţi. Dar trăsătura comună care ne caracteri-
zează pe toţi este faptul că tot ceea ce facem
este pentru acelaşi Domn şi având în vedere
slujirea altora, nu a noastră personală.
12:6 Din nou, deşi există o diversitate de
activităţi, legate de darurile spirituale, este
acelaşi Dumnezeu care îl împuterniceşte pe
fiecare credincios. Dacă are un dar mare mai
reuşit sau mai spectaculos sau mai puternic
decât altul, asta nu se datorează superiorităţii
persoanei care posedă aceste daruri, ci Dum-
nezeu este Cel care dăruieşte puterea.
12:7 Duhul Se manifestă în viaţa fiecă-
rui credincios, dăruindu-i unul sau mai
multe daruri. Nu există credincios care să nu
aibă de îndeplinit vreo funcţie. Iar darurile
sunt dăruite spre folosul tuturor, respectiv
al întregului trup. Ele nu au fost dăruite
credincioşilor pentru ca aceştia să se fălească
sau să facă paradă de ele, în scopul gratifică-
rii lor personale, ci pentru a fi de ajutor
altora. Acesta este punctul central, pivotul
întregii discuţii.
Cu această precizare absolut esenţială, ne
sunt prezentate, în continuare, câteva din
darurile Duhului:

12:8 Cuvântul de înţelepciune este
puterea supranaturală de a vorbi sub inspira-
ţie divină, fie în rezolvarea unor probleme
dificile, fie în apărarea credinţei sau în apla-
narea unor conflicte, în acordarea unor sfa-
turi practice sau în pledarea cauzei cuiva în
faţa unor autorităţi ostile. Ştefan a dat dova-
dă de cuvântul înţelepciunii, cu atâta putere
încât adversarii lui „nu s-au putut împotrivi
Duhului cu care vorbea el." (Fapte 6:10).
Cuvântul cunoaşterii este puterea de a
transmite informaţii dăruite prin revelaţie
divină. Exemple ale „cuvântului cunoaşterii"
le găsim în sintagma: „Iată, vă spun o taină"
(1 Cor. 15:51) şi „Căci vă spun aceasta prin
cuvântul Domnului" (1 Tes. 4:15). Luat în
înţelesul acesta primar, de transmitere a unor
noi adevăruri, „cuvântul cunoaşterii" a înce-
tat, întrucât credinţa creştină a fost dată o
dată pentru totdeauna sfinţilor (Iuda 3).
Corpul de doctrină creştină este acum înche-
iat. Dar în sens secundar, cuvântul cunoaş-
terii continuă să ne fie dăruit şi în vremea
noastră. Domnul continuă să transmită, în
chip tainic, cunoştinţe divine celor care
trăiesc în părtăşie strânsă cu El (vezi Psalmul
25:14). împărtăşirea acestor cunoştinţe la
alţii constituie cuvântul cunoaşterii.
12:9 Darul credinţei este capacitatea
divină de a muta din loc munţi de greutăţi,
atunci când cineva este angajat în împlinirea
voii lui Dumnezeu (13:2), precum şi capaci-
tatea de a înfăptui lucrări mari pentru Dum-
nezeu, ca răspuns la o poruncă sau promisiu-
ne pe care a primit-o cineva de la Dumne-
zeu, aşa cum se găseşte aceasta în Cuvântul
Său sau în descoperirea pe care i-a facut-o
Dumnezeu în mod particular acelei persoane.
George Müller este, în această privinţă, un
exemplu clasic al omului înzestrat cu darul
credinţei. Fără să fi adus nevoile sale la
cunoştinţa vreunui om, ci doar lui Dumne-
zeu, el a îngrijit de 10 000 de orfani, timp de
şaizeci de ani.
12:10 Puterea să facă minuni ar putea
cuprinde scoaterea demonilor, transformarea
materiei dintr-o formă în alta, învierea morţi-
lor şi exercitarea puterii asupra elementelor
naturii. Filip a făcut minuni în Samaria,
trezind astfel receptivitatea unora pentru
ascultarea evangheliei (Fapte 8:6,7).
Darul prorociei, în sensul său primar,
însemna că o persoană primea revelaţii di-
recte de la Dumnezeu, pe care le transmitea
apoi altora. Uneori prorocii preziceau eveni-
mentele viitoare (Fapte 11:27, 28; 21:11);
dar de cele mai multe ori ei exprimau pur şi

1 Corinteni

615

simplu gândurile lui Dumnezeu. Asemenea
apostolilor, ei erau preocupaţi de temelia
bisericii (Ef. 2:20). Nu ei înşişi erau temelia,
ci doar puneau temelia, prin învăţăturile pe
care le dădeau oamenilor cu privire la Dom-
nul Isus. De îndată ce a fost pusă temelia, a
încetat necesitatea existenţei prorocilor.
Lucrarea lor a fost consemnată pentru noi în
paginile Noului Testament. întrucât Biblia
este acum completă, noi respingem orice
aşa-zis proroc sau profet care pretinde că
posedă adevăruri suplimentare din partea lui
Dumnezeu.44
într-un sens mult mai general, folosim
termenul „proroc" (sau „profet) când ne re-
ferim la un predicator, ce vesteşte cuvântul
lui Dumnezeu cu autoritate, în mod incisiv şi
eficace. în prorocie am putea include şi slă-
virea lui Dumnezeu (Luca 1:67, 68), îmbăr-
bătarea şi întărirea copiilor Săi (Fapte
15:32).
Deosebirea (discernerea) duhurilor se
referă la puterea de a sesiza dacă un proroc
sau oricare altă persoană vorbeşte inspirat de
Duhul Sfânt, sau de Satan. Persoana înzes-
trată cu acest dar are capacitatea deosebită
de a discerne, de pildă, dacă cineva este un
impostor sau un oportunist. în felul acesta a
putut Pavel să-1 demaşte pe Simon ca unul
care era otrăvit de răutate şi cuprins de
lanţurile fărădelegii (Fapte 8:20-23).
Darul limbilor, aşa cum am arătat deja,
este capacitatea de a vorbi într-o limbă
străină, fără s-o fi învăţat. Limbile au fost
date ca semn, în special pentru Israel.
Interpretarea limbilor este puterea
miraculoasă de a înţelege o limbă pe care
cineva n-o cunoştea înainte şi de a transmite
mesajul respectiv bisericii locale.
Nu este la voia întâmplării faptul că lista
darurilor începe cu cele care au legătură mai
mult cu intelectul şi se încheie cu cele care
se ocupă în principal de emoţii. Corintenii
inversaseră însă ordinea lăsată de Dumne-
zeu, în gândirea lor, ridicând în slăvi darul
vorbirii în limbi, mai presus de toate celelal-
te daruri. Asta datorită concepţiei lor, potrivit
căreia cu cât era mai plin cineva de Duhul
Sfânt, cu atât era mai „transportat" de o
putere din afara lui. Ei confundau puterea cu
spiritualitatea.
12:11 Toate darurile menţionate în verse-
tele 8-10 sunt produse şi controlate de ace-
laşi Duh. Din nou, vedem aici că El nu
dăruieşte acelaşi dar tuturor, ci le distribuie
fiecăruia, în parte, cum îi place. Este încă
un principiu important, de care trebuie să

ţinem seama: că Duhul repartizează darurile
după voia Lui suverană. De îndată ce vom
pricepe acest adevăr, vom scăpa, în primul
rând, de mândrie, constatând că nu avem nici
un lucru pe care să nu-1 fi primit. Pe de altă
parte, va pieri starea de nemulţumire, întru-
cât Dumnezeu, în nespusa Lui înţelepciune
şi Iubire, a hotărât ce dar să primim şi deci-
zia Lui este desăvârşită. Ar fi greşit ca toţi să
dorească să aibă acelaşi dar. Dacă toţi ar
cânta la acelaşi intrument, n-am mai avea
orchestră simfonică. Iar dacă trupul cuiva ar
fi alcătuit doar din limbă, ar fi o monstruozi-
tate!
12:12 Trupul uman este o ilustraţie
adecvată a unităţii şi diversităţii. Trupul este
unul, dar are multe mădulare. Deşi toţi
credincioşii se deosebesc între ei şi îndepli-
nesc funcţii diferite, toţi alcătuiesc însă,
laolaltă, o singură unitate: trupul.
Tot aşa este şi Cristos ar putea fi tradus
mai exact: „Tot aşa este şi Cristosut, prin
„Cristosul" înţelegându-se nu numai Domnul
Isus Cristos, glorificat în cer, ci şi Capul sau
Căpetenia din cer şi mădularele Sale de pe
pământ. Toţi credincioşii sunt mădularele
Trupului lui Cristos. După cum trupul ome-
nesc este vehiculul prin care se exprimă o
persoană faţă de alţii, tot aşa Trupul lui
Cristos este vehiculul de pe pământ prin care
El binevoieşte să Se facă cunoscut lumii.
Este o dovadă minunată a harului faptul că
Domnul a îngăduit ca prin expresia „Cristo-
sul" din acest verset să fim cuprinşi şi noi,
cei care suntem mădularele trupului Său.
12:13 Pavel explică în continuare cum
am devenit mădulare ale Trupului lui Cris-
tos. Printr-un (sau într-un) singur Duh, noi
toţi am fost botezaţi într-un singur trup.
O traducere mai literală a acestui text ar fi:
„ într-un45 singur Duh," prin asta înţelegân-
du-se că Duhul este elementul în care am
fost botezaţi, după cum apa este elementul în
care suntem cufundaţi, la botezul credincio-
sului. Sau ar putea însemna că Duhul este
Agentul care efectuează botezul, acesta fiind
cel mai probabil şi mai accesibil sens.
Botezul Duhului Sfânt a avut loc în Ziua
de Rusalii. Atunci s-a născut biserica. Noi ne
însuşim binefacerile acelui botez atunci când
suntem născuţi din nou, devenind membri ai
Trupului lui Cristos.
Trebuie să subliniem câteva lucruri im-
portante aici: Mai întâi, botezul Duhului
Sfânt este acea operaţie divină care îl aşează
pe credincios în Trupul lui Cristos. Nu este
identic cu botezul cu apă, cum reiese clar de

616

1 Corinteni

la Matei 3:11; loan 1:33; Fapte 1:5. Nu este
o lucrare a harului ulterioară mântuirii, prin
care credincioşii ar deveni mai spirituali.
Toţi corintenii fuseseră botezaţi în Duhul,
dar Pavel îi mustră pentru că sunt fireşti (sau
„carnali") — adică neduhovniceşti (3:1). Nu
este adevărat că vorbirea în limbi ar fi sem-
nul distinctiv sau indispensabil al faptului că
cineva a fost botezat de Duhul, căci se spune
clar în textul de faţă că toţi corintenii au fost
botezaţi în Duhul, dar nu toţi vorbeau în
limbi (12:30). Există, în situaţii de criză,
unele experienţe ale Duhului Sfânt, atunci
când un credincios se predă cu totul contro-
lului Duhului, fiind apoi umplut cu putere de
sus. Dar o atare experienţă nu e totuna cu
botezul cu Duhul Sfânt şi nu trebuie confun-
dată cu acesta.
Versetul spune în continuare că credin-
sioşii au fost adăpaţi dintr-un singur Duh.
Asta înseamnă că se împărtăşesc cu toţii din
Duhul lui Dumnezeu în sensul că îl primesc,
ca Persoană ce locuieşte în ei, gustând şi din
binefacerile lucrării Sale în viaţa lor.
12:14 Fără diversitatea de mădulare, nu
am avea trupul uman. Trebuie să fie multe
mădulare, deosebite unul de celălalt şi conlu-
crând în ascultare de capul trupului şi în
cooperare unele cu altele.
12:15 De îndată ce am înţeles că diversi-
tatea este esenţială pentru orice trup normal
şi sănătos, vom fi în măsură să ne păzim de
două pericole: acela de a ne subestima (v.
15-20) şi de a-i subestima pe alţii (v. 21-25).
Ar fi absurd ca piciorul să se simtă neînsem-
nat, doar pentru că nu poate efectua lucrarea
mâinii. La urma urmelor, piciorul ajută tru-
pul să stea, să umble, să alerge, să urce, să
danseze, să lovească şi să efectueze o sume-
denie de alte operaţii.
12:16 Urechea nu trebuie să se simtă
exclusă, doar pentru că nu este un ochi. Nu
dăm importanţa cuvenită urechilor noastre,
până când asurzim. Abia atunci ne dăm
seama ce funcţie utilă joacă ele în organism.
12:17 Dacă tot trupul ar fi ochi, am
avea o monstruozitate bună doar pentru circ.
Sau dacă trupul ar avea numai urechi, nu ar
mai avea nasul, care să-1 ajute să detecteze
prezenţa unei scurgeri de gaz şi, în felul
acesta, în curând nici nu ar mai putea auzi,
pentru că şi-ar pierde cunoştinţa sau, poate şi
mai rău, ar deceda.
Ideea pe care vrea s-o sublinieze Pavel
aici este că dacă trupul ar fi format numai
din limbă, ar fi ceva hidos. Şi totuşi, corinte-
nii subliniau atât de excesiv acest dar al

limbilor încât, practic, creau o părtăşie locală
de credincioşi care tindea să fie numai o
limbă. Cu alte cuvinte, putea vorbi, dar nu
prea mai putea face altceva!
12:18 Dumnezeu nu poate fi acuzat de
a fi creat asemenea monstruozităţi. în înţe-
lepciunea Sa nemărginită, El a aranjat diver-
sele mădulare în trup... după cum I-a
plăcut. Noi trebuie să-I acordăm creditul ce
î se cuvine, pentru că a ştiut ce face! Şi
trebuie să-I fim profund recunoscători pentru
orice dar pe care ni 1-a dat, folosindu-1 spre
slava Lui şi spre zidirea altora. A-l invidia pe
cineva pentru darul pe care-1 are acesta este
păcat, răzvrătire împotriva planului desăvâr-
şit al lui Dumnezeu pentru viaţa noastră.
12:19 Este imposibil de conceput un trup
alcătuit dintr-un singur mădular. Tot aşa, şi
corintenii trebuie să-şi aducă aminte că dacă
toţi ar avea darul limbilor, atunci nu ar mai
avea un trup funcţional. Alte daruri, deşi
mai puţin spectaculoase şi mai puţin senza-
ţionale, sunt, totuşi, necesare.
12:20 Dumnezeu a rânduit să existe
multe mădulare, dar un singur trup. A-
ceste fapte ne sunt evidente, în legătură cu
trupul omenesc, şi ar trebui să fie tot atât de
evidente în legătură cu slujirea noastră în
cadrul bisericii.
12:21 După cum este o nebunie ca cine-
va să jinduiască la darul altuia, tot aşa este o
nebunie la fel de mare ca cineva să suba-
precieze darul altuia sau să considere că nu
are nevoie de alţii. Ochiul nu poate să zică
mâinii: „Nu am nevoie de tine"; nici capul
nu poate să zică picioarelor: „N-am nevo-
ie de voi." Ochiul vede lucrurile care trebu-
iesc făcute, dar nu le poate face, depinzând
de mână, pentru realizarea lor. Tot aşa, capul
poate şti că trebuie să se ducă într-un anumit
loc, dar depinde de picioare ca să-1 ducă
acolo.
12:22 Unele mădulare ale trupului...
par mai slabe decât altele. De pildă, rinichii
nu par să fie tot atât de puternici ca braţele.
Dar rinichii sunt indispensabili, pe când
braţele nu sunt. Noi putem trăi fără braţe şi
fără picioare, sau chiar fără limbă, dar nu
putem trăi fără inimă, plămâni, ficat sau
creier. Totuşi aceste oragane vitale nu se
afişează niciodată pe ele însele, ci îşi desfă-
şoară funcţiile în mod neostentativ.
12:23 Unele mădulare ale organismului
sunt atrăgătoare, pe când altele nu sunt prea
elegante. Noi compensăm această deficienţă,
îmbrăcându-le pe cele ce nu sunt atât de
frumoase. Astfel există o anumită grijă

1 Corinteni

617

reciprocă între mădulare, care minimalizează
diferenţele dintre ele.
12:24 Acele părţi ale trupului care sunt
prezentabile nu au nevoie de atenţie în plus.
Dar Dumnezeu a combinat toate mădularele
diferite ale trupului într-o singură structură
organică. Unele mădulare sunt plăcute, altele
mai puţin plăcute. Unele se descurcă minu-
nat în public, altele nu prea bine. Totuşi
Dumnezeu ne-a dăruit instinctul de a preţui
toate mădularele, de a ne da seama că toate
sunt interdependente şi de a contrabalansa
deficienţele celor care nu sunt atât de atrăgă-
toare.
12:25 Grija reciprocă de mădulare preîn-
tâmpină dezbinarea în trup. Un mădular îi
dă altuia ceea ce are nevoie, primind, în
schimb, ajutorul pe care numai acel mădular
poate să i-1 dea. Tot aşa trebuie să fie şi în
cadrul bisericii. Supraestimarea unui singur
dar al Duhului va duce la conflicte şi dezbi-
nări.
12:26 Ceea ce afectează un mădular le
va afecta pe toate. Este un fapt binecunoscut
al trupului uman. De pildă, febra nu se limi-
tează la un singur mădular al trupului, ci
afectează întregul organism. Tot aşa este şi
cu alte tipuri de boală şi durere. Un medic
oculist adesea va detecta o tumoră pe creier,
o boală de rinichi sau o infecţie la ficat prin
simpla privire la ochiul pacientului. Motivul
pentru care poate face lucrul acesta este că,
deşi toate aceste mădulare sunt distincte şi
separate, ele alcătuiesc părţi componente din
acelaşi trup, fiind legate în chip atât de vital
unele de altele încât ceea ce va afecta unul
dintre aceste mădulare va avea influenţă
asupra tuturor. Prin urmare, în loc să fim
nemulţumiţi de soarta noastră sau, pe de altă
parte, în loc să avem sentimentul unei inde-
pendenţe de alţii, trebuie, mai degrabă, să
avem simţământul adevăratei solidarităţi cu
Trupul lui Cristos. Tot ce vatămă un alt
creştin trebuie să ne producă o adâncă dure-
re. Tot aşa, dacă îl vedem pe alt creştin că
este cinstit, nu trebuie să fim geloşi, ci să ne
bucurăm împreună cu el.
12:27 Pavel le aminteşte corintenilor că
sunt trupul lui Cristos. Asta nu înseamnă
însă trupul lui Cristos în totalitatea Lui, nici
un trup al lui Cristos, întrucât nu este decât
un singur Trup al lui Cristos. Mai degrabă, ei
formează, la modul colectiv, un microcosm
sau o miniatură a Trupului lui Cristos. Fieca-
re în parte este un mădular al acelei măreţe
societăţi cooperative. Ca atare, fiecare trebu-
ie să-şi îndeplinească funcţia ce i-a fost

încredinţată, fără trufie, independenţă, invi-
die sau vreun sentiment de nevrednicie.
12:28 Apostolul ne oferă acum o altă
listă de daruri. Nici una din aceste liste nu
trebuie considerată completă. Şi Dumnezeu
a rânduit în biserică mai întâi apostoli.
Cuvântul mai întâi indică faptul că nu toţi
sunt apostoli. Cei doisprezece au fost bărbaţi
împuterniciţi de Domnul să-I fie mesageri.
Ei au umblat cu El în timpul lucrării Sale pe
acest pământ (Fapte 1:21,22) şi, cu excepţia
lui Iuda, L-au văzut după învierea Lui (Fapte
1:2, 3, 22). Dar au mai fost şi alţi apostoli,
pe lângă cei doisprezece, cel mai cunoscut
dintre ei fiind Pavel. Apoi a fost Barnaba
(Fapte 14:4, 14); lacov, fratele Domnului
(Gal. 1:19). împreună cu profeţii Noului
Testament, apostolii au pus temelia doctrina-
ră a bisericii, prin ceea ce au predat despre
Domnul Isus Cristos (Ef. 2:20). în sensul
strict al cuvântului, noi nu mai avem apos-
toli, printre noi. în sens mai larg, avem încă
soli şi săditori de biserici, trimişi de Domnul.
Prin faptul că-i numim misionari, în loc de
apostoli, noi evităm crearea impresiei că ei
ar avea autoritatea şi puterea extraordinară
pe care o aveau apostolii din primele zile ale
bisericii.
Apoi urmează prorocii. Deja am arătat
că prorocii (sau „profeţii") au fost purtători
de cuvânt ai lui Dumnezeu, bărbaţi care au
rostit chiar cuvântul lui Dumnezeu în zilele
anterioare dării acestui cuvânt în forma sa
finală, scrisă. învăţătorii sunt cei care iau
cuvântul lui Dumnezeu şi-1 explică oameni-
lor, într-o manieră inteligibilă. Minunile ar
putea fi o referire la învierea morţilor, scoa-
terea demonilor, etc. Vindecările au de a
face cu vindecarea instantanee a bolilor
trupeşti, aşa cum s-a arătat deja. Ajutorările
(sau „ajutoarele") se referă de obicei la
lucrarea diaconilor, a celor cărora li s-au în-
credinţat treburile materiale ale bisericii. Pe
de altă parte, darul administrărilor se referă
de obicei la presbiteri (bătrâni) sau episcopi,
adică la bărbaţii care poartă de grijă, duhov-
niceşte, de biserica locală, cu toată evlavia
înaintea lui Dumnezeu. Ultimul dar din lista
de mai sus este cel al limbilor. Noi credem
că nu întâmplător a fost aşezat acest dar la
sfârşitul listei! Pavel se referă mai întâi la
apostoli şi în cele din urmă la limbi. Corinte-
nii puneau limbile pe planul întâi, dispreţu-
indu-1, în schimb, pe apostol!
12:29, 30 Când apostolul întreabă dacă
fiecare credincios are acelaşi dar — adică,
apostol, profet, învăţător, făcător de minuni,

618

1 Corinteni

vindecător, ajutor, administrator, vorbitor în
limbi, interpretai limbilor—forma gramati-
cală din original presupune răspunsul nega-
tiv.46 Prin urmare, orice sugestie, exprimată
sau doar subînţeleasă, că toţi ar trebui să
vorbească în limbi, este contrară cuvântului
lui Dumnezeu, fiind străină de întreg con-
ceptul trupului, cu numeroasele mădulare ale
sale, fiecare îndeplinindu-şi funcţia proprie.
Prin urmare, dacă aşa cum se arată aici,
nu toţi au darul limbilor, atunci este greşit să
răspândească cineva învăţătura că limbile ar
constitui un semn al Botezului cu Duhul
Sfânt. Căci, în acest caz, nu toţi ar putea să
se aştepte la acel botez. Dar adevărul este că
toţi credincioşii au fost botezaţi deja de către
Duhul (v. 13).
12:31 Când spune Pavel: „Să doriţi cu
înflăcărare darurile cele mai bune," el se
referă la corinteni ca biserică locală, nu ca
credincioşi individuali. Ştim că este aşa
datorită prezenţei verbului la plural, în origi-
nal. El spune că ei, ca adunare, trebuie să
dorească să aibă în mijlocul lor un mănunchi
bogat de daruri care sâ-i zidească. Cele mai
bune daruri sunt cele cu utilitate maximă,
mai degrabă decât un grad de spectaculozi-
tate. Toate darurile sunt dăruite de Duhul
Sfânt şi nici unul nu trebuie dispreţuit. To-
tuşi realitatea este că unele sunt de mai mare
folos trupului decât altele. Acestea sunt
darurile pe care fiecare părtăşie locală de
credincioşi ar trebui să-L roage pe Domnul
să le ridice în sânul adunării.
Şi totuşi eu vă voi arăta o cale nespus
mai bună. Cu aceste cuvinte Pavel introduce
Capitolul Iubirii (1 Cor. 13). Ceea ce spune
el aici este că simpla posedare a darurilor nu
este atât de importantă ca exercitarea acestor
daruri în dragoste. Dragostea se gândeşte la
alţii, nu la ea însăşi. Ce minunat este să
vedem un om cu înzestrări deosebite ale
Duhului Sfânt. Dar şi mai minunat este să
vedem un om care foloseşte acel dar pentru
zidirea altora, în credinţă, mai degrabă decât
pentru a atrage atenţia oamenilor spre el.
Oamenii au tendinţa de a rupe capitolul
13 de contextul în care a fost dat. Ei îl consi-
deră o paranteză, menită să spargă tensiunea
creată în legătură cu subiectul limbilor în ca-
pitolele 12-14. Dar nu aşa stau lucrurile. Ca-
pitolul 13 este o parte vitală a argumentării
lui Pavel, stabilind continuitatea acesteia.
Abuzurile comise în legătură cu vorbirea
în limbi se pare că provocaseră multe disen-
siuni în sânul adunării. Folosind darurile de
care dispuneau cu scopul de a se afişa pe ei

înşişi, de a se zidi pe ei înşişi şi a-şi face lor
pe plac, „charismaticii" nu acţionau în dra-
goste. Ei dobândeau satisfacţie din faptul că
vorbeau în public într-o limbă pe care n-o
învăţaseră niciodată, dar pentru cei din jurul
lor era foarte greu să stea şi să asculte cu-
vinte pe care nu le înţelegeau. Pavel insistă
că toate darurile trebuie să fie exercitate în
duhul dragostei. Ţelul urmărit de dragoste
este de a-i ajuta pe alţii, şi nu de a-şi face
sieşi pe plac.
Şi poate că „ne-charismaticii" făcuseră şi
ei anumite excese, acţionând fără dragoste.
Ba, poate că merseseră până acolo încât să
spună că orice vorbire în limbi era de la
diavolul. Poate că limba lor grecească era
mai rea decât limbile „charismaticilor"!
Lipsa lor de dragoste era poate mai rea decât
abuzurile comise de cei ce vorbeau în limbi.
Prin urmare, Pavel le aminteşte, cu înţe-
lepciune, la toţi că şi unii, şi alţii au nevoie
de dragoste. Dacă ar proceda cu dragoste
unii faţă de alţii, problema ar fi, în mare,
rezolvată, căci nu e o problemă care să
reclame excluderea din biserică sau dezbina-
rea, ci este nevoie doar de dragoste.
13:1 Chiar dacă o persoană ar putea
vorbi toate limbile, omeneşti şi îngereşti, dar
nu ar folosi această capacitate extraordinară
în folosul altora, nu i-ar fi mai de folos decât
sunetul zăngănitor al unor metale ce se bat
unele de altele. Acolo unde cuvântul rostit
nu este înţeles nu e nici un folos. Este doar
un sunet care te calcă pe nervi şi nu aduce
nimic bun. Pentru ca limbile să poată fi de
folos, ele trebuie interpretate. Chiar şi atunci,
ceea ce se spune trebuie să fie edificator
(ziditor). Limbile îngerilor ar putea să se
refere metaforic la vorbirea exaltată, dar nu
înseamnă neapărat o limbă necunoscută,
întrucât ori de câte ori îngerii le-au vorbit
oamenilor în Biblie au recurs la vorbirea
obişnuită, lesne de înţeles.
13:2 Tot aşa, cineva ar putea primi reve-
laţii minunate de la Dumnezeu. Ar putea
înţelege tainele măreţe ale lui Dumnezeu,
adevărurile extraordinare ce nu au fost des-
coperite până acum, dar care i-au fost reve-
late acum acelei persoane. Ori ar putea primi
o mare revelaţie de cunoştinţă divină, trans-
misă lui pe căi supranaturale. Ar putea chiar
primi credinţa eroică ce e în stare să mute
munţii. Totuşi, dacă aceste daruri minunate
sunt folosite doar în folosul lui propriu, şi nu
pentru zidirea celorlalte mădulare ale Trupu-
lui lui Cristos, ele nu-i sunt de nici un folos
real, cel care le deţine nefiind nimic, adică

1 Corinteni

619

nefiind de nici un folos pentru ceilalţi.
13:3 Dacă apostolul şi-ar da toată ave-
rea pentru hrana săracilor sau chiar dacă
şi-ar da trupul să fie ars, aceste acte de
mare curaj nu i-ar aduce nici un folos, dacă
nu ar fi făcute într-un duh de dragoste. Dacă
nu ar face altceva decât să încerce să atragă
atenţia oamenilor asupra sa, şi să-şi creeze
un renume, atunci toată parada lui de virtute
ar fi fără nici o valoare.
13:4 Cineva a spus: „Acest capitol nu a
fost scris iniţial cu intenţia de a constitui un
tratat despre dragoste, dar, asemenea celor-
lalte giuvaiere literare din Noul Testament a
fost introdus iniţial în legătură cu o situaţie
locală." Hodge a scos în evidenţă că corinte-
nii erau impacientaţi, nemulţumiţi, invidioşi,
îngâmfaţi, egoişti, necuviincioşi, neatenţi
faţă de simţămintele şi interesele altora,
suspicioşi, plini de resentimente şi dornici
să-i cenzureze pe alţii.
Iată-1 însă pe apostol contrastând toate
aceste trăsături negative de caracter cu minu-
natele calităţi ale dragostei adevărate. Mai
întâi de toate, dragostea este îndelung răb-
dătoare şi plină de bunătate. Dragostea în-
delung răbdătoare este putinţa de a îndura,
când eşti provocat. Bunătatea de aici este
activă, însemnând să te duci şi să faci ceva
în interesul altora. Dragostea nu este invi-
dioasă faţă de alţii, ci, mai degrabă, se bu-
cură când alţii sunt cinstiţi şi înălţaţi. Dra-
gostea nu face paradă de ea însăşi [nu se
laudă] şi nu se umflă de mândrie, ci îşi dă
seama că tot ce are a primit în dar de la
Dumnezeu şi că în om nu locuieşte nici un
lucru de care să poată fi mândru. Chiar
darurile Duhului Sfânt sunt dăruite în mod
suveran de Dumnezeu şi nu trebuie să-1
umple pe cineva de mândrie, indiferent cât
de spectaculos ar fi acel dar.
13:5 Dragostea nu se poartă necuviin-
cios. Dacă o persoană acţionează cu adevărat
în dragoste, va fi curtenitoare şi amabilă,
plină de consideraţie faţă de alţii. Dragostea
nu caută folosul ei, ci este interesată în tot
ce va fi de folos pentru alţii. Dragostea nu se
aprinde de mânie, ci este dispusă să îndure
insultele şi umilinţele. Dragostea nu se

gândeşte la rău, adică nu le atribuie altora
motive greşite. Nu le suspectează acţiunile.
Este fără vicleşug.
13:6 Dragostea nu se bucură de nele-
giuire, ci se bucură de adevăr. Există
această trăsătură de răutate în natura ome-
nească, de a se bucura de ceea ce este nele-
giuit, în special dacă actul respectiv pare să-i
aducă folos acelei persoane. Nu tot aşa este
duhul dragostei. Dragostea se bucură de
orice biruinţă a adevărului.
13:7 Expresia suferă toate (suportă
toate) ar putea însemna că dragostea îndură
cu răbdare toate lucrurile sau că ascunde
greşelile altora. Cuvântul suferă ar putea fi
tradus şi „acoperă". Dragostea nu dă în
vileag, fără rost, scădinţele altora, deşi tre-
buie să dea dovadă de fermitate, atunci când,
în dragoste, va trebui să aplice disciplina.
Dragostea crede toate lucrurile, adică,
încearcă să pună în cea mai bună lumină
acţiunile şi evenimentele. Dragostea speră
toate lucrurile în sensul că doreşte cu ar-
doare ca toate lucrurile să iasă bine. Dragos-
tea îndură toate lucrurile în cazul persecu-
ţiilor sau al maltratărilor.
13:8 După ce a descris calităţile ce-i
caracterizează pe cei ce-şi exercită darul
primit de la Domnul în dragoste, apostolul se
ocupă acum de permanenţa dragostei, în
contrast cu caracterul temporar al darurilor.
Dragostea nu dă greş niciodată (sau dra-
gostea nu piere niciodată). De-a lungul
întregii veşnicii, dragostea va continua în
sensul că noi vom continua să-L iubim pe
Domnul şi să ne iubim unii pe alţii. Pe de
altă parte, aceste daruri sunt de durată limi-
tată, sunt vremelnice.
Există două interpretări principale asupra
versetelor 8-13. Părerea tradiţională este că
darurile profeţiei, limbilor şi cunoştinţei vor
înceta, când credinciosul va intra în starea sa
eternă. Cealaltă părere susţine că aceste
daruri au încetat deja şi că lucrul acesta s-a
petrecut atunci când s-a încheiat Canonul
Scripturii. Pentru a prezenta ambele con-
cepţii, vom parafraza versetele 8 la 12 sub
două rubrici: STAREA ETERNĂ şi CANO-
NUL ÎNCHEIAT.

620

1 Corinteni

STAREA ETERNA
Dragostea nu va pieri (nu va înceta)
niciodată. în contrast cu ea, profeţiile care
există în vremea de acum se vor sfârşi când
copiii lui Dumnezeu vor merge în cer. Deşi
acum există darul cunoştinţei, acesta va
înceta când vom ajunge la consumarea finală
a lucrurilor, în slavă. (Când Pavel spune că
cunoştinţa va avea sfârşit, el nu afirmă însă
că în cer nu va exista cunoştinţă, ci s-a refe-
rit probabil la darul cunoaşterii prin care este
dăruit cuiva adevărul divin în mod suprana-
tural.)
13:9 în viaţa aceasta cunoaşterea noastră
este, în cel mai bun caz, parţială. Tot aşa este
şi cu profeţiile noastre. Există multe lucruri
pe care nu le înţelegem în Biblie, şi multe
taine în providenţa lui Dumnezeu.
13:10 Dar atunci când va veni ce este
desăvârşit, adică atunci când vom ajunge în
starea perfectă din lumea eternă, atunci
darurile cunoaşterii parţiale şi ale profeţiei
parţiale vor înceta.
13:11 Viaţa aceasta ar putea fi comparată
cu copilăria, când vorbirea noastră, înţelege-
rea şi gândurile noastre erau foarte limitate şi
imature. Starea cerească se poate compara
însă cu starea de maturitate, de adult. Atunci
condiţia noastră de copil va fi din domeniul
trecutului.
13:12 Atâta timp cât suntem pe pământ,
noi vedem lucrurile în chip înceţoşat, neclar,
ca şi când am privi într-o oglindă defectă.
Prin contrast, cerul va fi ca şi când am vedea
faţă în faţă, adică fără nici un impediment
care să împiedice vederea. Acum cunoştinţa
noastră este parţială, dar atunci vom cu-
noaşte după cum suntem cunoscuţi şi noi —
adică mult, mult mai deplin. Niciodată nu
vom avea cunoştinţă perfectă, nici chiar în
cer. Numai Dumnezeu este atotştiitor. Dar
cunoaşterea noastră va fi mult mai vastă
decât este în prezent.

CANONUL ÎNCHEIAT
Dragostea nu va înceta niciodată. Deşi
sunt profeţii (pe vremea lui Pavel), nevoia
unor asemenea revelaţii directe avea să
înceteze până la încheierea ultimei cărţi din
Noul Testament. Vorbirea în limbi era în uz
pe vremea lui Pavel, dar avea să înceteze de
la sine, după încheierea celor şaizeci şi şase
de cărţi ale Bibliei, deoarece ele nu mai erau
necesare pentru a confirma propovăduirea
apostolilor şi a profeţilor (Ev. 2:3, 4). Cu-
noaşterea adevărului divin le era dată aposto-
lilor şi profeţilor, dar şi aceasta avea să
înceteze de îndată ce va fi fost dat, o dată
pentru totdeauna, întregul corp de doctrină
creştină.
Noi, adică apostolii, cunoaştem în parte
(în sensul că continuăm să primim cunoştinţe
inspirate prin revelaţie directă de la Dumne-
zeu) şi profeţim în parte (pentru că nu putem
exprima decât revelaţiile parţiale pe care le
primim).
Dar când ceea ce este perfect va fi venit,
când se va fi terminat Canonul, prin adăuga-
rea ultimei cărţi la Noul Testament, atunci
revelaţia periodică sau bucată cu bucată a
revelaţiilor adevărului divin va înceta, după
cum va înceta afirmarea acestui adevăr. Nu
va mai fi nevoie de revelaţii parţiale, întrucât
va fi disponibil întregul cuvânt al lui Dum-
nezeu.
Darurile exprimate prin semne au fost
asociate cu starea de copilărie a bisericii.
Darurile în sine nu au fost copilăreşti. Ele au
fost darurile necesare ale Duhului Sfânt. Dar
de îndată ce deplina revelaţie a lui Dumne-
zeu a devenit disponibilă în cadrul Bibliei,
darurile miracolelor nu au mai fost necesare
şi au fost puse deoparte. Cuvântul copil47
înseamnă aici un prunc care nu poate să vor-
bească încă pe deplin.
Acum (în timpul perioadei apostolilor)
noi vedem ca într-o oglindă, vag. Nici unul
dintre noi (apostolii) nu a primit deplina
revelaţie a lui Dumnezeu. Ea ne este dată pe
porţiuni, ca elementele alcătuitoare ale unui
mozaic. Când se va încheia Canonul Scriptu-
rii, va fi îndepărtată obscuritatea şi vom
vedea tabloul în totalitatea lui. Cunoştinţa
noastră (de apostoli şi profeţi) este în prezent
parţială. Dar atunci când ultima carte va fi
fost adăugată la Noul Testament, noi vom
cunoaşte mai deplin şi mai intim decât ori-
când.

1 Corinteni

621

13:13 Credinţa, nădejdea şi dragostea
sunt ceea ce Kelly numeşte „principalele
principii morale ce caracterizează creştinis-
mul." Aceste haruri ale Duhului sunt supe-
rioare darurilor Duhului, fiind, în acelaşi
timp, şi mai durabile. Pe scurt, roadă Duhu-
lui este mai importantă decât darurile Duhu-
lui.
Iar dragostea este cea mai mare dintre
haruri, deoarece este cea mai de folos pentru
alţii. Ea nu este egocentristă, ci „spre alţii"-
centristă.
Acum, înainte de a părăsi acest capitol,
trebuie să mai facem câteva observaţii. După
cum s-a arătat mai sus, o interpretare foarte
răspândită a versetelor 8-12 este că ar consti-
tui un contrast între condiţiile predominante
în viaţa de acum cu cele din starea eternă.
Dar mulţi creştini evjavioşi aderă la
concepţia CANONULUI ÎNCHEIAT, cre-
zând că scopul darurilor cu rol de semne a
fost acela de a confirma propovăduirea
apostolilor înainte de a fi fost dat cuvântul
lui Dumnezeu în forma sa finală, scrisă, şi că
nevoia pentru aceste daruri miraculoase a
încetat, de îndată ce s-a încheiat Noul Testa-
ment. Deşi părerea aceasta din urmă merită
să fie luată serios în considerare, nu se poate
dovedi că este cea definitivă. Chiar dacă noi
credem că darurile cu rol de semne au cam
luat sfârşit pe la sfârşitul erei apostolice, nu
putem afirma cu finalitate că Dumnezeu nu
S-ar putea folosi din nou — dacă ar dori —
de aceste daruri în vremea de acum. Indife-
rent la care opinie aderăm, lecţia permanent
valabilă este că, dacă darurile Duhului sunt
parţiale şi vremelnice, atunci roadă Duhului
este eternă şi mult mai excelentă. Dacă vom
practica dragostea, ea ne va păzi de pericolul
folosirii greşite a darurilor şi de gâlceava şi
dezbinările ce s-au ivit ca urmare a folosirii
lor greşite.
14:1 Legătura cu capitolul precedent este
evidentă. Creştinii trebuie să urmărească
dragostea — ceea ce înseamnă că întotdea-
una vor căuta să-i slujească pe alţii. De
asemenea ei trebuie să dorescă cu înflăcă-
rare darurile spirituale pentru adunarea
lor. Deşi e adevărat că darurile sunt distribu-
ite de Duhul după cum vrea El, tot atât de
adevărat este că şi noi putem cere daruri care
să fie de cea mai mare valoare pentru părtă-
şia locală. De aceea Pavel sugerează că darul
profeţiei este printre cele mai de dorit. El
explică apoi de ce profeţia este, de pildă, un
dar mult mai de folos decât vorbirea în limbi.
14:2 Cine vorbeşte într-o limbă, fără să

tălmăcească, nu vorbeşte spre folosul adună-
rii. Dumnezeu înţelege ce spune acest om,
dar ceilalţi din jurul lui nu înţeleg, pentru că
pentru ei este o limbă străină. Poate persoana
respectivă rosteşte adevăruri minunate, ce nu
au fost revelate până acum, dar ce folos,
pentru că ele nu sunt inteligibile.
14:3 Omul care proroceşte, în schimb, îi
zideşte pe cei din jurul lui, îi îmbărbătează
şi-i mângâie. Şi asta pentru că vorbeşte pe
înţelegul tuturor. Aici este deosebirea. Când
Pavel afirmă că prorocul zideşte, îmbărbătea-
ză şi leagă rănile, el nu oferă o definiţie
nouă, ci spune doar că aceste rezultate vor
urma de la sine, ori de câte ori mesajul este
transmis într-o limbă înţeleasă de oameni.
14:4 Mulţi se folosesc de versetul 4
pentru a justifica recurgerea la vorbirea în
limbi în particular, pentru edificarea proprie
a persoanei respective. Dar faptul că terme-
nul „biserică" apare de nouă ori în acest
capitol (v. 4, 5, 12, 19, 23, 28, 33, 34, 35) e
o dovadă suficientă a faptului că Pavel nu se
ocupă aici de viaţa particulară de închinăciu-
ne a cuiva, ci de folosirea limbilor în aduna-
rea locală. Contextul arată că, departe de a
recomanda folosirea limbilor pentru edifica-
rea proprie, apostolul condamnă orice folosi-
re a darului vorbirii în limbi în biserică, dacă
acesta nu duce la ajutorarea altora. Dragos-
tea se gândeşte la alţii, şi nu la sine. Dacă
darul vorbirii în limbi e folosit cu dragoste,
el va aduce foloase altora, nu doar persoanei
care vorbeşte în limbi.
Cine proroceşte edifică biserica. El nu
face paradă de darul ce-1 posedă, în interesul
lui propriu, ci vorbeşte constructiv într-o
limbă pe care adunarea o înţelege.
14:5 Pavel nu dispreţuieşte darul limbi-
lor, fiind conştient că este un dar de la Duhul
Sfânt. El nu poate şi nu vrea să dispreţuiască
nici un lucru care vine de la Duhul. Când
spune El: „Aş dori ca toţi să vorbiţi în
limbi," el renunţă la orice dorinţă egoistă de
a limita darul la el însuşi şi la câţiva favoriţi.
Dorinţa lui este similară cu cea exprimată de
Moise: „De-ar fi ca tot poporul Domnului să
fie alcătuit din proroci şi Domnul să-Şi pună
Duhul Lui peste ei!" (Num. 11:29b) Dar,
spunând aceasta, Pavel ştia că Domnul nu
voia ca toţi credincioşii să aibă acelaşi dar
(vezi 12:29, 30).
Mai degrabă, el voia ca corintenii să
prorocească, pentru că dacă făceau aşa, ei
se zideau unii pe alţii, pe când dacă vorbeau
în limbi, fără să tălmăcească nimeni, ascultă-
torii nu înţelegeau şi, prin urmare, nu puteau

622

1 Corinteni

beneficia de această vorbire în limbi. Pavel
prefera edificarea oricărui afişaj. „Ceea ce
uimeşte este mult mai puţin important pentru
mintea spirituală decât ceea ce edifică,"
spune Kelly.48
Sintagma: „afară numai dacă nu şi inter-
pretează" ar putea însemna „afară numai
dacă cel ce vorbeşte în limbi nu şi interpre-
tează" sau „afară doar dacă nu cumva cineva
va interpreta."
14:6 Chiar dacă Pavel însuşi ar veni la
Corint vorbind în limbi, corintenilor nu le-
ar fi de folos, dacă n-ar înţelege ce spune el.
Ei ar trebui să fie în stare să recunoască
spusele lui ca descoperire şi cunoştinţă sau
prorocie şi învăţătură. Comentatorii sunt
de acord că descoperire şi cunoştinţă au de
a face cu receptarea lăuntrică a mesajului, pe
când prorocie şi învăţătură au de a face cu
predarea mesajului. Ideea subliniată de Pavel
în acest verset este că, pentru ca biserica să
aibă un folos real, mesajul trebuie să fie
înţeles — fapt demonstrat de el în versetele
următoare.
14:7 Mai întâi, el foloseşte ilustraţia
instrumentelor muzicale. Dacă flautul sau
harpa nu dau sunete distincte, nimeni nu va
şti ce se cântă cu flautul sau cu harpa. însăşi
ideea unei muzici plăcute presupune existen-
ţa unei variaţii de note, a unui ritm distinct şi
a unui anumit grad de claritate.
14:8 Acelaşi lucru este adevărat în cazul
trompetei. Chemarea la luptă trebuie să fie
limpede şi distinctă, deoarece, în caz contrar,
nimeni nu se va pregăti de luptă. Dacă trom-
petistul se scoală în picioare şi dă un semnal
lung şi monoton, nimeni nu se va urni din
loc.
14:9 Tot aşa este şi cu limba omului.
Dacă cuvintele pe care le rostim nu sunt
inteligibile, nimeni nu va şti ce se spune. In
acest caz, ar fi tot atât de inutil ca şi când am
vorbi în vânt. (în versetul 9, „limbă" se
referă la organul vorbirii, nu la o limbă
străină.) în toate acestea, avem o aplicaţie
practică, şi anume că lucrarea de vestire a
cuvântului sau de predare trebuie să fie clară
şi simplă. Dacă este „adâncă", depăşind
înţelegerea oamenilor, atunci nu le va fi de
nici un folos. în acest caz, mesajul ar putea
aduce o anumită satisfacţie vorbitorului, dar
nu ar fi de nici un folos copiilor Domnului.
14:10 Pavel trece acum la altă ilustraţie
a adevărului pe care îl prezintă în acest
capitol, referindu-se la numeroasele feluri
diferite de limbi din lume. Aici subiectul e
mai amplu decât cel al limbilor omeneşti,

cuprinzând şi modurile de a comunica ale
altor creaturi. Poate că Pavel se gândeşte la
diversele sunete scoase de păsări şi de alte
vieţuitoare. Aşa, de pildă, ştim că păsările
scot sunete distincte, în funcţie de activitatea
pe care o efectuează: cînd se împreunează,
când migrează sau când se hrănesc. De
asemenea, animalele scot un anumit sunet
distinct când trag semnalul de alarmă. Pavel
spune aici doar că toate aceste voci au un
sens bine definit. Nici una dintre ele nu are
un sunet fără înţeles. Fiecare voce e folo-
sită pentru a transmite un anumit mesaj.
14:11 Tot aşa este şi în cazul vorbirii
omului. Dacă cineva nu vorbeşte cu sunete
articulate, nimeni nu-1 va înţelege, pentru că
li se va părea că le vorbeşte în cimilituri.
Puţine experienţe sunt mai frustrante decât
aceea de a încerca să comunici cu cineva
care nu-ţi înţelege limba.
14:12 Având în vedere toate acestea,
corintenii trebuie să îmbine râvna lor pentru
daruri spirituale cu dorinţa lor de a zidi
[edifica] biserica. „Faceţi din edificarea
bisericii ţelul vostru, în această dorinţă de a
excela" este traducerea pe care o dă Moffatt
acestui verset. Observaţi că Pavel niciodată
nu-i descurajează în râvna lor pentru daruri
spirituale, ci doar caută să-i călăuzească şi
să-i instruiască, pentru ca prin folosirea
acestor daruri ei să atingă ţelul cel mai înalt.
14:13 Dacă un om vorbeşte într-o
limbă, el trebuie să se roage ca să poată
interpreta. Sau sensul versetului ar putea fi
că el trebuie să se roage ca cineva să poată
traduce.49 Se poate ca cineva care are darul
vorbirii în limbi să aibă şi darul interpretării,
dar asta e excepţia, mai degrabă decât regu-
la. Analogia cu trupul uman sugerează exis-
tenţa unor funcţii diferite pentru organele
sale.
14:14 De pildă, dacă cineva se roagă
într-o limbă la una din strângerile adunării,
duhul lui se roagă în sensul că sentimentele
sale îşi găsesc expresia, chiar dacă nu în
limbajul obişnuit. Dar înţelegerea lui este
fără rod în sensul că nu-i aduce nimănui
vreun folos. Adunarea nu ştie ce spune
persoana respectivă. Aşa cum vom explica în
notele de la 14:19, noi suntem de părere că
prin cuvintele înţelegerea mea se înţelege
„felul cum mă înţeleg alţii."
14:15 Prin urmare, care este conclu-
zia? Este, pur şi simplu, următoarea: Pavel
se va ruga nu numai cu duhul, ci şi în aşa
manieră încât să fie înţeles. Asta se înţelege
prin sintagma: „Mă voi ruga şi cu înţelege-

1 Corinteni

623

re." Nu înseamnă că se va ruga cu propria
lui înţelegere, ci, mai degrabă, că se va ruga
în aşa fel încât să-i ajute pe alţii să înţeleagă.
14:16 Că acesta e sensul corect al pasa-
jului reiese foarte clar din versetul 16. Dacă
Pavel ar mulţumi cu duhul lui, dar nu într-o
manieră care să fie înţeleasă de alţii, cum ar
putea cineva, care nu înţelege limba respecti-
vă, să spună la sfârşit: „Amin"?
Cel care ocupă locul celor neinformaţi
[în ediţia Azimioară: cel simplu, n.tr.] în-
seamnă acea persoană din cadrul asistenţei
care nu înţelege limba celui care vorbeşte.
Intre altele, acest verset autorizează folosirea
corectă a cuvântului „Amin" în adunările
publice ale bisericii.
14:17 Vorbind într-o limbă străină,
cineva poate aduce mulţumiri lui Dumne-
zeu, dar alţii nu sunt edificaţi, dacă nu înţe-
leg ceea ce se spune.
14:18 Se pare că apostolul poseda capa-
citatea de a vorbi mai multe limbi străine
decât toţi la un loc. Ştim că Pavel învăţase
mai multe limbi, dar textul de aici se referă
mai degrabă la darul vorbirii în limbi.
14:19 în pofida acestei performanţe
lingvistice evident superioare, Pavel spune
că mai degrabă ar spune cinci cuvinte cu
înţelegere, adică cuvinte înţelese de alţii,
decât zece mii de cuvinte într-o limbă
străină. Pe el nu-1 interesa folosirea acestui
dar în scopuri de afişaj. Scopul principal
urmărit de el era să-i ajute pe copiii lui
Dumnezeu. Prin urmare, el s-a hotărât ca
atunci când va vorbi să procedeze în aşa fel
încât să-1 înţeleagă.
Sintagma: înţelegerea mea [din original]
este un exemplu al aşa-numitului „genitiv
obiectiv"50 Ea nu înseamnă „ceea ce înţeleg
eu însumi", ci „ceea ce înţeleg alţii când
vorbesc eu."
Hodge demonstrează că ideea care se
desprinde din context nu se referă la înţele-
gerea de către Pavel a ceea ce rostea el
însuşi în limbi, ci ce înţelegeau alţii când
vorbea el în limbi:
Ideea potrivit căreia Pavel I-ar mulţumi lui
Dumnezeu că era înzestrat mai mult cu darul
limbilor, dacă acel dar consta în capacitatea de
a vorbi în limbi pe care el însuşi nu le înţelegea,
a căror folosire, plecând de la această premisă,
nu i-ar fi de folos nici lui, nici altora, nu poate fi
acceptată. Rezultă tot atât de limpede din acest
verset că a vorbi în limbi nu însemna a vorbi
într-o stare de inconştienţă mentală. învăţătura
cea mai răspindită cu privire la natura darului

este singura care e în ton cu contextul pasajului.
Pavel spune că deşi el ar putea vorbi în limbi
străine mai mult decât corintenii, el preferă să
vorbească cinci cuvinte cu înţelegerea sa, adică
într-un mod inteligibil, decât zece mii de cuvinte
într-o limbă necunoscută. In biserică, adică, în
adunare, ca să-i pot învăţa pe alţii (katecheo),
adică să-i instruiesc oral, Gal. 6:6. Asta arată ce
se înţelege prin a vorbi cu înţelegere: a vorbi în
aşa fel încât a da învăţătură.51
14:20 în continuare, Pavel îi îndeamnă
pe corinteni să depăşească această fază de
imaturitate în gândirea lor. Copiilor le place
mai mult joaca, decât munca, ei preferând
lucrurile strălucitoare, celor stabile. Pavel
spune: „Nu vă bucuraţi, ca nişte copii, de
aceste daruri spectaculoase de care faceţi
atâta paradă. Copii trebuie să fiţi doar într-o
singură privinţă: aceea a răutăţii. Dar în
toate celelalte privinţe, trebuie să gândiţi
matur, ca nişte oameni mari."
14:21 în continuare apostolul citează din
Isaia, pentru a arăta că limbile sunt un semn
pentru necredincioşi, mai degrabă decât
pentru credincioşi. Dumnezeu a spus că,
întrucât copiii lui Israel au respins mesajul
Lui şi şi-au bătut joc de El, El le va vorbi
acum într-o limbă străină (Isa. 28:11). împli-
nirea acestei profeţii a avut loc atunci când
asirienii au invadat ţara Israelului, şi israeliţii
au auzit vorbindu-li-se în limba asiriană. Or,
asta era pentru ei un semn că au respins
cuvântul lui Dumnezeu.
14:22 Argumentul folosit aici este că
întrucât Dumnezeu a lăsat limbile ca semn
pentru necredincioşi, corintenii nu ar trebui
să insiste asupra dreptului lor de a recurge la
vorbirea în limbi cu atâta uşurinţă în adună-
rile credincioşilor. Ar fi mai bine dacă ei ar
proroci, întrucât prorocia este un semn pen-
tru credincioşi, iar nu pentru necredincioşi.
14:23 Dacă toată biserica s-ar strânge
la un loc şi toţi creştinii ar vorbi în limbi,
fără ca cineva să interpreteze, ce ar zice
străinii care ar intra acolo? Pentru ei nu ar fi
o mărturie, ci ar crede că acei creştini sunt
nebuni.
Există o contradicţie aparentă între
versetul 22 şi versetele 23-25. în versetul 22
ni se spune că limbile sunt un semn pentru
necredincioşi, în timp ce prorocia este pentru
credincioşi. Dar în versetele 23-25 Pavel
spune că limbile folosite în biserică ar putea
avea darul de a-i nedumeri sau a-i face să se
poticnească pe necredincioşi, pe când proro-
cia ar putea să le fie de folos.

624

1 Corinteni

Explicaţia acestei contradicţii aparente
este următoarea: Necredincioşii din versetul
22 sunt cei ce au respins cuvântul lui Dum-
nezeu, închizându-şi inima faţă de adevăr.
Limbile sunt un semn al judecăţii lui Dum-
nezeu asupra lor, după cum au fost asupra
Israelului, din pasajul de la Isaia (v. 21).
Necredincioşii din versetele 23-25 sunt cei
ce doresc să se lase învăţaţi. Ei sunt deschişi
să asculte cuvântul lui Dumnezeu, după cum
reiese din prezenţa lor la adunările creştine.
Dacă îi vor auzi însă pe creştini vorbind într-
o limbă străină, fără să le tălmăcească ni-
meni, li se va face rău, mai degrabă decât
bine.
14:24 Dacă vor intra nişte străini în locul
unde creştinii prorocesc, mai degrabă decât
vorbesc în limbi, vizitatorii vor înţelege ceea
ce se spune şi vor fî convinşi de toţi şi jude-
caţi de toţi. Ceea ce subliniază apostolul aici
este că nu se va produce o adevărată mustra-
re şi trezire faţă de realitatea păcatului, dacă
ascultătorii nu vor înţelege ceea ce se spune.
Când se vorbeşte în limbi, e clar că vizitato-
rii nu vor avea prea mult de câştigat. Cei ce
prorocesc o fac în limbajul obişnuit, vorbit în
partea locului. Prin urmare, ascultătorii vor
fî impresionaţi de ceea ce vor auzi.
14:25 Tainele inimii unui om sunt
descoperite prin intermediul prorociei.
Persoana respectivă va avea impresia că cel
ce proroceşte i se adresează lui, direct.
Duhul lui Dumnezeu va produce mustrarea
de păcat în inima lui. Şi astfel el va cădea cu
faţa la pământ, se va închina lui Dumnezeu
şi va mărturisi că, într-adevăr, Dumnezeu
este în mijlocul acelor oameni.
Prin urmare, ideea subliniată de Pavel în
versetele 22-25 este că vorbirea în limbi,
atunci când nu este tradusă, nu va produce în
necredincioşi acea stare de mustrare de păcat
pe care o produce prorocia.
14:26 Datorită abuzurilor care s-au ivit în
biserică în legătură cu darul vorbirii în limbi,
a fost necesar ca Duhul lui Dumnezeu să
stabilească anumite reguli, menite să contro-
leze folosirea acestui dar. In versetele 26-28,
găsim câteva din acestea controale.
Ce se întâmpla când se adunau la un loc
membrii bisericii primare? Din versetul 26
reiese că strângerile aveau un caracter neofi-
cial, fiind foarte libere. Duhul lui Dumnezeu
era liber să folosească diversele daruri pe
care le dăruise bisericii. De pildă, un om
avea un psalm, pe când altul avea de dat o
învăţătură. Altul vorbea într-o limbă străină.
Altul prezenta o revelaţie pe care o primise

direct de la Domnul. Pavel îşi dă acordul
tacit la acest gen de „întrunire deschisă",
unde Duhul lui Dumnezeu avea libertatea de
a vorbi prin intermediul unor fraţi. Dar după
ce a început aceasta, el prezintă apoi primul
control în exercitarea acestor daruri. Totul
trebuie să fie făcut avându-se în vedere
zidirea sau edificarea creştinilor. Doar pentru
că un lucru este senzaţional sau spectaculos,
asta nu înseamnă că îşi are locul în cadrul
bisericii. Pentru a fi acceptabil, lucrarea
trebuie să aibă efectul de a-i zidi pe copiii lui
Dumnezeu. Căci asta se înţelege prin edifica-
re: creşterea duhovnicească.
14:27 Al doilea mijloc de control este
faptul că în orice întrunire nu au voie să
vorbească în limbi mai mult de trei. Dacă
cineva vorbeşte într-o limbă, să fie doi sau
cel mult trei. Nu era voie să existe nici o
întrunire de felul celei în care o mulţime de
oameni se ridică în picioare, pentru a-şi
demonstra cursivitatea cu care vorbeau în
limbi străine.
în continuare aflăm că cei doi sau trei
care aveau voie să vorbească în limbi în
cadrul unei întruniri trebuiau să vorbească pe
rând. Asta înseamnă că ei nu aveau voie să
vorbească toţi deodată, ci câte unul o dată,
evitându-se naosul şi dezordinea care s-ar
crea dacă mai mulţi ar vorbi concomitent.
A patra regulă este că trebuie să existe un
interpret. Unul să interpreteze. Dacă se
ridică cineva să vorbească într-o limbă străi-
nă, el trebuie să se asigure că există în sală
cineva care să poată traduce ceea ce spune
el.
14:28 Dacă nu era nici un interpret de
faţă, atunci persoana respectivă trebuia să
tacă în adunare. El putea să stea jos şi să
vorbească în gând, comunicând cu el însuşi
şi cu Dumnezeu în această limbă străină, dar
nu putea să vorbească în public.
14:29 Regulile care guvernează darul
prorociei sunt expuse în versetele 29-33a.
Mai întâi, doi sau trei proroci să vorbeas-
că, ceilalţi urmând să judece. Nu era voie să
participe la această întrunire mai mult de trei
iar creştinii care ascultau trebuiau să stabi-
lească dacă se rostea un adevăr divin, sau
dacă, dimpotrivă, omul respectiv era un
profet fals.
14:30 Cum am arătat deja, un proroc pri-
mea comunicaţii directe din partea Domnu-
lui, pe care le transmitea apoi bisericii. După
ce transmitea această revelaţie de la Dum-
nezeu, el putea continua, ţinând o predică.
Deci apostolul stabileşte regula după care

1 Corinteni

625

dacă un proroc vorbeşte şi i se face o des-
coperire altui proroc, ce stă jos, în adunare,
primul trebuie să se oprească şi să-i dea loc
celui ce tocmai a primit revelaţia. După cum
s-a arătat, motivul unei atari acţiuni este că,
dacă cineva e lăsat să vorbească prea mult, el
va vorbi animat de puterea lui proprie, mai
degrabă decât de inspiraţia divină. Pentru că
în orice vorbire de lungă durată există peri-
colul de a trece de la cuvintele lui Dumnezeu
la propriile cuvinte ale vorbitorului. Dar
revelaţia este deasupra oricărei vorbiri.
14:31 Prorocilor trebuie să li se dea
prilejul să vorbească unul câte unul. Nici un
proroc nu trebuie să monopolizeze tot timpul
de vorbire. în felul acesta, se realizează cel
mai mare beneficiu pentru biserică, anume
faptul că toţi vor putea să înveţe şi toţi vor
fi îndemnaţi sau îmbărbătaţi.
14:32 Un principiu foarte important este
cel expus în versetul 32. Citind printre rân-
duri, am putea face observaţia că corintenii
trăiau sub impresia falsă că cu cât era cineva
mai stăpânit de Duhul lui Dumnezeu, cu atât
se diminua stăpânirea sa de sine. Mai degra-
bă, ei considerau că persoana respectivă este
transportată, într-o stare de extaz şi, după
Godet, ei credeau că orice sporire a stării
duhovniceşti ar duce la o scădere a activităţii
intelectuale sau conştientei de sine. Conform
acestor credincioşi, omul aflat sub controlul
Duhului ar fi într-o stare pasivă, neputând
să-şi controleze vorbirea, timpul cât vorbeşte
sau acţiunile sale în general. Numai că o
atare idee este respinsă categoric de textul
din Scriptură de care ne ocupăm în prezent:
Duhurile prorocilor sunt supuse proroci-
lor. Asta înseamnă că prorocul nu este
„transportat" fără consimţământul lui, împo-
triva voinţei sale. El nu poate să se eschiveze
de la instrucţiunile date în acest capitol sub
pretextul că i-ar fi fost peste putinţă să se o-
prească, căci el însuşi poate stabili când şi
cât de mult să vorbească.
14:33 Căci Dumnezeu nu este autorul
confuziei, ci al păcii. Cu alte cuvinte, dacă
în cadrul unei strângeri a credincioşilor se
constată o stare de haos şi de dezordine,
putem fi siguri că acea adunare nu se află
sub controlul Duhului Sfânt!
14:34 După cum se ştie, împărţirea tex-
tului Noului Testament în versete, precum şi
marcarea sa cu semnele de punctuaţie au fost
operate cu multe secole mai târziu, după re-
dactarea textelor originale. Astfel, ultima
parte a versetului 33 „ca în toate bisericile
sfinţilor" aparţine logic versetului 34, căci se

referă la principiul pe care-1 găsim expus
acolo (de fapt, unele testamente în greacă şi
chiar traduceri în engleză au recurs la aceas-
tă punctuaţie, care leagă ultima parte a verse-
tului 33 de versetul 34). De pildă, versiunea
ASV sună astfel: „Ca în toate bisericile
sfinţilor, femeile să tacă în biserici: căci nu
le este permis să vorbească; ci să fie supuse,
cum zice şi legea." Instrucţiunile pe care le
dă Pavel corintenilor nu se aplică doar la ei,
ci sunt general valabile tuturor bisericilor
sfinţilor. Mărturia universal valabilă a Nou-
lui Testament este că, deşi femeile au multe
lucrări de preţ, pe care le pot desfăşura
pentru Domnul, lor nu le-a fost dat să desfă-
şoare o slujbă publică în plenul bisericii. Lor
le-a fost încredinţată, în schimb, sarcina
inexprimabil de importantă de a avea grijă
de treburile din familie şi de a creşte copiii.
Dar ele nu au voie să vorbească în public, în
cadrul adunării. Locul lor este cel de supune-
re faţă de bărbat.
Noi credem că sintagma cum spune şi
legea se referă la supunerea pe care trebuie
s-o acorde femeia bărbatului, acest fapt fiind
clar propovăduit de lege, mai cu seamă de
Pentateuc. Aşa, de pildă, la Geneza 3:16 se
spune: „dorinţa ta va fi după bărbatul tău. Şi
el va stăpâni asupra ta."
Mulţi susţin că Pavel le-ar interzice în
acest verset femeilor să pălăvrăgească sau să
bârfească, în timpul desfăşurării serviciului
divin. Dar o atare interpretare nu este susţi-
nută de text. Termenul tradus prin „a vorbi"
(laleo) nu avea sensul de „a pălăvrăgi" sau
„a bârfi" în greaca de tipul Koine, în care a
fost redactat textul original al Noului Testa-
ment. Acelaşi termen este folosit şi în verse-
tul 21 al acestui capitol, precum şi la Evrei
1:1, având sensul de „a vorbi cu autoritate."
14:35 într-adevăr, femeile nu au voie să
pună întrebări în public, în cadrul bisericii.
Dacă voiesc să capete învăţături asupra
unui lucru, să-i întrebe pe soţii lor acasă.
Versetul acesta se referă la faptul că unele
femei ar putea încerca să scape de prohibiţia
de a vorbi în public, în adunare, recurgând la
tactica de a pune întrebări. Cu alte cuvinte,
este posibil să-i înveţi pe alţii prin simplul
act de a pune întrebări. Or, versetul acesta
aduce precizarea menită să închidă şi această
portiţă de evitare a prohibiţiei referitoare la
faptul că femeile nu au voie să vorbească în
adunare.
Unii au pus întrebarea: cum se aplică
acest principiu la femeia necăsătorită sau la
văduvă. Răspunsul este că Scriptura nu se

626

1 Corinteni

ocupă de fiecare caz în parte, ci doar de
prezentarea principiilor generale. Dacă o
femeie nu are soţ, ea poate să-1 întrebe pe
tatăl ei, pe fratele ei sau pe presbiterii biseri-
cii. De fapt, versetul ar putea fi tradus şi
astfel: „Să-i întrebe pe bărbaţii52 din fami-
lie!" Regula de bază de care trebuie să ţinem
seama o găsim exprimată în cuvintele: este
ruşinos pentru femeie să vorbească în
biserică.
14:36 Se pare că apostolul Pavel şi-a dat
seama că învăţătura pe care a propovăduit-o
în acest punct va provoca multe controverse,
cum s-a şi întâmplat! In încercarea de a
răspunde argumentelor celor care se opuneau
acestei învăţături, el recurge, în versetul 36,
la ironie, întrebând: De la voi a pornit
cuvântul lui Dumnezeu? Sau numai până
la voi a ajuns el? Cu alte cuvinte, dacă
corintenii susţineau că ştiu mai mult în
această privinţă decât apostolul, atunci el îi
va întreba dacă ei, ca biserică, au produs
cuvântul lui Dumnezeu sau dacă ei au fost
singurii care l-au primit. Prin atitudinea lor
ei păreau a se prezenta ca autoritate oficială
în aceste chestiuni. Dar realitatea este că nici
o biserică nu-şi poate aroga meritul de a fi
fost iniţiatoarea cuvântului lui Dumnezeu,
după cum nici o biserică nu deţine drepturi
exclusive asupra lui.
14:37 în legătură cu toate instrucţiunile
de mai sus, apostolul subliniază în acest
punct că ele nu reprezintă propriile sale idei
sau interpretări, ci sunt chiar poruncile
Domnului şi că orice om care este proroc al
Domnului sau care este duhovnicesc va
înţelege că aşa stau lucrurile. Versetul acesta
constituie un răspuns suficient de întemeiat
pentru a răspunde la obiecţiile ridicate de
unii, conform cărora unele din învăţăturile
lui Pavel, în special cele privitoare la femei,
ar reflecta propriile sale prejudecăţi. Chestiu-
nile acestea nu reprezintă părerile particulare
ale lui Pavel, ci sunt poruncile Domnului.
14:38 Desigur, unii nu vor voi să le ac-
cepte ca atare, drept care apostolul adaugă şi
cuvintele: Dacă cineva este ignorant, n-are
decât să fie ignorant! Dacă o persoană re-
fuză să recunoască inspiraţia acestor scrieri
şi să se plece supus în faţa lor, atunci nu are
altă alternativă, decât să rămână în ignoranţa
lui.
14:39 Rezumând instrucţiunile pe care
le-a dat cu privire la exercitarea darurilor,
Pavel le spune acum fraţilor să dorească cu
înfocare să prorocească, fără să interzică
oamenilor să vorbească în limbi. Versetul

acesta arată importanţa relativă pe care o o-
cupă acese două daruri — pe primul, proro-
cia, trebuie să-1 dorească cu înflăcărare, pe
când pe al doilea nu trebuie doar să-1 interzi-
că. Prorocia este mai de preţ decât limbile,
pentru că prin intermediul prorociei ajung
păcătoşii să fie mustraţi de păcat şi tot prin
prorocie sunt sfinţii edificaţi. Limbile fără
interpretare nu au slujit alt scop decât acela
de a-I vorbi lui Dumnezeu şi celor care le fo-
loseau, precum şi de a etala capacitatea cuiva
de a se exprima într-o limbă străină, capaci-
tate pe care a primit-o de la Dumnezeu.
14:40 Un ultim cuvânt de îndemn din
partea lui Pavel se referă la faptul că toate
lucrurile trebuie să se facă în chip cuviin-
cios şi cu rânduială. Este semnificativ
faptul că se inserează această atenţionare în
acest punct al capitolului 14. De-a lungul
veacurilor, cei ce au pretins că au darul de a
vorbi în limbi nu s-au remarcat însă prin
rânduială sau cuviinţa de care au dat dovadă
în cadrul serviciilor adunării. Mai degrabă,
multe din adunări au fost scene de emoţii
ieşite de sub control şi o stare generală de
confuzie.
Prin urmare, rezumând, apostolul Pavel
prezintă cele patru condiţii care trebuie să
guverneze folosirea limbilor în biserica
locală:
1.	Nu trebuie să interzicem folosirea
limbilor (v. 39).
2.	Dacă un om vorbeşte într-o limbă,
trebuie să existe un interpret (v. 27c, 28).
3.	Nu pot să vorbească mai mult de trei
oameni în limbi, la orice serviciu al adunării
(v. 27a).
4.	Ei trebuie să vorbească pe rând (v.
27b).
5.	Ceea ce spun ei trebuie să fie edifica-
tor (ziditor) pentru alţii (v. 26b).
6.	Femeile trebuie să tacă (v. 34).
7.	Toate trebuie făcute în chip cuviincios
şi cu rânduială (v. 40).
Acestea sunt regulile de bază, rămase
valabile până în ziua de azi, ce trebuie în
mod obligatoriu să guverneze buna desfăşu-
rare a serviciilor în cadrul adunării.
IV. RĂSPUNSUL DAT DE PAVEL
CELOR CE TĂGĂDUIAU
ÎNVIEREA Cap. 15)
Avem în acest capitol cea mai clară
prezentare a subiectului învierii. Printre
credincioşii corinteni s-au strecurat unii care
propagau învăţătura că învierea cu trupul nu
ar fi posibilă. Ei nu negau existenţa vieţii

1 Corinteni

627

după moarte, ci doar susţineau că în viaţa de
apoi noi am fi doar nişte duhuri fără trup
real. Apostolul prezintă aici răspunsul lui
clasic la aceste tăgăduiri.
A. Certitudinea învierii (15:1-34)
15:1,2 Pavel le aminteşte vestea bună pe
care le-a propovăduit-o, pe care ei au primit-
o şi în temeiul căreia stăteau acum în picioa-
re. Ea nu constituia o doctrină nouă pentru
corinteni, ci doar trebuia neapărat să li se
aducă din nou la cunoştinţă în acest moment
important din viaţa lor. Căci tocmai prin
evanghelia aceasta au fost mântuiţi corinte-
nii. Apoi Pavel adaugă cuvintele: dacă ţineţi
cu tărie cuvântul pe care vi l-am vestit —
afară doar dacă nu cumva aţi crezut în
zadar. Tocmai prin evanghelia învierii au
fost ei mântuiţi — afară doar dacă nu cumva
nu ar exista o atare mântuire, în care caz ei
nu au fost mântuiţi. Cuvântul dacă din acest
pasaj nu exprimă nici o îndoială cu privire la
mântuire, după cum nu ne spune că ei ar fi
fost mântuiţi pentru faptul că s-au ţinut cu
tărie de acest cuvânt. Mai degrabă, Pavel
afirmă doar că, dacă nu ar exista mântuire,
atunci ei nu ar putea fi mântuiţi. Cu alte
cuvinte, cei ce tăgăduiau învierea cu trupul
lansau un atac direct împotriva întregului
adevăr al evangheliei. Pentru Pavel, învierea
este fundamentală, căci fără ea nu poate
exista creştinism. Astfel versetul acesta este
un îndemn adresat corintenilor să se ţină cu
tărie de evanghelia pe care au primit-o, în
pofida atacurilor lansate împotriva ei.
15:3 Pavel le transmisese corintenilor
mesajul pe care-1 primise şi el prin revelaţie
divină. Prima doctrină cardinală a acelui
mesaj a fost faptul că Cristos a murit pen-
tru păcatele noastre, după Scripturi. Asta
subliniază caracterul substiţionar al morţii lui
Cristos. El nu a murit pentru propriile Lui
păcate sau ca martir, ci a murit pentru
păcatele noastre. El a murit pentru a plăti
pedeapsa meritată de păcatele noastre.
Toate acestea s-au făcut în conformitate cu
Scripturile. Termenul „Scripturile" se referă
aici doar la Vechiul Testament, întrucât Noul
Testament nu exista încă sub formă scrisă.
Au prezis oare Scripturile Vechiului Testa-
ment că Cristos va muri pentru păcatele
oamenilor? Răspunsul este un hotărât „da!"
Isaia 53, versetele 5 şi 6 sunt o dovadă sufi-
cientă, în această privinţă.
15:4 îngroparea lui Cristos a fost proro-
cită în Isaia 53:9 iar învierea Sa în Psalmul
16:9,  10. Este important de reţinut cum

subliniază Pavel mărturia Scripturilor. Lucrul
acesta trebuie să constituie totdeauna un test
în toate chestiunile ce ţin de credinţa noastră:
„Ce spun Scripturile?"
15:5 în versetele 5-7, avem lista martori-
lor oculari care au asistat la înviere. Mai
întâi, Domnul i s-a arătat lui Chifa (Petru)
— fapt cu totul mişcător, dacă ne gândim că
ucenicului odinioară lipsit de credinţă, care
s-a lepădat de Domnul de trei ori, i s-a acor-
dat ulterior privilegiul fără seamăn de mare
ca Domnul să i se arate lui special, după
învierea Sa. O, ce mare este harul Domnului
Isus Cristos! Apoi Domnul li S-a arătat şi
celor doisprezece ucenici. De fapt cei doi-
sprezece nu erau, în acest timp, cu toţii
laolaltă, ci formula cei doisprezece desemna
grupul colectiv al ucenicilor, chiar dacă nu
toţi membrii acestui grup erau prezenţi la un
moment dat. Trebuie remarcat că nu toate a-
rătările Domnului Isus după înviere, pe care
le consemnează evangheliile, se găsesc în a-
ceastă listă. Duhul lui Dumnezeu selectează
acele arătări ale lui Cristos după învierea Sa
pe care le consideră cele mai pertinente
scopului urmărit de El.
15:6 Arătarea Domnului la peste cinci
sute de fraţi deodată se crede că a avut loc
în Galileea. în vremea când şi-a redactat
Pavel această epistolă, cei mai mulţi dintre
aceştia mai erau încă în viaţă, deşi unii
plecaseră acasă la Domnul. Cu alte cuvinte,
dacă cineva dorea să conteste acurateţea
spuselor lui Pavel, nu avea decât să-i contac-
teze pe martorii oculari ai învierii, care mai
erau încă în viaţă.
15:7 Nu putem şti la care Iacov se referă
textul de aici, deşi majoritatea comentatorilor
presupun că este fratele vitreg al Domnului.
Versetul 7 ne spune de asemenea că Domnul
S-a arătat tuturor apostolilor.
15:8 în continuare Pavel se referă la
propria sa cunoştinţă cu Cristosul înviat —
eveniment petrecut pe drumul Damascului,
când apostolul a văzut o mare lumină din cer
şi s-a întâlnit cu Cristosul Glorificat, faţă în
faţă. Unul născut înainte de vreme (în alte
ediţii româneşti: „o stârpitură", n.tr.) se
referă la avort sau la o naştere prematură.
Explicaţia lui Vine este că Pavel s-ar fi
considerat inferior celorlalţi apostoli, aseme-
nea unei naşteri imature faţă de una matură.
Pavel recurge aici la un termen de autoînjo-
sire, datorită felului de viaţă trăit înainte de
convertire, când a persecutat biserica.
15:9 Gândindu-se la privilegiul ce i s-a
dat să se întâlnească faţă în faţă cu Mântuito-

628

1 Corinteni

nil, apostolul este pătruns de un spirit de
nevrednicie, căci îşi aminteşte cum a perse-
cutat biserica lui Dumnezeu şi cum, în
pofida acestui fapt, Domnul 1-a chemat să fie
apostol. Prin urmare, el se pleacă până în
ţărână, ca cel mai mic dintre apostoli şi ca
unul care nu este vrednic să poarte numele
de apostol.
15:10 în acest punct, Pavel se alătură
celorlalţi apostoli, afirmând că indiferent
care din ei ar predica, ei sunt uniţi cu toţii în
mărturia pe care o aduc evangheliei şi în
special învierii lui Cristos.
15:12 în versetele 12-19, Pavel enumera
consecinţele tăgăduirii învierii cu trupul. Mai
întâi, asta ar însemna că Cristos însuşi nu a
înviat. Logica lui Pavel este imbatabilă. Unii
afirmau că nu este înviere cu trupul. Ei bine,
atunci, spune Pavel, dacă aşa ar sta lucrurile,
atunci înseamnă că nici Cristos nu a înviat.
Sunteţi voi, corinteni i, dispuşi să recunoaşteţi
acest lucru? Bineînţeles că nu erau! Pentru a
dovedi posibilitatea oricărui fapt, nu trebuie
să faci altceva decât să demonstrezi că deja
s-a petrecut. Or, pentru a dovedi realitatea
învierii cu trupul, Pavel este dispus să-şi
întemeieze argumentul pe simplul fapt că
Cristos deja a fost înviat din morţi.
15:13 Dar dacă nu este o înviere a
morţilor, atunci evident nici Cristos nu a
înviat. O atare concluzie i-a învăluit pe
corinteni în disperare şi deznădejde.
15:14 Iar dacă Cristos nu a înviat,
atunci propovăduirea apostolilor ar fi
zadarnică sau lipsită de substanţă. De ce ar
fi zadarnică? Mai întâi, pentru că Domnul
Isus a promis că va învia din morţi a treia zi.
Or, dacă El nu a înviat atunci, asta ar însem-
na că este impostor sau rătăcit. Şi într-un
caz, şi-n altul, n-am avea cum şti că moartea
Sa este mai de preţ decât aceea a oricărei
alte persoane. Dar prin învierea Sa din morţi,
Dumnezeu a depus mărturie pentru faptul că
El era pe deplin satisfăcut de lucrarea răs-
cumpărătoare săvârşită de Cristos.
Evident, dacă mesajul apostolic era fals,
atunci şi credinţa era zadarnică, şi astfel nu
ne-am mai putea pune încrederea într-un
mesaj fals sau golit de sens.
15:15 în acest caz, nu s-ar pune doar
problema că apostolii ar fi predicat un mesaj
fals, ci ar însemna, de fapt, că au mărturisit
împotriva lui Dumnezeu. Ei au mărturisit
cu privire Ia faptul că Dumnezeu L-a în-
viat pe Cristos din morţi. Or, dacă Dumne-
zeu nu a făcut acest lucru, atunci înseamnă
că apostolii au depus o mărturie mincinoasă

împotriva Lui.
15:16 Dacă învierea este o imposibilitate,
atunci nu pot exista nici un fel de excepţii în
cazul ei. Pe de altă parte, dacă învierea a a-
vut totuşi loc, în cazul cu Cristos, de pildă, a-
tunci nu mai poate fi considerată o imposibi-
litate.
15:17 Dacă Cristos nu a fost înviat,
credinţa credincioşilor este zadarnică şi
lipsită de putere. în plus, asta ar însemna că
nu este nici iertare de păcate. în felul acesta,
respingerea învierii înseamnă respingerea
valorii lucrării lui Cristos.
15:18 Cât priveşte pe cei ce au murit
crezând în Cristos, situaţia acestora ar fi,
conform acestei argumentări, total deznădăj-
duită. Dacă Cristos nu a înviat, atunci credin-
ţa lor nu a avut nici o valoare. Sintagma cei
adormiţi în Cristos se referă la trupurile
credincioşilor, căci nicăieri în Noul Testa-
ment nu se spune că sufletul ar adormi. La
moartea credinciosului, sufletul lui se duce
în prezenţa lui Cristos, în timp ce trupul lui
este descris ca fiind adormit în mormânt.
Trebuie să clarificăm şi cuvintele: au
pierit. Termenul „a pieri" niciodată nu în-
seamnă anihilare sau încetarea existenţei.
Cum arată Vine, nu înseamnă că cineva în-
cetează de a mai^z, ci încetează de a mai fi
bine. înseamnă ruinarea persoanei, în raport
cu scopul pentru care a fost creată.
15:19 Dacă Cristos nu a înviat, atunci
credincioşii sunt într-o stare de plâns, la fel
cu cei care au murit, însemnând că şi ei s-au
înşelat. înseamnă, de fapt, că ar fi cei mai de
plâns dintre oameni. Pavel se gândeşte aici,
negreşit, la toate durerile, suferinţele, încer-
cările şi persecuţiile la care sunt supuşi
creştinii. Or, a îndura toate aceste suferinţe
pentru o cauză pierdută şi falsă — ei bine,
asta ar fi într-adevăr de plâns!
15:20 Starea de încordare dispare însă,
prin anunţul triumfător al lui Pavel, că învie-
rea lui Cristos a avut totuşi loc şi a fost
urmată de consecinţe minunate. Dar acum,
Cristos a înviat dintre cei morţi, pârga
celor adormiţi. în Scriptură se face distinc-
ţie între învierea morţilor şi învierea din
morţi. Versetele anterioare s-au ocupat de
învierea morţilor. Cu alte cuvinte, Pavel a
argumentat la modul general, în sprijinul
faptului că morţii înviază. Dar Cristos a
înviat din morţi. Asta înseamnă că atunci
când a înviat El nu au înviat şi ceilalţi morţi.
Deci, în această privinţă, a fost o înviere
limitată. Toate învierile presupun învierea
celor morţi, dar numai învierea lui Cristos şi

1 Corinteni

629

a credincioşilor este o înviere dintre cei
morţi.
15:21 Prin om a venit prima moarte în
lume şi omul acela a fost Adam. Prin păcatul
lui, moartea a venit peste toţi oamenii. Dum-
nezeu L-a trimis pe Fiul Lui în lume ca Om,
pentru a contracara efectele acţiunii primului
om şi pentru a-i învia pe credincioşi la o
stare de binecuvântare pe care nicicând n-ar
fi putut-o cunoaşte în Adam. Şi astfel prin
Omul Cristos Isus a venit învierea mor-
ţilor.
15:22 Adam şi Cristos sunt prezentaţi
drept căpetenii federale. Adică ei au acţionat
în numele altor oameni. Şi toţi cei înrudiţi cu
ei sunt afectaţi de acţiunile lor. Toţi cei
descinşi din Adam mor. Tot aşa în Cristos
toţi vor fi făcuţi vii. Versetul acesta a fost
folosit de unii în încercarea de a propovădui
mântuirea universală. Ei susţin că aceiaşi
care mor în Adam sunt făcuţi vii în Cristos şi
că, prin urmare, toţi vor fi, în cele din urmă,
mântuiţi. Dar nu asta spune versetul 22.
Cuvintele cheie sunt: în Adam şi în Cristos.
Toţi cei ce sunt în Adam mor. Toţi cei ce
sunt în Cristos vor fi făcuţi vii, adică numai
credincioşii în Domnul Isus Cristos vor fi
înviaţi din morţi, urmând să trăiască apoi
veşnic în prezenţa Lui. Toţi cei ce vor fi
făcuţi vii sunt definţi în versetul 23 drept cei
care sunt ai lui Cristos la venirea Sa. Aici nu
sunt cuprinşi duşmanii lui Cristos, deoarece
aceştia vor fi puşi sub picioarele Sale (v. 25).
Or, cum s-a exprimat cineva, ce paradis ar
mai fi acesta?
15:23 Urmează grupele sau categoriile ce
vor avea parte de prima înviere. Mai întâi,
învierea lui Cristos însuşi, care este numit
aici roadele dintâi. Roadele dintâi sunt o
mână de grâu copt luată din ogor înainte de
a începe secerişul — ca un fel de garanţie
sau arvună a ceea ce va urma. Termenul nu
implică neapărat că Cristos a fost primul
care a înviat, întrucât avem în Vechiul Testa-
ment alte cazuri de învieri, precum şi în
Noul Testament. De exemplu: învierea lui
Lazăr, cea a fiului văduvei şi a fiicei lui lain
Dar învierea lui Cristos s-a deosebit de toate
acestea, prin faptul că toţi aceştia au murit
din nou, după învierea lor, pe când Cristos a
înviat pe veci de veci, fără să mai moară
vreodată. El a înviat şi acum este viu în
puterea unei vieţi fără de sfârşit. Apoi El a
înviat cu un trup glorificat.
A doua categorie cuprinsă în prima
înviere este cea a celor care sunt ai lui
Cristos la prima Sa venire. Aici sunt cu-

prinşi cei ce vor fi înviaţi cu ocazia Răpirii,
precum şi acei credincioşi ce vor muri în
timpul Marii Strâmtorări, fiind înviaţi la
sfârşitul acestei Tribulaţii, când Cristos va
reveni pentru a domni. După cum sunt faze
distincte ale venirii lui Cristos, tot aşa există
etape ale învierii sfinţilor Săi. Prima înviere
nu-i cuprinde pe toţi cei ce au murit de-a
lungul timpului, ci numai pe cei ce au murit
cu credinţa în Cristos.
Unii propagă învăţătura potrivit căreia
numai creştinii care I-au fost fideli lui Cris-
tos sau cei care au biruit vor fi înviaţi în
acest timp, dar Scripturile contrazic foarte
clar această teorie. Toţi cei care sunt ai lui
Cristos vor învia la venirea Sa.
15:24 Sintagma după aceea va veni
sfârşitul se referă, în opinia noastră, la
sfârşitul învierii. La sfârşitul Domniei de o
Mie de Ani a lui Cristos, după ce El îşi va fi
înfrânt duşmanii, va veni învierea morţilor
răi. Aceasta este ultima înviere care va avea
loc. Toţi cei care au murit în necredinţă se
vor înfăţişa înaintea Judecăţii de la Marele
Tron Alb, ca să-şi primească osânda.
După Mileniu şi nimicirea lui Satan
(Apo. 20:7-10), Domnul Isus va preda împă-
răţia lui Dumnezeu Tatăl. Până la acea
dată, El va fi abolit orice domnie, orice
autoritate şi orice putere. Până în acest
punct, Domnul Isus Cristos va fi domnit ca
Fiul Omului, slujind de Mediator al lui
Dumnezeu. La sfârşitul domniei de o mie de
ani, planurile lui Dumnezeu pe pământ se
vor fi împlinit în chip desăvârşit. Orice
opoziţie va fi fost înfrântă şi orice duşman
va fi fost nimicit. Domnia lui Cristos ca Fiul
lui Dumnezeu va face loc atunci împărăţiei
eterne în cer. Domnia lui ca Fiul lui Dumne-
zeu în cer va continua apoi în veci de veci.
15:25 Versetul 25 subliniază cele afirma-
te deja, anume că domnia lui Cristos va
continua până când orice urmă de răzvrătire
şi duşmănie va fi fost anihilată.
15:26 Chiar în timpul Domniei de o mie
de ani a lui Cristos, oamenii vor continua să
moară, în special cei ce se vor opune pe faţă
Domnului. Dar la Judecata de la Marele
Tron Alb, moartea şi Hades [locuinţa morţi-
lor, în română, n.tr.] vor fi aruncate în iazul
de foc.
15:27 Dumnezeu a decretat ca toate
lucrurile să fie puse sub picioarele Domnu-
lui Isus Cristos. Desigur, punând toate lu-
crurile sub El, Dumnezeu S-a exceptat, în
mod necesar, pe Sine. Versetul 27 este cam
greu de urmărit, deoarece nu este clar la cine

630

1 Corinteni

se referă fiecare pronume. L-am putea para-
fraza în felul următor: „Căci Dumnezeu a
pus toate lucrurile sub picioarele lui Cristos.
Dar când Dumnezeu spune că toate lucrurile
sunt puse sub Cristos, este evident că Dum-
nezeu este exclus, El, Cel care a pus toate
lucrurile sub Cristos."
15:28 Chiar după ce toate lucrurile au
fost puse în stare de supunere faţă de Fiul, El
însuşi va continua să fie supus lui Dumne-
zeu pe veci.
Dumnezeu L-a făcut pe Cristos domnitor, admi-
nistrator al tuturor planurilor şi sfaturilor Sale.
Toată autoritatea şi puterea au fost puse în
mâinile Lui. Va veni o vreme când El va da
socoteală de administraţia ce I s-a încredinţat.
După ce va fi adus toate lucrurile la supunere, El
îi va preda din nou împărăţia lui Dumnezeu în
stare perfectă. După ce a realizat lucrarea de
răscumpărare şi restaurare pentru care a devenit
Om, El va reţine locul subordonat pe care şi l-a
asumat la încarnare. Dacă ar înceta să fie om,
după ce a adus la înfăptuire tot ceea ce plănuise
şi concepuse Dumnezeu, atunci însăşi veriga de
legătură dintre Dumnezeu şi om ar dispare.
(Selecţie)
15:29 Versetul 29 este probabil unul
dintre cele mai dificile şi mai obscure verse-
te din întreaga Biblie. Multe explicaţii au
fost oferite, aşa cum am arătat. De pildă, unii
susţin că credincioşii aflaţi în viaţă pot fi
botezaţi pentru cei ce au murit, fără ca aceş-
tia din urmă să fi îndeplinit ritualul respectiv.
Desigur, o asemenea interpretare este străină
Scripturii, trebuind să fie respinsă, căci se
întemeiază pe un singur verset şi nu benefi-
ciază de suportul colectiv al restului Scriptu-
rii. Alţii cred că botezul pentru morţi în-
seamnă că, la botez, noi ne socotim pe noi
înşine ca unii care am murit. Este un sens
posibil, dar nu se potriveşte prea bine cu
contextul versetului 29.
Interpretarea care pare să corespundă cel
mai bine contextului este următoarea: La
data când şi-a redactat Pavel această epistolă,
se declanşase o prigoană cumplită împotriva
celor care luau, în public, o poziţie fermă de
fidelitate faţă de Cristos. Persecuţiile acestea
au fost şi mai intense cu ocazia botezului.
Adesea se întâmpla ca cei ce-şi mărturiseau
în mod public credinţa în Cristos în apa
botezului să fie martirizaţi la scurt timp după
aceea. Dar oare asta îi oprea pe alţii de a fi
mântuiţi şi de a le lua locul în apa botezului?
Nicidecum! Se pare că mereu veneau valuri

noi de suflete mântuite, care luau locul celor
martirizaţi. Când păşeau în apa botezului, în
sens foarte real ei erau botezaţi pentru sau în
locul (hyper în greacă) celor morţi. De unde
rezultă că morţii se referă aici la cei ce au
murit ca urmare a mărturiei lor neînfricate
pentru Cristos. Pavel argumentează aici că ar
fi o nechibzuinţă ca să fie astfel botezaţi,
pentru a completa locurile rămase vacante
prin moartea celor martirizaţi pentru Cristos,
dacă nu ar exista înviere din morţi. Ar fi
aidoma detaşării unor trupe care să înlocu-
iască efectivele unei armate angajate într-o
luptă sortită eşecului sau ar echivala cu lupta
pentru o cauză lipsită de orice speranţă.
Dacă morţii nu înviază nicidecum, de ce
se mai botează pentru ei?
15:30 Şi de ce suntem noi în primejdie
în fiecare ceas? Apostolul Pavel era în
permanenţă expus primejdiilor. Datorită
curajului cu care II predica pe Cristos, el şi-a
făcut duşmani pretutindeni pe unde a trecut.
Tot felul de comploturi au fost urzite împo-
triva vieţii lui. Desigur, ar fi putut scăpa de
toate acestea, dacă nu L-ar mai fi mărturisit
pe Cristos. De fapt, ar fi procedat înţelept,
renunţând la toate acestea, dacă, într-adevăr,
n-ar exista învierea din morţi.
15:31 Pe lauda voastră, fraţilor, pe
care o am în Cristos Isus Domnul nostru,
eu mor în fiecare zi ar putea fi parafrazat
după cum urmează: „Cu tot atâta certitudine
cu care eu mă bucur de voi, copiii mei în
Cristos Isus, în fiecare zi din viaţa mea eu
sunt expus pericolului de a-mi pierde viaţa."
15:32 Apostolul aminteşte apoi de apri-
gele prigoane de care s-a lovit Ia Efes. Noi
nu credem că realmente a fost aruncat în a-
renă, cu fiarele sălbatice, ci mai degrabă cre-
dem că se referă la oameni răi, pe care îi
compară cu fiarele sălbatice. în fapt, ca ce-
tăţean roman, Pavel nu putea fi forţat să
lupte cu fiarele sălbatice. Nu ştim exact la ce
incident se referă acest verset. Totuşi argu-
mentul rămâne în picioare, că apostolul ar fi
fost foarte nechibzuit, dacă s-ar fi angajat în
asemenea lupte, fără să fie asigurat de învie-
rea din morţi. Dimpotrivă, ar fi fost mult mai
înţelept să adopte filosofia: „Dacă morţii nu
înviază, «Să mâncăm şi să bem, căci
mâine vom muri!»"
Uneori îi auzim pe creştini spunând că
dacă totul s-ar termina cu această viaţă,
nemaiexistând viaţa de dincolo, şi atunci s-ar
merita să fie creştini. Dar Pavel nu este de
acord cu această idee. Dacă nu ar fi nici o
înviere, arunci am fi mai câştigaţi dacă am

1 Corinteni

631

încerca să beneficiem la maximum de viaţa
actuală, trăind pentru mâncare, îmbrăcăminte
şi plăceri. Atunci acesta ar fi singurul rai la
care ne-am putea aştepta. Dar întrucât există
o înviere, nu cutezăm să ne petrecem viaţa
pentru aceste lucruri trecătoare, ci avem
datoria să trăim pentru viaţa de apoi, nu
pentru cea de acum.
15:33 Corintenii nu trebuie să se înşele
în această privinţă. Prieteniile rele strică
obiceiurile bune. Pavel se referă la învăţăto-
rii falşi ce se strecuraseră în biserica de la
Corint, afirmând că nu ar exista înviere.
Creştinii trebuie să-şi dea seama că este cu
neputinţă să te însoţeşti cu oameni răi sau cu
învăţături greşite, fără să fii corupt de aces-
tea. Doctrina coruptă va avea un efect inevi-
tabil asupra vieţii tale. învăţăturile false nu
vor duce la sfinţenie.
15:34 Corintenii trebuie să se trezească
la neprihănire, şi nu la păcat. Ei nu trebuie să
se lase înşelaţi de aceste învăţături rele. Unii
nu au cunoştinţă de Dumnezeu. Cu alte
cuvinte, nu erau credincioşi adevăraţi, ci lupi
îmbrăcaţi în piei de oi, învăţători falşi, care
s-au strecurat în mijlocul lor pe furiş. Era
spre ruşinea corintenilor că acestor bărbaţi li
s-a permis să-şi ocupe locul alături de creş-
tini şi să propage aceste învăţături nocive.
Nevegherea care a permis unor oameni răi să
pătrundă în adunare a dus la scăderea tonu-
sului moral al întregii biserici, pregătind
terenul pentru contaminarea lor cu tot felul
de rătăciri.
B. Considerarea obiecţiilor formulate
împotriva învierii (15:35-57)
15:35 în versetele 35-49, apostolul de-
scrie în detaliu modalitatea învierii. El antici-
pează cele două întrebări ce se vor ivi în
mod inevitabil în mintea celor care tăgădu-
iesc învierea cu trupul. Prima este: „Cum
•nviază morţii?" iar a doua: „Şi cu ce trup
vor veni?"
15:36 Răspunsul la prima întrebare îl
găsim în versetul 36, unde se recurge la o
ilustraţie obişnuită din natură, care demon-
strează posibilitatea învierii. O sămânţă
trebuie să fie îngropată în pământ şi să moa-
ră, pentru a putea încolţi. Ce minunată este
taina vieţii ascunse în fiecare sămânţă mi-
nusculă! Putem să disecăm sămânţa şi s-o
studiem la microscop, dar taina principiului
vieţii rămâne de nepătruns. Tot ce ştim este
că sămânţa este sădită în pământ şi că din
acest moment incipient atât de nepromiţător
va încolţi viaţa din morţi.

15:37 Apoi apostolul se ocupă de a doua
întrebare, explicând că atunci când semănăm
o sămânţă, nu semănăm planta propriu-zisă
ce va creşte, ci doar un grăunte, fie de grâu,
fie de altă sămânţă. Ce concluzie tragem de
aici? Este oare planta unul şi acelaşi lucru cu
sămânţa? Nu, dar între ele există o conexiu-
ne vitală. Fără sămânţă nu am avea planta.
Tot aşa, trăsăturile plantei derivă din sămân-
ţă. Exact aşa este şi cu învierea.
învierea trupului se referă la o identitate de
conţinut şi continuitate a substanţei cu ceea ce se
sădeşte, fiind însă purificată de stricăciune,
dezonoare şi slăbiciune, fiind făcută nepieritoa-
re, glorioasă, puternică şi spirituală. Este acelaşi
trup, dar este semănat într-o formă şi învie într-
alta. (Selecţie)
15:38 Dumnezeu produce un trup
conform seminţei ce a fost semănată şi fie-
care sămânţă are ca urmare felul ei de
plantă. Toţi factorii care determină mărimea,
culoarea, frunza şi floarea plantei se află în
germenii seminţei semănate în sol.
15:39 Pentru a ilustra faptul că gloria
trupului înviat se va deosebi de gloria actua-
lului nostru trup, apostolul Pavel arată că nu
orice trup este la fel. De pildă, avem trupul
uman, apoi trupul animalelor, trupul peştilor
şi trupul păsărilor. Ele sunt cu toate diferite,
dar toate sunt din carne. Deci avem o asemă-
nare, dar nu o dublare sau o copie exactă.
15:40 După cum există o diferenţă între
splendoarea corpurilor cereşti (stelele, etc.) şi
corpurile celor de pe pământ, tot aşa există o
deosebire între trupul de acum al credincio-
sului şi cel pe care-1 va avea după moarte.
15:41 Chiar între aştrii cereşti există o
deosebire între gloria unuia şi a celuilalt. De
pildă, soarele este mai strălucitor decât luna
iar o stea se deosebeşte în strălucire de altă
stea.
Majoritatea comentatorilor sunt de acord
că Pavel subliniază aici gloria trupului înviat
ce se va deosebi de trupul cu care suntem
îmbrăcaţi aici pe pământ. Ei nu cred că
versetul 41 ar fi un indiciu după care în cer
ar exista gradaţii de slavă între credincioşi.
Totuşi nu suntem înclinaţi să conchidem
împreună cu Holsten că „modul în care
subliniază Pavel diversitatea din cadrul
corpurilor cereşti presupune existenţa unei
gradaţii analoge de slavă între cei înviaţi."
Reiese clar din alte pasaje ale Scripturii că
nu vom fi cu toţii identici în cer. Deşi toţi ne
vom asemăna cu Domnul Isus, din punct de

632

1 Corinteni

vedere moral, adică în ce priveşte libertatea
şi detaşarea de păcat, nu se poate deduce că
ne vom asemăna şi fizic cu Domnul Isus. El
va rămâne cu o înfăţişare distinctă toată
veşnicia. Tot aşa, noi credem că fiecare
creştin individual va avea o personalitate
distinctă şi recongnoscibilă, ca atare. Dar vor
exista diverse grade de răsplată la Scaunul
de Judecată al lui Cristos, în funcţie de
credincioşia cu care L-a slujit fiecare. Deşi
toţi vor avea parte de o fericire supremă, în
cer, unii vor avea o capacitate mai mare de
a se bucura, în cer. După cum există diferite
grade de suferinţă în iad, în funcţie de păca-
tele pe care le-a săvârşit cineva, tot aşa vor
exista diferite grade de percepere a bucuriei
în cer, în funcţie de ceea ce am făcut aici pe
pământ, ca credincioşi.
15:42 Versetele 42-49 arată contrastul
dintre ceea ce este trupul credinciosului în
prezent şi ce va fi în starea lui eternă. Tru-
pul este semănat în putrezire şi înviază în
neputrezire. în vremea de acum trupurile
noastre sunt supuse bolii şi morţii. Când sunt
aşezate în mormânt, ele se descompun,
întorcându-se în ţărână. Dar nu tot aşa va fi
cu trupul învierii, ci acesta nu va mai fi
supus bolii sau descompunerii.
15:43 Trupul actual este semănat în
necinste. Cu alte cuvinte, nu vedem nimic
maiestuos sau glorios la un trup neînsufleţit.
Dar acelaşi trup va fi înviat în slavă. Va fi
liber de orice riduri, de orice cicatrici, de
toate semnele bătrâneţii, de obezitate şi de
urmele păcatului.
Este semănat în slăbiciune şi înviază în
putere. Odată cu înaintarea în vârstă, slăbi-
ciunea înaintează tot mai mult, până când
moartea însăşi îl deposedează pe om de orice
vlagă. în eternitate, trupul nu va mai fi supus
acestor jalnice limitări, ci va poseda puteri
de care nu dispune în prezent. De pildă,
Domnul Isus Cristos, după învierea Sa, a
putut intra într-o încăpere cu uşile încuiate.
15:44 Este semănat trup natural şi
înviază un trup spiritual. Aici trebuie să
avem grijă să subliniem că prin „spiritual"
(sau „duhovnicesc") nu se înţelege „nemate-
rial". Unii oameni îşi imaginează că la învie-
re vom fi duhuri fără trup. Nicidecum nu
acesta este sensul versetului. Noi ştim că
trupul înviat al Domnului Isus era format din
carne şi din oase, pentru că a spus: „Un duh
n-are carne şi oase, cum vedeţi că am Eu"
(Luca 24:39). Diferenţa dintre un trup
natural şi un trup spiritual este că primul
este adecvat vieţii de pe pământ, în timp ce

al doilea este adecvat vieţii din cer. Primul
este de obicei controlat de suflet, în timp ce
al doilea este controlat de duh. Un trup
duhovnicesc este cel care va fi, cu adevărat,
slujitorul duhului.
Dumnezeu l-a creat pe om duh, suflet şi
trup şi întotdeauna la El este această ordine,
în care duhul e pe primul loc, pentru că El a
lăsat ca duhul să aibă pre-eminenţa şi stăpâ-
nirea. Odată cu pătrunderea păcatului, s-a
întâmplat însă ceva foarte ciudat. Ordinea lui
Dumnezeu pare să fi fost răsturnată, făcân-
du-1 pe om să afirme întotdeauna: „trup,
suflet şi duh". în felul acesta, el i-a acordat
trupului locul pe care trebuia să-1 ocupe
duhul. Nu tot aşa va fi însă la înviere, când
duhul va ocupa locul de control pe care i l-a
acordat iniţial Dumnezeu.
15:45 De aceea este scris: „Omul din-
tâi, Adam, a fost făcut un suflet viu;" cei
din urmă Adam, un duh dătător de viaţă.
Aici din nou omul dintâi, Adam este pus în
contrast cu Domnul Isus Cristos. Dumnezeu
a suflat în nările lui Adam suflarea de viaţă
şi acesta a devenit o fiinţă vie (Gen. 2:7).
Toţi cei ce descind din el poartă trăsăturile
sale. Cel din urmă Adam, Mântuitorul, a
devenit un duh dătător deviată (loan 5:21,
26). Diferenţa este că în primul caz, lui
Adam / s-a dat viaţă fizică, pe când în al
doilea caz, Cristos dă El însuşi viaţă veşnică
altora, cum explică şi Erdman:
Ca descendenţi ai lui Adam, noi suntem făcuţi
să fim ca el, suflete vii, locuind în trupuri muri-
toare, purtând chipul unui părinte părintesc. Dar
ca urmaşi ai lui Cristos, vom fi îmbrăcaţi cu
trupuri nemuritoare şi vom purta chipul Domnu-
lui nostru ceresc.53
15:46 Apostolul prezintă acum o lege
fundamentală din universul lui Dumnezeu,
potrivit căreia: întâi vine nu ce este duhov-
nicesc, ci ce este natural; ce este duhovni-
cesc vine pe urmă. Asta se poate înţelege în
mai multe feluri. Adam, omul natural, a
păşit primul pe scena istoriei umane; apoi
Isus, Omul duhovnicesc. în al doilea rând,
noi ne naştem pe lume ca fiinţe naturale.
Apoi ne naştem din nou, devenind fiinţe
duhovniceşti. în fine, mai întâi primim
trupurile naturale, şi apoi, la înviere, primim
trupurile duhovniceşti.
15:47 Primul om a fost făcut din pă-
mânt, făcut din ţărână. Adică originea lui
a fost din pământ şi trăsăturile lui au fost
pământeşti. El a fost făcut din ţărâna pă-

1 Corinteni

633

mântului în primul rând şi în viaţa lui el a
părut, în sens foarte palpabil, un om legat de
pământ. Al doilea Om este Domnul4 din
cer.
15:48 Dintre cei doi oameni menţionaţi
în versetul 45, Isus a fost al doilea. El există
din toată veşnicia, dar ca Om, El a venit
după Adam. El a venit din cer, şi tot ce a
făcut şi a spus El a fost ceresc şi duhovni-
cesc, mai degrabă decât pământesc sau
sufletesc.
Cum este cu aceste două căpetenii fede-
rale, tot aşa este şi cu urmaşii lor. Cei ce sunt
născuţi din Adam moşetenesc trăsăturile lui.
Tot aşa, cei născuţi din Cristos sunt oameni
cereşti.
15:49 După cum am purtat caracteristi-
cile lui Adam, în ce priveşte naşterea noastră
naturală, tot aşa vom purta55 şi chipul lui
Cristos în trupurile noastre înviate.
15:50 în continuare apostolul se ocupă
de subiectul transformării care va avea loc în
trupurile credincioşilor, vii şi morţi, când se
va întoarce Domnul. Drept prefaţă la acesre
remarci, el adaugă cuvintele: carnea şi
sângele nu pot să moştenească împărăţia
lui Dumnezeu. Prin asta vrea să spună că
trupul nostru actual nu este adecvat pentru
împărăţia lui Dumnezeu în aspectul ei
etern, respectiv, casa noastră cerească. Tot
atât de adevărat este că nici putrezirea nu
poate să moştenească neputrezirea. Cu alte
cuvinte, trupurile noastre actuale, supuse
cum sunt bolilor, deteriorării şi descompune-
rii, nu ar fi adecvate pentru a trăi într-o stare
în care nu există putrezire. Asta naşte între-
barea: cum vor fi arunci adecvate trupurile
credincioşilor aflaţi în viaţă la venirea Dom-
nului ca să trăiască în cer?
15:51 Răspunsul îl găsim sub forma unei
taine. Cum s-a arătat deja, o taină este un
adevăr necunoscut înainte, care este desco-
perit de Dumnezeu apostolilor şi, prin ei, ne
este adus la cunoştinţa noastră.
Nu toţi vom adormi, adică, nu toţi
credincioşii vor trece prin experienţa morţii.
Unii vor fi în viaţă când va va reveni Dom-
nul. Dar fie că am murit, fie că suntem încă
în viaţă, când vine El, toţi vom fi schimbaţi.
Adevărul învierii în sine nu este o taină,
întrucât ea apare în Vechiul Testament, dar
faptul că nu toţi vom muri, precum şi schim-
barea sfinţilor aflaţi în viaţă la Venirea
Domnului este un lucru ce nu fusese făcut
cunoscut până atunci.
15:52 Schimbarea va avea loc instanta-
neu, într-o clipeală din ochi, la cea din

urmă trâmbiţă. Cea din urmă trâmbiţă de
aici nu înseamnă sfârşitul lumii, nici trâmbiţa
din urmă de care se vorbeşte la Apocalipsa,
ci se referă la trâmbiţa lui Dumnezeu care
va răsuna când va veni Cristos în văzduh să-
Şi ia sfinţii (1 Tes. 4:16). Când va suna
trâmbiţa, morţii vor învia nesupuşi putre-
zirii şi noi vom fi schimbaţi. Ce clipă de
nespusă înălţare va fi aceasta, când pământul
şi marea vor ceda ţărâna tuturor celor ce şi-
au pus încrederea în Cristos de-a lungul
veacurilor! Minţii omeneşti îi este aproape
cu neputinţă să priceapă magnitudinea unui
asemenea eveniment; dar credinciosul smerit
îl poate accepta prin credinţă.
15:53 Noi credem că versetul 53 se
referă la cele două categorii de credincioşi
aflaţi la Venirea lui Cristos. Ce este supus
putrezirii se referă la acele trupuri care s-au
întors în ţărână. Ele se vor îmbrăca cu
neputrezirea. Pe de altă parte, ceea ce este
muritor, adică cei ce sunt încă în viaţă, în
trupul supus morţii. Aceste trupuri vor fi
îmbrăcate în nemurire.
15:54 Când morţii în Cristos vor fi
înviaţi iar cei vii vor fi schimbaţi împreună
cu ei, atunci se va împlini cuvântul care
este scris: „Moartea a fost înghiţită de
biruinţă" (Isa. 25:8). Ce minunat! După
cum se exprimă şi C. H. Mackintosh:
Ce sunt moartea, mormântul şi descompunerea,
în prezenţa unei asemenea puteri? Să mai spună
cineva că e greu să fii mort patru zile! Milioane
ce au mucezit în ţărână de mii de ani vor ţâşni
într-o clipită la viaţă, nemurire şi glorie etemă,
la auzul glasului Celui binecuvântat.56
15:55 Versetul acesta ar putea fi imnul
triumfal intonat de credincioşi, în timp ce se
înalţă ca să-L întâmpine pe Domnul în văz-
duh. E ca şi când ar sfida moartea, întrucât
pentru aceasta şi-a pierdut boldul. Ei sfi-
dează şi hadesul (locuinţa morţilor), pentru
că în cazul lor a pierdut bătălia, nemaiputân-
du-i ţine legaţi. Moartea nu-i mai poate
înfricoşa, deoarece ei ştiu că păcatele le-au
fost iertate şi că stau în faţa lui Dumnezeu în
starea de perfectă acceptabilitate a preaiubi-
tului Său Fiu.
15:56 Moartea nu ar avea nici un bold
pentru nimeni, dacă n-ar fi păcatul. Conşti-
inţa păcatelor nemărturisite şi neiertate este
aceea care le provoacă oamenilor teama de
moarte. Dacă ştim că păcatele ne sunt iertate,
putem înfrunta moartea cu încredere. Pe de
altă parte, dacă păcatul apasă pe conştiinţa

634

1 Corinteni

noastră, moartea este un lucru groaznic —
chiar începutul pedepsei veşnice.
Puterea păcatului este legea, adică,
legea îl condamnă pe păcătos. Ea pronunţă
pierzarea tuturor celor care nu au ascultat de
preceptele sfinte ale lui Dumnezeu. Bine s-a
afirmat că dacă n-ar fi păcat, n-ar fi nici
moarte. Iar dacă n-ar fi lege, n-ar fi nici
condamnare.
Tronul morţii se reazimă pe doi piloni: păcatul,
care reclamă condamnarea, şi legea, care o
pronunţă. în consecinţă, asupra acestor două
puteri s-a axat lucrarea Izbăvitorului.57
15:57 Prin credinţa în El, noi avem
biruinţa asupra morţii şi a mormântului.
Moartea este văduvită de boldul ei. Este un
fapt cunoscut că atunci când anumite insecte
înţeapă o persoană, ele lasă acul împlântat în
carnea persoanei, şi astfel, aceste insecte,
fiind văduvite de „boldul" lor, mor. în sens
cât se poate de real, moartea s-a înţepat
singură cu prilejul morţii Domnului nostru
Isus Cristos pe cruce iar acum muma terori-
lor este văduvită de teroarea ei, în ce-1 pri-
veşte pe credincios.
C. Un ultim apel, în lumina învierii
(15:58)
Prin urmare, având în vedere certitudinea
învierii şi faptul că credinţa în Cristos nu
este în zadar, apostolul Pavel îi îndeamnă pe
preaiubiţii lui fraţi să fie statornici, neclintiţi,
totdeauna abundând în lucrul Domnului,
ştiind că truda lor nu este zadarnică în Dom-
nul. Adevărul învierii transformă totul,
dăruindu-ne nădejde şi statornicie, învredni-
cindu-ne să mergem înainte, în pofida unor
împrejurări dificile, ba chiar copleşitor de
dificile.
V.  UN ULTIM SFAT DIN PARTEA LUI
PAVEL (Cap. 16)
A. Cu privire la strângerea ajutoarelor
(16:1-4)
16:1 Primul verset din capitolul 16 pri-
veşte strângerea de ajutoare ce trebuia
efectuată de biserica din Corint, ajutoarele
urmând să fie trimise sfinţilor săraci din
Ierusalim. Nu se cunoaşte cauza exactă a
sărăciei lor. Unii au sugerat că a fost urma-
rea unei foamete (Fapte 11:28-30). Un alt
motiv posibil a fost faptul că iudeii care măr-
turiseau credinţa în Cristos au fost ostracizaţi
şi boicotaţi de rudele, prietenii şi concetăţe-

nii lor necredincioşi. Pesemne ei îşi vor fi
pierdut slujbele, fiind supuşi în nenumărate
feluri la presiuni economice menite să-i for-
ţeze să se lase de mărturisirea lor de credinţă
în Cristos. Pavel dăduse deja porunci biseri-
cilor din Galatia în legătură cu această ches-
tiune, iar acum le dă corintenilor indicaţii să
răspundă în acelaşi mod în care au fost
sfătuiţi să procedeze şi sfinţii galateni.
16:2 Deşi indicaţiile din versetul 2 au
fost date pentru o anumită colectivitate de
credincioşi, totuşi principiile cuprinse în ele
au o valoare universală. Mai întâi, strânge-
rea de fonduri trebuia să se facă în prima zi
a săptămânii. Avem aici un indiciu clar al
faptului că primii creştini nu mai considerau
că trebuie să ţină Sabatul sau ziua a şaptea,
în fond, Domnul înviase în prima zi a săptă-
mânii. Rusalile au fost în prima zi a săptă-
mânii iar ucenicii s-au strâns la frângerea
pâinii în prima zi a săptămânii (Fapte 20:7).
Acum ei trebuie să pună deoparte câte ceva
pentru sfinţi, în prima zi a săptămânii.
Al doilea principiu important este că
indicaţiile privitoare la strângerea de ajutoare
erau destinate fiecăruia. Şi bogaţi, şi săraci,
şi sclavi, şi liberi, toţi trebuiau să ia parte la
jertfa strângerii de ajutoare din ce avea
fiecare.
Mai mult, strângerea de ajutoare trebuia
să se facă în mod sistematic. în prima zi a
săptămânii ei trebuiau să pună deoparte
câte ceva, strângând. Lucrarea acesta nu
trebuia să se facă la întâmplare sau doar în
ocazii speciale. Darul trebuia pus deoparte
separat de alţi bani şi destinat unor scopuri
speciale, cerute de împrejurări. Dărnicia lor
trebuia să se facă proporţionat: după câşti-
gul Iui (sau, cum se spune în versiunea en-
gleză: „după bunăstarea fiecăruia", n.tr.).
Ca să nu se strângă ajutoarele când
voi veni eu. Apostolul Pavel nu a dorit ca
strângerea de ajutoare să fie o chestiune de
ultimul moment. El şi-a dat seama de posibi-
litatea ca cineva să dăruiască fără să se fi
pregătit temeinic pentru aceasta, fără să-şi fi
cercetat inima şi punga.
16:3 Versetele 3 şi 4 ne oferă indicii de
mare preţ cu privire la ceea ce trebuie făcut
cu fondurile strânse în adunarea creştină.
Mai întâi, trebuie să observăm că fondurile
nu trebuiau încredinţate unei singure persoa-
ne. Nici măcar Pavel însuşi nu putea fi
deţinătorul unic al acestor fonduri. în al
doilea rând, observăm că delegarea persoa-
nelor care să aibă grijă de bani nu se făcea în
mod arbitrar de către apostolul Pavel. Mai

1 Corinteni

635

degrabă, această decizie era lăsată pe seama
adunării locale. De îndată ce ei vor fi ales
solii, Pavel avea să-i trimită la Ierusalim.
16:4 Dacă se va hotărî că ar fi bine ca şi
apostolul să meargă la Ierusalim, atunci fraţii
din partea locului îl vor însoţi. Observaţi
cum se exprimă Pavel: „ei vor merge cu
mine", şi nu „eu voi merge cu ei". Poate că
este o aluzie la autoritatea de apostol a lui
Pavel. Unii comentatori propun că factorul
care va stabili dacă Pavel se va duce sau nu
va fi amploarea darurilor strânse, dar noi nu
putem concepe că un apostol atât de mare ca
Pavel s-ar fi putut călăuzi după un asemenea
principiu.
B. Cu privire la planurile sale personale
(16:5-9)
16:5 Pavel discută planurile sale perso-
nale în versetele 5-9. Din Efes, unde se afla
când redacta această scrisoare, el plănuia să
treacă prin Macedonia. Apoi spera să
ajungă în sud, la Corint.
16:6-8 Poate că Pavel va putea ierna
împreună cu sfinţii de la Corint, după care
aceştia urmau să-1 petreacă încotro avea să
se ducă mai departe. Pentru moment însă, nu
avea să-i vadă, în drumul său spre Macedo-
nia, dar se gândea cu bucurie că mai târziu
va putea petrece un timp în mijlocul lor,
dacă va îngădui Domnul. înainte de a pleca
spre Macedonia, Pavel se aştepta să rămână
totuşi în Efes până la Cincizecime. De aici,
din versetul 8, aflăm că epistola 1 Corinteni
a fost redactată la Efes.
16:9 Pavel şi-a dat seama că la Efes se i-
yise un prilej minunat de a-L sluji pe Cristos.
In acelaşi timp, el era conştient că erau şi
foarte mulţi împotrivitori. Este exact situaţia
cu care au fost confruntaţi dintotdeauna cei
ce au dorit să-L slujească pe Cristos: pe de o
Parte, holdele sunt coapte, gata de secerat; pe
de alta, vrăjmaşul care nu doarme caută să
pună piedici, să dezbine şi să se împotri-
vească pe toate căile posibile!
C. îndemnuri de încheiere şi salutări
(16:10-24)
16:10 Apostolul adaugă aici câteva
cuvinte referitoare la Timotei. Dacă acest
tânăr devotat Domnului avea să vină la
Corint, ei trebuiau să-1 primească fără frică.
Poate să fie o referire la faptul că Timotei
era timid din fire, drept care ei trebuiau să
vegheze ca nu cumva să accentueze şi mai
mult această tendinţă. Pe de altă parte, mai

poate însemna că Timotei trebuia să poată
veni la ei fără frica de a nu fi acceptat ca
slujitor al Domnului. Faptul că varianta
aceasta din urmă este cea corectă e indicat
de cuvintele următoare rostite de Pavel:
„Căci el este prins ca şi mine în lucrul
Domnului."
16:11 Datorită slujirii pline de credincio-
şie a lui Timotei faţă de Domnul Isus Cris-
tos, nimeni nu avea voie să-1 dispreţuiască.
Mai degrabă, trebuia făcut totul pentru a-1
conduce în pace, ca Timotei să vină înapoi la
Pavel, la timpul cuvenit. Apostolul aştepta
cu bucurie să se reîntâlnească cu Timotei şi
cu fraţii.
16:12 Cât pentru fratele Apolo, Pavel
îl rugase stăruitor să le facă o vizită fraţilor
de la Corint. Apolo nu considerase că Dom-
nul voia ca el să se ducă la Corint atunci, dar
a lăsat să se înţeleagă că se va duce acolo
când se va ivi prilejul nimerit. Versetul 12 ne
este de mare preţ, întrucât ne arată duhul de
dragoste şi înţelegere ce domnea în rândul
slujitorilor Domnului. Cineva a definit a-
ceastă situaţie drept un tablou minunat de
„dragoste şi respect, lipsite de orice urmă de
gelozie". De asemenea, ne arată libertatea de
care beneficia fiecare slujitor al Domnului de
a se lăsa călăuzit de Domnul, fără să-i dicte-
ze nimeni ce trebuie să facă. Nici măcar apos-
tolul Pavel nu era autorizat să-i spună lui A-
polo ce să facă. în legătură cu aceasta Ironsi-
de face următoarele comentarii: „Sub nici o
formă nu aş concepe să scot din Biblia mea
acest capitol, deoarece mă ajută să înţeleg
modul în care îşi călăuzeşte Dumnezeu slu-
jitorii în lucrarea lor de slujire faţă de El."58
16:13,14 în continuare, Pavel le transmi-
te sfinţilor o serie de îndemnuri pline de
miez. Astfel, ei trebuie să vegheze în perma-
nenţă, să stea tari în credinţă, să fie cura-
joşi şi să fie tari. Poate că Pavel se gândeşte
din nou la pericolul învăţătorilor falşi. Sfinţii
au datoria să fie mereu cu ochii în patru. Ei
nu trebuie să cedeze nici un centimetru de
teren vital, ci trebuie să se dea dovadă de un
adevărat curaj. în fine, ei trebuie să fie tari în
Domnul. în tot ceea ce fac, ei trebuie să dea
dovadă de dragoste. Asta înseamnă că vor
trăi o viaţă de devotament faţă de Dumnezeu
şi de alţii, ceea ce va presupune dăruire de
sine.
16:15 în continuare avem un îndemn
privitor la casa lui Ştefana. Aceşti scumpi
creştini au constituit cele dintâi roade ale
Ahaiei, adică primii convertiţi din Ahaia. Se
pare că încă din momentul convertirii lor ei

636

1 Corinteni

s-au dedicat cu totul în slujba sfinţilor. Ei
s-au consacrat slujirii copiilor lui Dumnezeu.
Casa lui Ştefana a fost pomenită anterior, la
1:16. Acolo Pavel afirma că i-a botezat pe
cei din această casă. Mulţi susţin că în expre-
sia casa lui Ştefana ar fi fost incluşi şi copiii
mici, drept care au încercat să justifice prin
asta botezul pruncilor. Numai că din acest
verset reiese limpede că nu erau copii mici
în această casă, întrucât se spune clar că
membrii acestei case s-au dedicat cu totul
în slujba sfinţilor.
16:16 Apostolul îi îndeamnă pe creştini
să fie supuşi unor astfel de oameni şi
fiecăruia care ajută la lucrare şi munceş-
te. Aflăm din învăţăturile generale ale Nou-
lui Testament că cei ce se dedică slujirii lui
Cristos trebuie să beneficieze de respectul şi
dragostea tuturor copiilor lui Dumnezeu.
Dacă acest lucru s-ar practica pe scară mai
largă, ar preveni multe cazuri de gelozie şi
dezbinare.
16:17 Venirea lui Ştefana, Fortunat şi
Ahaic i-a umplut lui Pavel inima de bucurie,
pentru că ei au împlinit ce lipsea din
partea corintenilor. Asta ar putea însemna
că ei şi-au arătat dragostea faţă de apostol
într-un fel în care corintenii au neglijat să-1
facă. Sau o variantă mai plauzibilă ar fi că
ceea ce corintenii nu puteau face, datorită
depărtării lor faţă de Pavel, oamenii aceştia
reuşiseră să facă.
16:18 Ei i-au adus lui Pavel veşti de la
Corint şi, la rândul lor, au dus cu ei veşti din
partea apostolului către adunarea din care
făceau parte. Din nou, Pavel îi elogiază
pentru respectul plin de dragoste pe care-1
aveau faţă de biserica locală.
16:18 Bisericile din Asia se referă la
adunările din provincia Asia (în prezent Asia
Mică), a cărei capitală era oraşul Efes. Acui-
la şi Priscila se pare că locuiau în această
vreme la Efes. Cândva ei locuiseră la Corint
şi astfel erau cunoscuţi de sfinţii de acolo.
Acuila trăia din confecţionatul corturilor şi
lucrase împreună cu Pavel în această ocupa-
ţie. Expresia biserica din casa lor ne oferă
o imagine clară a modului simplu de a se
aduna al bisericii din vremea aceea. Creştinii
se strângeau în case, pentru a se închina, a se
ruga şi a avea părtăşie. Apoi se duceau şi
predicau evanghelia, la locul de muncă, în
piaţă, la închisoarea din localitate şi oriunde
le era sortit să se ducă.
16:20 Toţii fraţii din adunare se alătură
lui Pavel, trimiţând salutările lor pline de
dragoste fraţilor şi surorilor lor credincioşi

din Corint. Apostolul îşi îndeamnă cititorii
să se salute unii pe alţii cu o sărutare
sfântă. Pe vremea aceea sărutul era un salut
obişnuit, chiar între bărbaţi (cum, de altfel,
continuă să fie în estul Europei, n.tr.). O
sărutare sfântă înseamnă un salut fără
prefăcătorie şi fără impuritate. în societatea
noastră actuală, obsedată de sex, în care
perversiunile sunt atât de răspândite, recur-
gerea la forma de salut prin sărut ar putea
prezenta ispite serioase, ducând la grave
eşecuri pe plan moral. Din această pricină,
sărutul (cel puţin între creştinii din ţările de
limbă engleză) a fost înlocuit cu strângerea
de mână. De obicei, nu trebuie să permitem
unor considerente de ordin cultural să ne
împiedice de a adera întru totul la cuvintele
Scripturii. Dar într-un caz ca acesta, în care
dacă ar fi să dăm ascultare literei, am putea
cădea în păcat sau da naştere unei impresii
de păcat, datorită condiţiilor ce domină
societatea noastră, probabil nu ar strica să
înlocuim sărutul cu strângerea de mână.
16:21 Pavel avea obiceiul să dicteze
conţinutul scrisorilor sale unuia dintre cola-
boratorii săi. Dar la sfârşit el lua în mână
pana şi adăuga câteva cuvinte scrise chiar de
mâna lui, dând apoi salutul său caracteristic.
Este exact ceea ce face în acest verset.
16:22 Anatema ar putea fi tradus prin
blestemat. Cei care nu-L iubesc pe Domnul
Isus Cristos sunt condamnaţi deja, dar osân-
da lor va deveni evidentă la venirea Domnu-
lui Isus Cristos. Un creştin este cel ce-L iu-
beşte pe Mântuitorul. El îl iubeşte pe Dom-
nul Isus mai mult decât pe oricare altă per-
soană sau lucru de pe lume. Eşecul de a-L
iubi pe Fiul lui Dumnezeu este o crimă îm-
potriva lui Dumnezeu însuşi. Ryle spune:
Sfântul Pavel nu permite nici o portiţă de scăpa-
re omului care nu-L iubeşte pe Cristos. El nu
îngăduie nici o scuză, nici o derogare. S-ar putea
ca cineva să nu posede toate cunoştinţele inte-
lectuale, şi totuşi să fie mântuit. S-ar putea să nu
fie curajos şi chiar biruit de frica de oameni,
asemenea lui Petru. S-ar putea să cadă groaznic,
ca David, dar după aceea să se ridice. Dar dacă
cineva nu-L iubeşte pe Cristos nu se află pe
calea vieţii, ci blestemul este asupra lui. El se
află pe drumul lat, ce duce la pierzare.59
Maranatha! este un termen aramaic,
tradus prin O, Doamne, vino! şi era un salut
des folosit de creştinii de la început. Dacă se
desparte astfel: „maran atha", înseamnă
„Domnul nostru a venit" iar cealaltă despăr-

1 Corinteni

637

ţire posibilă: „marana tha" înseamnă Dom-
nul nostru, vino!
16:23 Harul a constituit tema de predi-
lecţie a lui Pavel. Astfel constatăm că îi
plăcea să înceapă şi să încheie Epistolele
sale pe această notă înălţătoare. Este unul din
semnele paternităţii pauline a epistolelor
sale.
16:24 Pe tot parcursul epistolei am auzit
bătaia fierbinte a acestui apostol devotat al
lui Cristos. Am ascultat cum el a căutat să-i
zidească pe credincioşi, să-i edifice, să-i
mângâie şi să-i mustre pe copiii în credinţă.
Dragostea ce le-o purta nu putea fi pusă la
îndoială. Când ei au citit aceste cuvinte de
încheiere, poate s-au simţit ruşinaţi că le-au
permis învăţătorilor falşi să se strecoare în
mijlocul lor, că au pus la îndoială apostolia
lui Pavel şi că s-au îndepărtat de la dragostea
ce i-o purtau iniţial.
NOTE FINALE
'(1:18) Albert Barnes, Notes on the New
Testament, 1 Corinthians, pg. 14.
2(1:19) S. Lewis Johnson, „First Corin-
thians," The Wycliffe Bible Commentary, pg.
1232.
3(1:27) Erich Sauer, The Dawn of World
Redemption, pg. 91.
4(l:30) Robert Traill, The Works of
Robert Traill, vol. 2, Edinburgh: editura
Banner of Trust, retipărit în 1975, pg. 234.
5( 1:30) Arthur T. Pierson, The Ministry
ofKeswick, First Series, pg. 104.
6(2:14) Vance Havner. Nu dispunem de
altă documentaţie.
7(3:9) Charles R. Erdman, The First
Epistle of Paul to the Corinthians, pg. 40.
8(3:15) E. W. Rogers, Concerning the
Future, p. 77.
9(3:18) Frederic L. Godet, Commentaiy
on First Corinthians, p. 195.
l0(4:8) H. P. Barker, Coming Twice, p.
80.
"(5:2) Erdman, First Corinthians, p. 55.
l2(6:9) Unii fac o deosebire între „a intra"
în împărăţie şi „a moşteni" împărăţia. Astfel
pi susţin că un credincios ar putea să nu-şi
învingă un păcat din viaţa sa, şi totuşi să fie
mântuit. în acest caz, el ar „intra" în împără-
ţie, dar nu ar avea decât o mică moştenire
sau nici o moştenire (răsplată) în ea. Dar
acest pasaj se ocupă de cei răi, adică de cei
nenăscuţi din nou.
(6:13) Erdman, First Corinthians, p. 63.
l4(6:17) A. T.  Pierson, Knowing the

Scriptures, p. 147.
t5(6:20 Edward Herbert Bates. Spiritual
Thoughts from the Scriptures of Truth, p.
137.
l6(6:20) Textul NU omite aici referirea la
duh.
l7(7:5) Larry Christenson, The Christian
Family, p. 24.
l8(7:14) W. E. Vine, First Corinthians, p.
97.
19(7:15) J. M. Davies. Nu dispunem de
alte documente.
20(7:17) W. E. Vine, The Divine Plan of
Missions, p. 63.
21(7:19) William Kelly, Notes on the
First Epistle to the Corinthians, p. 123.
22(7:29) Harry A. Ironside, First Epistle
to the Corinthians, p. 223.
23(7:29) Vine, First Corinthians, p. 104.
24{l:33)Ibid.,p. 105.
25(7:36) Dar termenul obişnuit din greacă
pentru virginitate este substantivul abstract
parthenia iar dacă Pavel s-a referit la acesta,
atunci ne întrebăm de ce a folosit termenul
simplu pentru „fecioară", ca la Matei 1:23.
(7:38) „El însuşi" a fost adăugat, nefi-
ind prezent în textul grec.
-7(8.i2) Barnes, / Corinthians, p. 147.
28(9:17) Charles C. Ryrie, The Ryrie
Study Bible, New King James Version, p.
1771.
29(9:20) Textul NU adaugă aici nota
explicativă: „eu însumi nefiind sub lege."
30(9:20) William Arnot, The Church in
the House, p. 467, 468.
3I(9:21) Charles C. Ryrie, The Grace of
God, p. 83.
32(9:22) Textul NU omite „ca", dar el
pare important pentru argumentaţia lui Pavel
— el nu a devenit realmente slab.
3Î(9:27) O mare parte a problemei rezultă
din folosirea de către ediţia KJV a lui
„castaway" (lepădat). Dar termenul din
greacă a-dokimos nu înseamnă altceva decât
„neaprobat". Ca termen din domeniul atletis-
mului, se pretează foarte bine la varianta
modernă „descalificat".
34(10:5) Godet, First Corinthians, p. 59,
60.
35( 10:22) Kelly, First Corinthians, p.
166.
36( 10:28) Textul NU omite repetiţia.
37( 11:5) Reise clar din versetele 4 şi 5 că
în situaţii în care sunt implicate rugăciunea
şi prorocia, o femeie trebuie să-şi acopere
capul, ori de câte ori pentru aceste situaţii
capul unui bărbat trebuie să fie descoperit.

638

1 Corinteni

capul, ori de câte ori pentru aceste situaţii
capul unui bărbat trebuie să fie descoperit.
Femeile cărora le este greu să ştie ce trebuie
să facă şi când s-o facă ar trebui să urmă-
rească exemplul bărbatului, făcând exact
opusul.
38(11:7) Vine, Expository Dictionary, la
termenul Glory, p. 154.
39( 11:18) F. B. Hole, "The Administra-
tion of the Mystery" (broşură), p. 5.
40( 11:19) In greacă este haireseis, dar aici
nu are sensul dobândit ulterior, de „erezie".
Vezi nota de la Tit 3:10.
41 (11:19) De obicei în greacă se foloseşte
opheilö pentru necesitate morală. Aici Pavel
foloseşte termenul obişnuit pentru necesitate
logică, adică dei.
42( 11:26) Godet, First Corinthians, p.
163.
43(12:Intro) Glössa („limbă") este terme-
nul obişnuit din greacă pentru „limbă".
^(^ÎO) O mare parte din ceea ce unii
oameni numesc în vremea noastră „prorocie"
este fie o redare cu alte cuvinte a textelor din
Biblie, fie prezentarea unor învăţături greşite,
ce nu se împlinesc în realitate. Ambele sunt
adesea redate într-o nereuşită imitaţie a
englezei King James, ca şi când Dumnezeu
nu ar putea să comunice în limbajul actual,
al zilelor noastre!
45(12:13) Termenul din greacă pentru en
poate fi tradus prin în, cu sau prin, toate fi-
ind exacte, în funcţie de context, dar noi
considerăm că „în" este traducerea cea mai
„literală", întrucât are legătură cu grecescul
en.
46( 12:29, 30) Aceste întrebări încep cu
me în greacă, sugerând o parafrazare de
genul: „Negreşit, nu toţi vorbesc în limbi".
47(13:11) Termenul este nepios (cf. Ev.
5:13).
48(14:5) Kelly, First Corinthians, p. 229.
49(14:13) Dar nu există nici un indiciu în
original că subiectul lui „ar putea interpreta"
ar fi diferit de cel al lui „vorbeşte".
50(14:19) Redarea literală este: „under-
standing of me" (înţelegere a mea), în care
„a mea" este în cazul genitiv, fiind obiectul
acţiunii sugerate de substantiv. Aceeaşi
formă " poate fi şi genitiv subiectiv. Contex-
tul stabileşte care formă trebuie folosită.
5'(H: 19) Charles Hodge, First Corinthi-
ans, p. 292.
5"( 14:35) Acelaşi termen grec andres
poate însemna „soţi" sau „bărbaţi".
53( 15:45) Erdman, First Corinthians,
p. 148.

54( 15:47) Textul NU omite „Domnul".
55( 15:49) Textul majoritar al manuscrise-
lor din greacă conţine şi îndemnul suplimen-
tar: „Să purtăm...."
56( 15:54) C. H. Mackintosh, The Mackin-
tosh Treasury: Miscellaneous Writings by C.
H. Mackintosh, p. 125.
"(15:56) Godet, First Corinthians, p.
446.
58(16:12) Ironside, First Corinthians, p.
542.
59(16:22) J. C. Ryle, Holiness, p. 235.
BIBLIOGRAFIE
Barnes, Albert. Notes on the New Testament.
(Vol. V, 1 Corinthians). Londra: Blackie
& Son, n.d.
Bates, Edward Herbert. Spiritual Thoughts
from the Scriptures of Truth. Londra:
Pickering & Inglis, n.d.
Davies, J. M. The Epistles to the Corinthi-
ans. Bombay: Gospel Literature Service,
1975.
Erdman, Charles R. The First Epistle of Paul
to the Corinthians. Philadelphia: West-
minster Press, 1928.
Godet, F. L. The First Epistle to the Corin-
thians. Grand Rapids: Zondervan Pub-
lishing House, 1971.
Grant, F. W. "1 Corinthians," The Numerical
Bible. Vol. 6, Acts to 2 Corinthians. New
York: Loizeaaux Bros., 1901.
Hodge, Charles. An Exposition on the First
Epistle to the Corinthians. New York:
George H. Doran Company, 1857.
Ironside, H. A. Addresses on the First Epis-
tle to the Corinthians. New York: Loize-
aux Brothers, 1955.
Johnson, S. Lewis. "First Corinthians," în
The Wycliffe Bible Commentary. Chica-
go: Moody Press, 1962.
Luck, G. Coleman. First Corinthians. Chica-
go: Moody Press, 1958.
Morgan, G. Campbell. The Corinthian Let-
ters of Paul: An Exposition of I and II
Corinthians. New York: Fleming H.
Revell Company, 1946.
Morris, Leon. The First Epistle of Paul to
the Corinthians. Grand Rapids: Wm. B.
Eerdmans Publishing Company, 1966.
Robertson, Archibald and Alfred Plummer.
A Critical and Exegetical Commentary
on the First Epistle of St. Paul to the
Corinthians. Edingburgh: T. & T. Clark,
1911.
Vine, W. E. First Corinthians. Londra:
Oliphants Ltd., 1951.

A DOUA EPISTOLA CĂTRE
CORINTENI
Introducere
, Transparenţa revelaţiei lui Pavel [în 2 Corinteni] este, după părerea mea,
fără egal în toată literatura sacră." — Sadler

I. Locul unic în Canon
Dacă din 1 Corinteni se predică foarte
mult, această epistolă fiind foarte mult stu-
diată, atunci tot atât de adevărat este că 2
Corinteni este o epistolă foarte mult neglijată
de predicatori. E trist să constatăm acest
lucru, deoarece 2 Corinteni este o epistolă
foarte importantă. Atitudinea de neglijare a
acestei epistole se datorează în parte stilului
ironic şi greu de redat în traducere în care
este redactat limbajul ei. Numărul mare de
cuvinte tipărite cu italice în versiunile KJV
şi NKJV reflectă greutăţile întâmpinate de
traducătorii în engleză ai acestei epistole,
care au fost nevoiţi să suplimenteze termeni
subînţeleşi, pentru a explicita contextul.
Prin urmare, trebuie să acceptăm că
epistola de faţă este, într-adevăr, dificilă.
Sensul multor versete este greu de desluşit,
dacă nu chiar total învăluit în mister. Există
mai multe motive în măsură să explice
această stare de lucruri, după cum urmează:
(1) In 2 Corinteni Pavel recurge de multe ori
la procedeul satirei, dar dificultatea constă în
a stabili când procedează el astfel. (2) Pentru
a înţelege sensul deplin al unor fragmente, ar
fi necesar să ni se dea informaţii suplimenta-
re cu privire la itinerarul exact parcurs de
Pavel în călătoriile sale şi al însoţitorilor săi,
precum şi scrisorile pe care le-a scris. (3)
Epistola are un pronunţat caracter personal,
cuvintele lui Pavel reflectând sentimentele
izvorâte din inima lui. Or, se ştie că acest
limbaj, izvorât din inimă, nu se pretează
întotdeauna la o înţelegere lesnicioasă.
In pofida acestor dificultăţi, nu trebuie să
ne dăm bătuţi. Din fericire, ele nu afectează
adevărurile de bază ale epistolei, ci numai
aspecte secundare.
In fine, trebuie să spunem că 2 Corinteni

este o epistolă mult iubită şi mult citată.
După ce o veţi studia, veţi fi mai în măsură
să înţelegeţi motivul pentru care ea şi-a
dobândit această faimă binemeritată.
II. Paternitatea
Aproape nimeni nu neagă faptul că Pavel
a scris 2 Corinteni, deşi unii au avansat
diverse teorii, potrivit cărora în textul episto-
lei s-ar fi strecurat aşa-numite „interpolări".
Totuşi unitatea cărţii (în pofida unor digre-
siuni atât de caracteristice scrierilor lui Pa-
vel) este de necontestat.
Dovezile externe ale cărţii 2 Corinteni
sunt temeinice, deşi de dată relativ mai târzie
decât în cazul epistolei 1 Corinteni. Surprin-
de faptul că Clement din Roma nu citează
din ea. în schimb, Policarp, Irineu şi Ciprian
se referă la ea. Marcion o cataloghează pe
locul trei în rândul celor zece epistole pau-
line pe care le acceptă acesta. 2 Corinteni
este trecută, de asemenea, în Canonul Mura-
torian. începând din anul 175 al erei creştine,
dovezile paternităţii lui 2 Corinteni sunt
extrem de numeroase.
Dovezile interne ale paternităţii pauline a
lui 2 Corinteni sunt copleşitoare prin numă-
rul şi forţa lor. Cu excepţia epistolei către
Filimon, 2 Corinteni este cea mai personală
şi mai puţin doctrinară epistolă pe care a
scris-o Pavel. Aluziile la chestiuni personale
din viaţa apostolului, la particularităţi ale
sale ieşite din comun, precum şi evidentele
conexiuni cu 1 Corinteni, Galateni, Romani
şi Fapte — sunt tot atâtea probe ce vin în
sprijinul afirmaţiei că Pavel este cel ce a
redactat 2 Corinteni. Peste tot găsim în ea
dovezi concludente că scrisoarea a fost scrisă
de acelaşi autor şi se adresează aceleiaşi
adunări ca în Prima Epistolă, a cărei paterni-
tate paulină a fost unanim acceptată.

639

640

2 Corinteni

III.	Data
2 Corinteni a fost scrisă, probabil, la mai
puţin de un an de la redactarea primei episto-
le către corinteni, acest lucru facându-se în
Macedonia (deşi în unele traduceri timpurii
se dă oraşul Filipi ca loc al apariţiei ei). Ma-
joritatea cercetătorilor agreează anul 57 al e-
rei creştine, ca dată a apariţiei cărţii, deşi
mulţi preferă anul 55 sau 56, iar Harnack se
pronunţă în favoarea anului 53.
IV.	Fondul şi tema epistolei
Unul din motivele care ne determină să
iubim a doua epistolă către Corinteni este
faptul că are un ton atât de personal. Se pare
că aici reuşim să ne apropiem de inima lui
Pavel mai mult decât în oricare alte scrieri
ale sale, putând să ne facem o idee despre
entuziasmul extraordinar ce-1 anima pe
apostol în vederea lucrării Domnului. înţele-
gem într-o măsură mai mare ca în oricare
altă carte din Scriptură demnitatea ce se
degajă din cea mai nobilă chemare a vieţii.
Apoi nu avem cuvinte să descriem uimirea
ce ne cuprinde când citim despre toate sufe-
rinţele pe care le-a îndurat apostolul. Şi
resimţim noi înşine intensitatea indignării cu
care a răspuns el la criticile formulate împo-
triva sa de oameni fără scrupule. Cu alte
cuvinte, Pavel pare să ne îngăduie aici acces
nestingherit la toate ungherele sufletului său.
Prima vizită efectuată de Pavel la Corint
o găsim consemnată în Fapte 18. Ea s-a
înscris în a doua sa călătorie misionară, la
scurt timp după ce ţinuse memorabila cuvân-
tare pe Colina Marte din Atena.
în Corint, Pavel a lucrat împreună cu
Acuila şi Priscila la confecţionarea de cor-
turi, paralel cu vestirea cuvântului în sinago-
gă. Sila şi Timotei au venit din Macedonia,
pentru a i se alătura în acest demers evan-
ghelistic, ce a durat cel puţin un an şi jumă-
tate (Fapte 18:11).
După ce majoritatea iudeilor au respins
propovăduirea lui, Pavel şi-a îndreptat aten-
ţia spre Neamuri. După ce au fost mântuite
o seamă de suflete — atât dintre iudei, cât şi
dintre Neamuri — liderii iudeilor l-au adus
pe apostol înaintea proconsulului Gallio.
Numai că acesta a respins pricina, sub moti-
vaţia că nu dispunea de competenţa juridică

necesară pentru a judeca această cauză.
După proces, Pavel a rămas la Corint
multe zile, după care s-a deplasat în Chen-
crea, Efes şi chiar mai departe, în Cezarea şi
Antiohia.
Cu ocazia celei de-a treia călătorii misio-
nare, el revine la Efes, unde stă doi ani. în
timpul şederii sale acolo a fost vizitat de o
delegaţie de fraţi din Corint, care i-au cerut
apostolului sfatul în privinţa mai multor
chestiuni. Prima epistolă către Corinteni a
fost redactată tocmai ca răspuns la aceste
întrebări.
Ulterior apostolul şi-a manifestat dorinţa
arzătoare de a afla cum a fost primită de
corinteni prima lui scrisoare, în special
fragmentul privitor la disciplinarea aceluia
dintre ei care se făcuse vinovat de un păcat
grav. Prin urmare, Pavel părăseşte Efesul,
îndreptându-se spre Troa, unde spera să-1
întâlnească pe Tit. Nereuşind însă, apostolul
a traversat apoi [marea], ajungând în Mace-
donia. Aici în sfârşit ia legătura cu Tit, care
îi aduce veşti — şi bune, şi rele. într-adevăr,
sfinţii l-au disciplinat pe sfântul care păcătui-
se — şi această disciplină a dus la refacerea
spirituală a acestuia. Asta era vestea bună.
Vestea mai puţin bună a constat în faptul că
creştinii din Corint nu s-au ţinut de promisu-
nea de a trimite banii pentru ajutorarea
sfinţilor nevoiaşi de la Ierusalim. După care
a urmat vestea proastă: Tit îl înştiinţează pe
Pavel că învăţătorii falşi făceau ravagii la
Corint, subminând lucrarea apostolului şi
punând sub semnul îndoielii autoritatea sade
slujitor al lui Cristos.
Aşadar acestea sunt împrejurările care au
reclamat redactarea — în Macedonia — a
celei de-a doua epistole către Corinteni.
în prima sa epistolă către Corinteni, Pa-
vel îşi asumă rolul de învăţător, iar în a doua
adoptă rolul de păstor. Dacă ascultaţi cu
luare aminte, veţi distinge bătăile inimii celui
care i-a iubit atât de mult pe copiii lui Dum-
nezeu şi le-a dorit, cu atâta dăruire, binele.
Prin urmare, să purcedem la drum, în
această măreaţă aventură. Studiind aceste
„gânduri inspirate şi cuvinte arzătoare" —
cum le-a numit cineva — s-o facem rugân-
du-L pe Duhul Sfânt al lui Dumnezeu să ne
lumineze.

2 Corinteni	641
SCHIŢA CĂRŢII
I. PAVEL EXPUNE SLUJBA (LUCRAREA DE SLUJIRE) (Cap. 1-7)
A.	Salutul (1:1,2)
B.	Slujba de mângâiere în suferinţă (1:3-11)
C.	Explicaţia schimbării intervenite în planurile lui Pavel (1:12-2:17)
D.	Acreditările posedate de Pavel pentru a-şi desfăşura slujba (3:1-5)
E.	Contrast între vehiul şi noul legământ (3:6-18)
F.	Obligaţia de a predica o evanghelie limpede (4:1-6)
G.	Un vas de pământ cu un destin ceresc (4:7-18)
H. Necesitatea de a trăi în lumina faptului că ne vom înfăţişa înaintea scaunului
de judecată al lui Cristos (5:1-10)
I.   Pavel participă la această slujbă cu un cuget curat (5:11-6:2)
J.   Purtarea lui Pavel în desfăşurarea slujbei (6:3-10)
K. îndemnul lui Pavel la o atitudine de deschidere şi afecţiune (6:14-7:1)
L. îndemnul lui Pavel la separarea de lume pe care o cere Cuvântul lui
Dumnezeu (6:14-7:1)
M Bucuria lui Pavel la primirea veştilor bune de la Corint (7:2-16)
II. ÎNDEMNUL LUI PAVEL DE A DUCE LA BUN SFÂRŞIT STRÂNGEREA DE
AJUTOARE PENTRU SFINŢII DE LA IERUSALIM (Cap. 8, 9)
A.	Pilde minunate de dărnicie (8:1-9)
B.	îndemnuri minunate în vederea încheierii strângerii de ajutoare (8:10, 11)
C.	Trei principii minunate pentru dărnicie (8:12-15)
D.	Trei fraţi minunaţi care să pregătească strângerea de ajutoare (8:16-24)
E.	îndemnul adresat de Pavel corintenilor să fie pe măsura elogiilor ce le-au
fost aduse (9:1-5)
F.	Răsplăţile minunate rezultate în urma dărniciei (9:6-15)
III. PAVEL ÎŞI APĂRA APOSTOLIA (Cap. 10-13)
A.	Răspunsul dat de Pavel acuzatorilor săi (10:1-12)
B.	Principiul călăuzitor în viaţa lui Pavel: să desţelenească noi terenuri pentru
Cristos (10:13-16)
C.	Ţelul suprem urmărit de Pavel: să aibă parte de aprobarea Domnului
(10:17, 18)
D.	Pavel îşi afirmă apostolia (11:1-15)
E.	Suferinţele îndurate de Pavel pentru Cristos susţin apostolia sa (11:16-33)
F.	Revelaţiile avute de Pavel susţin apostolia sa (12:1-10)
G.	Semnele lui Pavel susţin apostolia sa (12:11-13)
H. Vizita pe care urma s-o efectueze Pavel la Corint (12:14-13)
I.   Apostolia lui Pavel susţinută chiar de corinteni (13:2-6)
J.   Dorinţa lui Pavel de a le face bine corintenilor (13:7-10)
K. Pavel îşi ia rămas bun de la ei, invocând peste ei binecuvântarea Sfintei
Treimi (13:11-14)
Comentariu
I.   PAVEL EXPUNE SLUJBA                .	puneau la îndoială că Pavel ar fi fost cu
(Cap. 1-7)	adevărat împuternicit de Domnul. La care
Pavel răspunde că nu el a ales slujba, din
A. Salutul (1:1,2)	proprie iniţiativă, după cum nu a fost ordinat
1:1 Pavel se prezintă chiar de la începu-	de oameni, ci a fost lansat în lucrare de Isus
tul epistolei sale ca apostol al lui Isus Cris-	Cristos, prin voia Iui Dumnezeu. Chemarea
tos prin voia lui Dumnezeu. Este important	sa la apostolie a survenit pe drumul Damas-
ca Pavel să precizeze acest lucru de la bun	cului — acea experienţă de neuitat din viaţa
început, întrucât existau unii la Corint care	sa. Or, tocmai conştienta acestei chemări

642

2 Corinteni

divine este aceea care 1-a susţinut pe apostol
în toate ceasurile de grea încercare. Adesea,
în slujirea lui Cristos, când era apăsat peste
măsură, poate ar fi fost ispitit să se dea bătut
şi să se retragă din lucrare, dacă nu ar fi avut
această asigurare a chemării divine.
Faptul că Timotei este menţionat în
versetul întâi nu înseamnă că el a contribuit
la redactarea epistolei, ci doar consemnează
că acesta era în compania lui Pavel,_ la data
când a fost redactată Doi Corinteni. în afară
de această menţiune, nu posedăm alte indicii
sigure cu privire la deplasările lui Timotei în
această perioadă.
Scrisoarea este adresată bisericii lui
Dumnezeu care este în Corint, împreună
cu toţi sfinţii care sunt în toată Ahaia.
Sintagma biserica lui Dumnezeu înseamnă
că era o adunare de credincioşi ce aparţineau
lui Dumnezeu. Nu era o adunare păgână sau
o asociaţie laică de oameni, ci o companie
de creştini născuţi din nou, chemaţi din
mijlocul lumii, să-I aparţină Domnului.
Negreşit, pe când scria aceste cuvinte, Pavel
îşi va fi amintit de zilele când a venit prima
oară la Corint, predicând evanghelia. Cum
oameni dedaţi la idolatrie şi-au pus încre-
derea în Cristos ca Domn al lor, fiind mân-
tuiţi prin harul Său minunat. în pofida tutu-
ror dificultăţilor care s-au ivit ulterior în
adunarea de la Corint, inima apostolului va
fi fost cuprinsă de bucurie la gândul că în
viaţa acestor oameni atât de dragi lui au
intervenit schimbări atât de mari. Scrisoarea
este adresată nu numai corintenilor, ci şi
tuturor sfinţilor care sunt în Ahaia. Ahaia
desemna porţiunea sudică a Greciei, în
vreme ce Macedonia, despre care vom citi în
această epistolă, constituia secţiunea de nord
a acestei ţări.
1:2 Har... şi pace sunt elementele ce
compun minunatul salut al apostolului Pavel,
cu care ne-am familiarizat deja. Când arată
ce Ie doreşte el în primul rând copiilor lui
Dumnezeu, Pavel nu menţionează lucruri
materiale, ca aurul şi argintul, deoarece el
ştie prea bine că acestea sunt trecătoare. Mai
degrabă, el le doreşte binecuvântări duhovni-
ceşti, cum ar fi harul şi pacea, în care sunt
cuprinse toate binefacerile la care se poate
aştepta un biet păcătos în viaţa de aici, până
nu a ajuns în cer. Denney spune: „Evanghe-
lia se deschide şi se încheie cu harul iar
pacea—acea stare de desăvârşită adecuateţe
spirituală — este lucrarea isprăvită a lui
Cristos în sufletul [omului]".1 Aceste bine-
cuvântări decurg de la Dumnezeu Tatăl

nostru şi de la Domnul Isus Cristos. Dum-
nezeu Tatăl nostru este izvorul iar Domnul
Isus Cristos este canalul prin care se scurg
aceste binecuvântări. Pavel nu ezită să-L
aşeze pe Domnul Isus Cristos alături de
Dumnezeu Tatăl, întrucât, ca membru al
Trinităţii, Cristos este egal cu Tatăl.
B. Slujba mângâierii în suferinţă (1:3-11)
1:3 în versetele 3 până la 11, apostolul
izbucneşte în expresii de mulţumire pentru
mângâierea de care a avut parte în mijlocul
suferinţelor şi încercărilor prin care a trecut.
Fără îndoială, mângâierea a constituit-o
vestea bună pe care i-a adus-o Tit în Mace-
donia. Apostolul arată apoi în continuare că
şi în strâmtoare, şi în mângâiere, toate lu-
crează împreună spre binele final al credin-
cioşilor cărora le este destinată slujba lui.
Mulţumirile sunt adresate lui Dumnezeu şi
Tatălui Domnului nostru Isus Cristos.
Acesta este titlul plenar al lui Dumnezeu în
Noul Testament, unde El nu mai este invocat
ca Dumnezeul lui Avraam, Dumnezeul lui
Isaac sau Dumnezeul lui Iacob. Acum El
este Dumnezeu] şi Tatăl Domnului Isus
Cristos. Apropo, numele acesta presupune
măreţul adevăr, potrivit căruia Domnul Isus
este [simultan]: şi Dumnezeu, şi Om. Dum-
nezeu este Dumnezeul Domnului nostru Isus
Cristos — ceea ce se referă la relaţia Sa cu
Isus, Fiul Omului. Dar Dumnezeu este şi
Tatăl Domnului nostru Isus Cristos—prin
asta înţelegându-şe relaţia Sa cu Cristos, Fiul
lui Dumnezeu. în plus, Dumnezeu este
descris ca Părintele îndurărilor şi Dumne-
zeul oricărei mângâieri. De la El se revarsă
toate îndurările şi mângâierile.
1:4 în toate strâmtorările prin care a
trecut Pavel, a fost conştient de prezenţa lui
Dumnezeu, care 1-a mângâiat. Aici el ne
prezintă unul din numeroasele motive pentru
care Dumnezeu 1-a mângâiat, şi anume
pentru ca şi el, la rândul lai, să-i poată mân-
gâia pe alţii cu aceeaşi mângâiere cu care a
fost şi el mângâiat de Dumnezeu. Pentru noi
cuvântul „mângâiere" înseamnă de obicei un
fel de consolare când trecem prin întristări.
Dar în accepţia Noului Testament, termenul
are un înţeles mult mai cuprinzător, referin-
du-se la îmbărbătarea şi îndemnul pe care le
primim de la cineva care este alături de noi
în momente de strâmtorare. Cu toţii ar trebui
să punem în practică acest verset, aducându-
ne aminte atunci când suntem mângâiaţi că
şi noi, la rândul nostru, avem datoria de a
transmite mai departe această mângâiere

2 Corinteni

643

către alţii. Nu trebuie să fugim de încăperile
în care unii zac bolnavi sau de casele aflate
în doliu, ci să ne apropiem îndată de oricine
are nevoie de îmbărbătarea noastră. Nu
confortul pe care-1 aduce mângâierea trebuie
să-1 căutăm, ci mai degrabă ca noi înşine să
fim mângâietori.
1:5 Motivul pentru care Pavel îi poate
mângâia pe alţii este faptul că mângâierile
lui Cristos sunt egale cu suferinţele îndurate
de apostol pentru El. Suferinţele lui Cristos
din acest context nu se referă nicidecum la
suferinţele îndurate de Mântuitor, în lucrarea
Sa ispăşitoare, căci acestea sunt unice, nepu-
tând fi împărtăşite de nici un om. Mai degra-
bă, creştinii pot să sufere şi chiar suferă
datorită asocierii lor cu Domnul Isus. Ei
suferă ocări, respingeri, ostilitate, ură, opro-
biul oamenilor, lepădarea lor de ei şi trădarea
din partea lor. Toate acestea sunt numite
suferinţele lui Cristos pentru că El le-a
îndurat când a trăit pe pământ şi pentru că
încă le îndură atunci când mădularele trupu-
lui Său trec ele însele prin aceste suferinţe.
In toate strâmtorările prin care trecem, El
este strâmtorat împreună cu noi (vezi Isaia
63:9). Ideea pe care o scoate însă Pavel în
evidenţă aici este că toate aceste suferinţe au
parte de o mare răsplătire, adică faptul că
avem parte în egală măsură de mângâierea
lui Cristos şi mângâierea aceasta este întru
totul de ajuns.
1:6 Pentru apostol atât strâmtorările sale,
cât şi starea de mângâiere îi aduceau numai
bine, căci ambele au fost sfinţite de cruce.
Astfel dacă era în necaz, asta avea drept
urmare mângâierea şi mântuirea sfinţilor —
nu mântuirea sufletelor lor, ci mântuire în
sensul izbăvirii sau întăririi lor atunci când
treceau prin încercări. Ei erau atunci îmbăr-
bătaţi şi îmboldiţi de răbdarea lui Pavel în
încercări, socotind că dacă Dumnezeu i-a dat
lui harul de a suferi, le putea dărui şi lor
acest har. Ori de câte ori Samuel Rutherford
se afla în „pivniţa vitregiei" — şi asta nu de
puţine ori s-a întâmplat — el căuta îndată
»vinurile cele mai alese" ale Domnului.
Poate că a învăţat să facă aşa din pilda ofe-
rită de Pavel, care întotdeauna părea să vadă
curcubeul printre lacrimi.
Mângâierea pe care a primit-o apostolul
avea să-i umple şi pe corinteni de mângâie-
re, inspirându-i să rabde în tăcere când
treceau prin aceleaşi prigoane de care avuse-
se parte şi el. Numai cei ce au trecut prin
adânci încercări şi puneri la probă ştiu să
aleagă  cuvintele  potrivite  de  mângâiere

pentru cei ce trec prin aceleaşi încercări. O
mamă care şi-a pierdut unicul fiu e mult mai
în măsură s-o mângâie pe o altă mamă care
tocmai a fost strivită de această sfâşietoare
durere. Sau, exemplul suprem al unui Tată,
care şi-a pierdut singurul Fiu, fiind acum cel
mai capabil să-i mângâie pe cei ce au suferit
pierderea unor fiinţe apropiate.
1:7 Apostolul îşi exprimă acum încrede-
rea că, aşa după cum corintenii au cunoscut
ei înşişi ce înseamnă să suferi de dragul lui
Cristos, tot aşa acum ei aveau să trăiască
experienţa mângâierii pe care le-o va da
Cristos. Suferinţele nu vin niciodată singure
pentru creştin, ci sunt întotdeauna însoţite de
mângâierea lui Cristos. Şi noi putem fi
siguri de acest lucru, cum era şi Pavel. Ediţia
Living Bible parafrazează versetele 3-7 în
felul următor:
Ce Dumnezeu minunat avem — El e Tatăl
Domnului nostru Isus Cristos, izvorul oricărei
îndurări, cel care, în chip atât de minunat, ne
mângâie şi ne întăreşte în toate greutăţile şi
încercările noastre! Şi oare de ce face asta?
Pentru ca atunci când şi alţii trec prin necazuri,
având nevoie de compasiunea şi îmbărbătarea
noastră, să le putem transmite ajutorul şi mângâ-
ierea pe care ni le-a dat Dumnezeu. Să fiţi siguri
de acest lucru: cu cât suferim mai mult pentru
Cristos, cu atât ne va copleşi şi El mai mult cu
mângâierile şi încurajările Sale. Datorită acestor
necazuri v-am putut aduce mângâierea şi mântu-
irea lui Dumnezeu. Dar, în necazul nostru,
Dumnezeu ne-a mângâiat-— şi aceasta pentru ca
să vă ajutăm pe voi: anume, să vă arătăm din
experienţa noastră personală cu câtă duioşie vă
mângâie Dumnezeu când treceţi prin aceleaşi
suferinţe. El vă va da tărie să rezistaţi. (Citatul a
fost luat. din „Noul Testament pe înţelesul
tuturor", ediţia I, 1984, publicat de Living
Bibles International, n.tr.)
1:8 După ce s-a referit în termeni gene-
rali la suferinţe şi mângâieri, Pavel menţio-
nează acum pe larg marea încercare prin care
a trecut. El nu vrea ca fraţii corinteni să fie
în necunoştinţă de necazul care a venit peste
el în Asia. („Asia" nu se referă aici la conti-
nentul cu acelaşi nume, ci doar la o provin-
cie din partea de vest a acestui continent,
cunoscută azi sub denumirea de Asia Mică.)
La ce necaz anume se referă aici apostolul
Pavel? Poate la periculoasa tulburare ce a
avut loc la Efes (Fapte 19:23-41). Unii
sugerează că a fost o boală de moarte, în
timp ce alţii cred că se referă la veşti triste

644

2 Corinteni

de la Corint. Din fericire, valoarea şi savura-
rea acestui pasaj nu depinde de cunoaşterea
chestiunilor sale de amănunt.
Totuşi necazul respectiv a fost atât de
grav încât Pavel a fost foarte doborât, peste
putinţa fizică de a îndura, aşa încât nu mai
avea nădejde de viaţă. ■
în acest punct ne va fi de folos să consul-
tăm parafrazarea făcută de Phillips acestui
verset: „Pe vremea aceea erau cu totul cople-
şiţi; povara era peste putinţa noastră de a o
purta; de fapt, ne-am zis că de-acum s-a
sfârşit cu noi."
1:9 Moralul apostolului era atât de scăzut
încât se considera un om condamnat la
moarte. Dacă cineva l-ar fi întrebat: „Ce
alegi: moartea sau viaţa?" probabil Pavel ar
fi răspuns: moartea. Dumnezeu i-a permis
robului Său să fie adus în această situaţie de
extremă încercare, pentru ca el să nu se
încreadă în sine, ci în Dumnezeul care învie
morţii. „Dumnezeul care învie morţii" este,
evident, o referire la Dumnezeu Cel atotpu-
ternic. Cel care poate învia morţii este singu-
ra nădejde pe care o mai are un om osândit
să moară — cum, negreşit, se considera
apostolul că este în acest punct.
1:10 în tradiţia traducerii King James (şi
a majorităţii manuscriselor) Pavel se referă
la izbăvire în trei timpi gramaticali: trecutul
(izbăvit), prezentul (ne izbăveşte) şi viitorul
(ne va izbăvi).2 Dacă a avut în vedere tulbu-
rarea de la Efes, atunci Pavel se referă la
modul în care i s-a pus subit capăt, el reuşind
să scape (Fapte 20:1). Apostolul ştie că
acelaşi Dumnezeu care 1-a izbăvit în trecut
este în stare să-1 izbăvească zi de zi şi va
continua să-1 izbăvească până în acel mo-
ment măreţ când el va fi complet eliberat de
necazurile şi prigoanele acestei lumi.
1:11 Aici Pavel, din spirit de generozi-
tate, presupune că creştinii corinteni s-au
rugat pentru el, în timpul marii sale încercări,
în realitate, mulţi dintre credincioşii de acolo
au adoptat o atitudine destul de critică la
adresa marelui apostol, ce nu sugera deloc că
ei şi-au fi adus aminte de el în faţa tronului
de har. Dar apostolul este dispus să le acorde
aici credit pentru atitudinea pe care s-ar fi
cuvenit s-o aibă faţă el. Sintagma darul care
ne este făcut prin multe persoane se referă
la darul izbăvirii lui Pavel, realizat prin
rugăciunile multor persoane. El vede izbă-
virea sa ca pe o urmare directă a mijlocirii
sfinţilor. Şi astfel, afirmă Pavel, pentru că
mulţi s-au rugat, multe persoane pot aduce
acum mulţumiri pentru faptul că rugăciunile

le-au fost ascultate.
C. Explicaţia schimbării intervenite în
planurile lui Pavel (1:12-2:17)
1:12 Motivul pentru care Pavel consideră
că se poate bizui pe rugăciunile credincio-
şilor este faptul că întotdeauna a fost deschis
în relaţile cu ei. El se poate lăuda cu integri-
tatea manifestată faţă de ei iar conştiinţa lui
poartă mărturie faptului că purtarea lui a fost
caracterizată de simplitate şi sinceritate,
adică de acea neprefăcătorie şi transparenţă
ce vin de la Dumnezeu. El nu s-a pretat la
metodele oamenilor fireşti, ci a lucrat cu
curăţie faţă de ei, fără nici un vicleşug,
punând în joc toată puterea (harul) primită
de la Dumnezeu. De asta corintenii trebuia
să-şi fi dat seama cu prisosinţă.
1:13 Integritatea ce a caracterizat toate
purtările apostolului faţă de corinteni se
degajă şi din conţinutul acestei scrisori. El
scrie exact ceea ce vrea să spună, fără ocoli-
şuri, fără ca ei să trebuiască să citească
„printre rânduri". Sensul cuvintelor sale se
poate desluşi chiar de la început, în termeni
cât se poate de clari. Este exact ceea ce ştiu
şi recunosc ei, iar apostolul îşi exprimă
speranţa că ei vor continua să recunoască
acest lucru până la sfârşit, adică cât vor trăi.
1:14 Adunarea de la Corint îi recunoscu-
se meritele lui Pavel, în parte — adică unii
dintre credincioşi îi dăduseră recunoaşterea
ce o merita, dar nu toţi. Cei loiali au înţeles
aceste două fapte — că ei se cuvine să fie
mândri de el şi el de ei în ziua Domnului
Isus. Ziua Domnului Isus se referă la eve-
nimentul viitor al judecăţii de la scaunul de
judecată al lui Cristos, când se va evalua
slujirea celor răscumpăraţi şi li se va da
răsplăţi. Ori de câte ori Pavel privea spre
acel tribunal, el vedea feţele celor care fuse-
seră mântuiţi prin lucrarea lui, cei ce aveau
să constituie cununa lui de bucurie şi slavă.
La rândul lor, ei aveau să se bucure de faptul
că el fusese instrumentul de care se folosise
Dumnezeu pentru a-i conduce la Cristos.
1:15 Sintagma: cu toată încrederea
înseamnă încrederea cu care se bucurau ei
de el, ca apostol adevărat al lui Isus Cristos,
ca unul de a cărui sinceritate ei nu se puteau
îndoi. El dorea să vină la ei pe deplin asigu-
rat de încrederea, stima şi afecţiunea lor. El
intenţiona să vină la ei înainte de a se duce
în Macedonia, urmând să-i viziteze din nou
la întoarcerea din Macedonia. Astfel ei
puteau avea al doilea har în sensul că erau
vizitaţi de două ori.

2 Corinteni

645

1:16 Acest al doilea har este explicat în
continuare de versetul 16. După cum am
arătat, planul iniţial al lui Pavel era ca la
plecarea din Efes să treacă în Ahaia, unde se
afla Corintul, şi apoi să se îndrepte spre
nord, ajungând în Macedonia. După ce va fi
propovăduit acolo, apostolul urma să revină
la Corint, deplasându-se din nou spre sud. El
spera că credincioşii corinteni îi vor acorda
sprijinul în drumul său spre Iudeea — înso-
ţindu-1 cu rugăciunile şi ospitalitatea lor, dar
nu şi cu banii lor, întrucât citim la 11:7-10 că
Pavel era hotărât să nu accepte bani din
partea lor.
1:17 Planul iniţial al lui Pavel nu a putut
fi pus în aplicare. El a călătorit din Efes la
Troas, şi, negăsindu-1 pe Tit, s-a dus direct în
Macedonia, eliminând Corintul din itinerarul
său. Prin urmare, el pune aici întrebarea:
„Propunându-mi aceasta, am lucrat eu cu
uşurătate?" Probabil detractorii lui exact de
asta îl acuzau: „Nestatornicul de Pavel! Una
spune şi alta face! Poate oare fi omul acesta
un apostol adevărat?" — vor fi spus ei.
Apostolul îi confruntă pe corinteni în privin-
ţa acuzaţiei ce i s-a adus că ar fi nestatornic:
Când face un plan, oare îl face în funcţie de
motivele fireşti ce ar putea rezulta, spunând
o dată da, pentru ca apoi să spună nu? Se
călăuzeşte el oare în funcţie de consideren-
tele de confort sau avantaj personal? Phillips
redă foarte bine spiritul acestui verset, în
parafraza lui: „Doar pentru că am fost nevo-
iţi să ne modificăm planul [iniţial], se cuvine
oare să fim consideraţi nestatornici? Sau
credeţi cumva că eu îmi întocmesc planurile
cu duplicitate, spunând «da», când în realita-
te voiam să spun «nu»?"
1:18 Pavel pare să treacă aici de la cu-
vântul lui privitor la planurile sale de călăto-
rie la propovăduirea lui. Poate că criticii lui
spuneau că dacă nu te poţi bizui pe el în
conversaţiile obişnuite, atunci nu poţi avea
încredere nici în predicarea lui,
1:19 Pavel argumentează că acţiunile lui
nu pot fi puse Ja îndoială, deoarece Mântui-
torul pe care îl predica el este Cel divin şi
neschimbător, în care nu este nici o strămu-
tare şi urmă de schimbare. Când a vizitat el
prima oară Corintul, împreună cu Silvan şi
Timotei (Fapte 18:5), L-au predicat pe Fiul
lui Dumnezeu cel vrednic de încredere Or,
„mesajul nu a fost instabil, deoarece îl privea
pe Fiul lui Dumnezeu în care nu era nici
urmă de strămutare." Argumentul constă în
faptul că nici un om care II predică pe Dom-
nul Isus în Duhul nu ar putea să se poarte în

felul în care îl acuzau criticii săi pe Pavel că
s-ar fi purtat el. Denney spune: „Argumentul
lui Pavel din acest punct ar fi putut fi folosit
de un ipocrit, dar nici un critic nu l-ar fi
putut inventa." Cum ar fi putut el oare predi-
ca un Dumnezeu credincios, în timp ce el
însuşi s-ar fi purtat cu necredincioşie faţă de
propriul său cuvânt?
1:20 Oricâte făgăduinţe ale lui Dumne-
zeu ar fi, toate îşi găsesc împlinirea în Cris-
tos. Toţi cei ce găsesc în El împlinirea făgă-
duinţelor lui Dumnezeu vor spune Amin la
toate acestea:
Când ne deschidem Bibliile, dăm de o făgă-
duinţă. Ne ridicăm apoi privirile spre Dumnezeu
iar Dumnezeu ne spune: „Toate acestea le poţi
avea prin Cristos." Punându-ne apoi încrederea
în Cristos, Ii spunem lui Dumnezeu: „Amin".
Dumnezeu vorbeşte prin Cristos iar noi credem
în Cristos; Cristos se apleacă spre noi iar cre-
dinţa se înalţă spre culmi şi astfel fiecare făgă-
duinţă a lui Dumnezeu este împlinită în Isus
Cristos. în El şi prin El noi ne însuşim şi apli-
căm la noi înşine aceste făgăduinţe, spunând:
„Da, Doamne, mă încred în Tine.3
Toate acestea sunt spre slava lui Dum-
nezeu prin noi. Denney scrie şi el: „El este
proslăvit atunci când sufletele omeneşti îşi
dau seama că El a a rostit lucruri bune cu
privire la ei, dincolo de speranţele lor cele
mai îndrăzneţe, şi că acele lucruri bune se
pot desluşi cu certitudine şi siguranţă indubi-
tabile în Fiul Său."
Cele două sintagme: prin noi au darul de
a le aminti corintenilor că prin propovădui-
rea unor oameni ca Silvan, Timotei şi Pavel
au ajuns ei în posesia făgăduinţelor făcute de
Dumnezeu în Cristos. Dacă apostolul ar fi un
impostor, cum susţineau duşmanii lui, atunci
ar însemna că Dumnezeu s-a folosit de un
şarlatan şi un mincinos, pentru a-Şi aduce la
îndeplinire lucrări atât de minunate! Desigur,
realitatea este că Pavel primise cu adevărat
apostolia de la Dumnezeu.
1:21 în continuare Pavel arată legătura
dintre corinteni şi el, în cadrul global al
vieţii. Dumnezeu i-a statornicit în credinţă,
confirmându-i în Cristos, calificându-i,
împuternicindu-i şi învăţându-i.
1:22 De asemenea El i-a pecetluit şi le-a
dat Duhul în inimile lor ca o arvună. Aici
avem încă două lucrări ale Duhului Sfânt.
Pecetea este semnul proprietăţii şi siguranţei.
Duhul care locuieşte în credincios este
semnul că credinciosul aparţine acum lui

646

2 Corinteni

Dumnezeu şi că este pe veci sigur. Desigur,
pecetea este invizibilă. Oamenii nu ştiu că
suntem creştini datorită faptului că purtăm
vreun ecuson special, ci numai prin dovada
trăirii unei vieţi de sfinţenie, pline de Duhul.
Dumnezeu le-a dat arvuna Duhului în inima
lor, ca o garanţie a întregii moşteniri ce va
urma. Când Dumnezeu îl mântuieşte pe
cineva, îl şi umple cu Duhul Sfânt. Tot atât
de sigur precum este faptul că noul credin-
cios este umplut cu Duhul este şi faptul că el
va primi toată moştenirea lui Dumnezeu.
Aceleaşi binecuvântări pe care le transpune
Duhul Sfânt în viaţa noastră, facându-le o
realitate în vremea de acum, vor fi ale noas-
tre în măsură deplină la o dată viitoare.
1:23 în versetele 1:23 la 2:4, Pavel revi-
ne la acuzaţia de şovăială ce i s-a adus,
explicând pe larg de ce nu a vizitat Corintul
aşa cum plănuise. întrucât nici un om nu
putea discerne adevăratele motive lăuntrice
ce l-au determinat pe Pavel să procedeze în
felul acela, el apelează la Dumnezeu, luân-
du-L ca martor al acestui fapt. Dacă aposto-
lul ar fi vizitat Corintul la data pe care o
planificase iniţial, ar fi fost nevoit să se
ocupe foarte energic de situaţia de acolo. Ar
fi fost nevoit să-i mustre aspru pe sfinţi
pentru neglijenţa de a fi tolerat păcatul în
sânul adunării. Or, tocmai pentru a nu-i
îndurera şi întrista şi-a amânat Pavel călăto-
ria la Corint.
1:24 Dar după ce face această afirmaţie,
apostolul Pavel nu vrea ca nimeni să creadă
că se poartă ca un dictator faţă de corinteni.
Prin urmare el adaugă aici următoarele
cuvinte: „Nu doar că am avea stăpânire
peste credinţa voastră, ci suntem împre-
ună lucrători la bucuria voastră: căci prin
credinţă staţi voi în picioare." Apostolul
nu voia să fie stăpân peste credinţa lor creşti-
nă, după cum nu voia să fie văzut de ei ca un
tiran. Mai degrabă, el şi conlucrătorii lui
contribuiau la bucuria lor, adică el nu voia
să facă decât ceea ce le putea fi de folos pe
cărarea credinţei, sporindu-le astfel bucuria.
Ultima parte a versetului 24 ar putea fi
redată şi astfel: „căci în credinţă voi staţi
tare."" Adică, nu era nevoie să-i corecteze cu
privire la credinţa lor, întrucât în sfera aceea
erau destul de statornici. Chestiunile asupra
cărora dorea să-i îndrepte nu se refereau la
doctrină, cât la comportamentul bisericii în
viaţa practică.
2:1 Versetul acesta continuă gândul din
ultimele două versete ale capitolului 1. Pavel
explică în continuare motivele pentru care nu

s-a dus la Corint, cum plănuise iniţial,
anume faptul că nu a dorit să le provoace
întristarea ce ar fi urmat în mod inevitabil
mustrării pe care le-ar fi aplicat-o. Cuvintele:
am judecat în mine însumi să nu mă
întorc la voi cu întristare lasă să se înţelea-
gă că se văzuse cu corintenii cu ocazia altei
vizite, dureroasă, pe care o găsim descrisă la
Fapte 18:1-17. Această vizită interimară
poate fi dedusă şi din 2 Corinteni 12:14;
13:1.
2:2 Dacă apostolul ar fi venit la Corint,
aducând cu el mustrarea destinată unor
creştini, negreşit i-ar fi întristat. Dar şi el
însuşi s-ar fi întristat, pentru că el aştepta de
la aceşti oameni un prilej de bucurie sau,
cum se exprimă Ryrie: „Dacă vă voi întrista,
cine mă va mai putea îmbucura pe mine?
Nişte oameni trişti? Ce mângâiere ar mai fi
în asta?!"
2:3 în loc să dea naştere la această întris-
tare reciprocă, printr-o vizită personală,
apostolul Pavel s-a decis să le scrie corinte-
nilor o scrisoare, sperând că prin aceasta va
obţine efectul dorit: anume faptul că corinte-
nii vor recurge la disciplina bisericii, în
legătură cu fratele care păcătuise. în felul
acesta, când va veni Pavel din nou la ei,
relaţile dintre el şi aceşti creştini pe care-i
iubea atât nu vor mai fi încordate.
Aici se ridică o întrebare: scrisoarea la
care se referă prima parte a versetului 3 este
prima epistolă a lui Pavel către corinteni, sau
o altă epistolă ce nu s-a păstrat? Mulţi cred
că nu poate fi vorba de 1 Corinteni, datorită
descrierii din versetul 4, că a fost scrisă cu
multă întristare şi lacrimi. Alţi învăţaţi sunt
de părere că descrierea de aici e în ton cu
conţinutul primei epistole. Probabil că Pavel
a scris-o după trista vizită (2 Cor. 2:1) şi că
i-a încredinţat-o lui Tit să o dea corintenilor.
Tot la această scrisoare se referă, probabil, şi
versetele 2:4, 9; 7:8, 12.
Indiferent care ar fi versiunea corectă,
gândul ce se desprinde din versetul 3 este că
Pavel le-a scris pe tonul pe care le-a scris
pentru ca atunci când îi va vizita cu adevărat
să nu primească întristare de la cei de la care
se aştepta să aibă parte de bucurie. în con-
textul de faţă, concluzia care se desprinde
este că arunci când problema disciplinei este
tratată cu evlavie, ea duce, în final, la bucu-
rie şi ăeo parte, şi de alta.
2:4 în versetul acesta ne putem forma o
idee despre inima plină de dragoste şi com-
pasiune a marelui păstor. Pavel era profund
îndurerat de faptul că adunarea de la Corint

2 Corinteni

647

tolerase păcatul în mijlocul ei. Asta i-a pro-
vocat multă mâhnire şi strângere de ini-
mă, obrajii fiindu-i scăldaţi de larcrimi
fierbinţi de întristare. E limpede că păcatul
de la Corint îl afecta mai mult pe apostol
decât pe corinteni! Nu trebuia ca ei să inter-
preteze această scrisoare ca pe o încercare de
a-i jigni, ci mai degrabă ca pe o dovadă a
iubirii ce le-o purta. El spera că, scriindu-le,
ei vor avea suficient timp pentru a îndrepta
lucrurile, aşa încât o nouă vizită la ei să fie
un prilej de bucurie. „Fidele sunt rănile
provocate de un prieten!" Nu trebuie să ne
supărăm când suntem sfătuiţi prieteneşte sau
avertizaţi cu evlavie, ci, mai degrabă, ar
trebui să ne dăm seama că cine procedează
astfel ne vrea binele. Mustrarea făcută cu
evlavie trebuie luată ca din mâna Domnului
şi trebuie să trezească în noi un sentiment de
recunoştinţă.
2:5 în versetele 5-11 apostolul se referă
mai amănunţit la incidentul ce provocase
atâta întristare. Observaţi delicateţea şi con-
sideraţia creştinească de care dă dovadă
apostolul când face acest lucru. Nici măcar
o singură dată nu pomeneşte numele făptui-
torului sau al faptei reprobabile săvârşite de
acesta. Sintagma: „dacă a fost cineva o
pricină de întristare" se referă, probabil, la
păcatul de incest săvârşit de omul de la 1
Corinteni 5:1 sau la o altă persoană care
provocase tulburare în sânul adunării. Noi
credem că se referă la primul caz. Pavel nu
considera acest păcat o ofensă adusă împotri-
va lui personal, ci o pricină de întristare
pentru toţi credincioşii.
2:6 Credincioşii de la Corint conveniseră
să-i aplice celui vinovat măsuri disciplinare,
excluzându-1, după câte se pare, din biserică.
Ca urmare a acestei acţiuni, omul respectiv
s-a pocăit cu adevărat şi a fost repus în
părtăşie cu Domnul. Acum Pavel le spune
corintenilor că pedeapsa aplicată acestui om
a fost suficientă şi că nu mai are rost s-o
prelungească. în ultima parte a versetului
găsim sintagma: care i-a fost dată de cei
mulţi. Unii cred că prin „cei mulţi" se înţele-
ge majoritatea. Alţii susţin că ar fi fost
vorba de toţi membrii bisericii, cu excepţia
celui disciplinat. Aceştia din urmă susţin că
nu este suficientă o decizie a majorităţii, în
asemenea chestiuni şi că acolo unde I se dă
Duhului lui Dumnezeu loc să conducă,
trebuie să se ajungă la o acţiune unanimă.
2:7,8 Acum, după ce omul s-a pocăit cu
adevărat, corintenii trebuie să-1 ierte şi să
caute să-1 întărească, primindu-1 din nou în

părtăşia lor. Altfel, dacă nu vor face acest
lucru, există pericolul ca omul să fie copleşit
de prea multă mâhnire, adică ar putea intra
într-o deprimare, îndoindu-se de realitatea
iertării sale.
Corintenii îşi pot reînnoi sentimentele de
dragoste faţă de el, deschizându-şi larg
braţele către el şi reprimindu-1 în mijlocul lor
cu bucurie şi duioşie.
2:9 Prin prima epistolă pe care le-a scris-
o, Pavel i-a pus pe sfinţii de la Corint la
încercare. Acum ei aveau prilejul de a
dovedi ascultarea lor faţă de cuvântul Dom-
nului, aşa cum le fusese vestit de apostolul
Pavel. Cu acea ocazie, el le sugerase că
trebuie să-1 dea afară pe omul acela din sânul
bisericii — ceea ce au şi făcut corintenii,
dovedindu-se astfel ascultători. Acum Pavel
vrea ca ei să facă încă un pas, reprimindu-1
pe fratele respectiv în părtăşia lor.
2:10 Phillips parafrazează versetul 10
astfel: „Dacă voi iertaţi o persoană, să fiţi
siguri că şi eu o voi ierta. în măsura în care
am avut personal ceva de iertat, eu însumi îl
iert, ca înaintea lui Cristos." Pavel vrea ca
sfinţii să ştie că el este într-o stare de deplină
părtăşie cu ei, în privinţa iertării pe care o
acordă celui ce se făcuse vinovat de păcatul
menţionat. Dacă era ceva ce trebuia iertat de
el însuşi, atunci el ierta cu dragă inimă, din
pricina corintenilor şi asta în prezenţa lui
Cristos.
Accentul pus de această epistolă pe disci-
plina bisericii arată cât de mare e importanţa
ei în viaţa creştină. Din nefericire însă su-
biectul acesta nu este tratat aproape deloc în
bisericile evanghelice de azi. Este încă un
caz de mărturisire cu gura a credinţei noastre
în inspiraţia Scripturii, fără ca să transpunem
crezul acesta pe planul trăirii practice şi
ascultării de principiile din care constă.
2:11 După cum o adunare este în pericol
dacă nu ia măsurile disciplinare ce se impun
în anumite situaţii, tot aşa există pericolul de
a nu acorda iertarea atunci când a avut loc o
pocăinţă acevărată. Satan este întotdeauna
gata să intervină jn astfel de situaţii, cu
vicleşugurile sale. în primul caz, el va căuta
să năruie mărturia unei adunări ce tolerează
păcatul în mijlocul ei, iar în al doilea, el îl va
copleşi pe cel ce s-a pocăit de întristare, dacă
adunarea va refuza să-1 primească din nou în
mijlocul ei. Dacă Satan nu va putea distruge
prin imoralitate, el va încerca s-o facă prin
nesfârşita întristare ce urmează pocăinţei.
Comentând pe margineaa sintagmei:
„noi... nu suntem în neştiinţă despre pla-

648

2 Corinteni

nurile lui", J. Sidlow Baxter face următoa-
rele comentarii:
Satan se foloseşte de tot felul de stratageme
pentru a abate sufletele de la adevăr: astfel el
recurge la o sită, pentru a-i „cerne" (Luca
23:21), la „planuri" pentru a-i păcăli (ca în
textul nostru), la „buruieni" pentru a „înnăbuşi"
(Mat. 13:22), „la vicleşuguri" pentru a ţese
intrigi (Ef. 6:11), la răgetul unui leu, pentru a
sădi groaza (1 Pet. 5:8), la deghizarea într-un
înger [de lumină] pentru a înşela (2 Cor. 11:14)
şi la „curse [mreje]" pentru a-i prinde în ele pe
credincioşi (2 Tim. 2:26).4
2:12 Pavel reia acum tema schimbării
intervenite în planurile sale din punctul unde
rămăsese în versetul 4 — respectiv, faptul că
nu s-a dus la Corint aşa cum anunţase că va
proceda. Versetele anterioare explicaseră că
nu se dusese la Corint pentru a nu fi nevoit
să-i mustre cu asprime. In versetele 12-17,
Pavel le spune în amănunt ce anume s-a
întâmplat în acest punct important din misiu-
nea sa. Cum am arătat, Pavel a plecat de la
Efes, sosind la Troa, în speranţa că se va
întâlni cu Tit acolo şi că va putea afla veşti
despre Corint. Când a ajuns la Troa, Domnul
i-a deschis o uşă minunată pentru vestirea
evangheliei lui Cristos.
2:13 în pofida acestei oportunităţi de aur,
duhul lui Pavel era tulburat, asupra inimii
apostolului apăsând greu povara bisericii
corintene. Oare să stea la Troa şi să predice
evanghelia lui Cristos? Sau să meargă mai
departe în Macedonia? Până la urmă a luat
decizia să meargă în Macedonia. Ne între-
băm care va fi fost reacţia corintenilor când
au citit aceste cuvinte. Şi-au dat ei seama,
fiind un pic ruşinaţi, că tocmai comportarea
lor a fost cea care a produs această nelinişte
în viaţa apostolului, ducând la anularea unui
minunat prilej de vestire a evangheliei, doar
de dragul de a afla de starea lor duhovni-
cească?
2:14 Pavel nu era înfrânt. Indiferent unde
mergea, în slujba lui Cristos, avea parte de
biruinţă, ceea ce-1 face să izbucnească în
exclamaţii de mulţumire: Dar mulţumiri fie
aduse lui Dumnezeu, care ne conduce
totdeauna în carul Lui de biruinţă în
Cristos. A. T. Robertson spune, în această
privinţă:
Fără nici un cuvânt de explicaţie, Pavel se
smulge din mlaştina deznădejdii, înălţându-se,
ca o pasăre, spre culmile bucuriei. Apoi, ca un

vultur, urcă în zare, uitându-se triumfător în
văile din care s-a ridicat.5
Pavel recurge aici la o analogie cu proce-
siunile triumfale ale cuceritorilor romani,
care, atunci când reveneau în patrie, după
repurtarea unor biruinţe însemnate, purtau
prizonierii de-a lungul străzilor capitalei. De
o parte şi de alta a traseului triumfal mer-
geau cei ce răspândeau tămâia, a cărei mi-
reasmă cuprindea întreaga scenă. Tot aşa
Pavel şi-L imaginează pe Domnul, mărşălu-
ind cu pas de Cuceritor, de la Troa la Mace-
donia, avându-1 în urma Sa pe apostol. Ori-
unde merge Domnul, prin slujitorii Lui, va
exista biruinţă. Mireasma cunoştinţei lui
Cristos se răspândeşte pretutindeni, prin
apostol, după cum arată şi F. B. Meyer:
Oriunde mergeau ei, oamenii erau mai în măsu-
ră să-L cunoască pe Isus, nespusa frumuseţe a
caraterului învăţătorului devenindu-le limpede.
Oamenii luau contact cu acea mireasmă fină, ce
îmbăta văzduhul, atrăgându-i spre Omul din
Nazareth.6
Astfel Pavel nu consideră că a suferit
vreo înfrângere în lupta cu Satan, ci că Dom-
nul a câştigat biruinţa, din care se înfruptă şi
Pavel.
2:25 în procesiunile triumfale la care se
referă Pavel aici, mireasma de tămâie semni-
fica, pentru cuceritori, glorioasa lor biruinţă,
în schimb pentru captivi ea însemna osândă.
Astfel apostolul notează că predicarea evan-
gheliei are un efect dublu, însemnând un
lucru printre cei ce sunt mântuiţi şi cu
totul altul printre cei care pier. Pentru cei
ce o primesc, ea este garanţia unui viitor
glorios iar pentru alţii ea prevesteşte osânda.
Dar Dumnezeu este proslăvit, şi într-un caz,
şi în celălalt, după cum arată F. B. Meyer:
Prin urmare, atunci când ni se spune că putem fi
pentru Dumnezeu o aromă plăcută, negreşit asta
se referă la faptul că putem trăi în aşa fel încât
să-I aducem aminte lui Dumnezeu cum era Isus
în ipostaza Sa de muritor. Este ca şi cum, fiind
priviţi zi de zi de Dumnezeu, El ar trebui să-L
vadă pe Isus în noi şi să-şi amintească (omeneş-
te vorbind) de acea viaţă binecuvântată ce a fost
adusă ca jertfă de o mireasmă plăcută lui Dum-
nezeu.7
2:16 Pentru cei mântuiţi, creştinii sunt o
mireasmă de la viaţă spre viaţă, dar pentru
cei ce pier, o mireasmă de la moarte spre

2 Corinteni

649

moarte. Noi suntem, ceea ce Phillips a
definit drept: „însăşi mireasma înviorătoare
a vieţii", ce aduce viaţă celor ce cred, dar
„duhoarea de moarte a osândei" pentru cei
ce refuză să creadă. Acest efect dual este
minunat ilustrat de un incident din Vechiul
Testament. Când chivotul lui Dumnezeu a
fost capturat de filisteni, atâta timp cât s-a
aflat printre ei a provocat moarte şi nimicire
(1 Sam. 5). Dar când a fost adus înapoi în
casa lui Obed-Edom, a adus binecuvântare şi
prosperitate lui şi familiei lui (2 Sam. 6:11).
Contemplând uriaşa responsabilitate de a
propovădui mesajul acesta, încărcat de con-
secinţe atât de cuprinzătoare, el exclamă: „Şi
cine este de ajuns pentru aceste lucruri?"
2:17 Legătura dintre versetul 17 şi verse-
tul 16 va fi mai uşor de observat dacă vom
răspunde la întrebare cu cuvintele: „Noi
suntem." „Cine este de ajuns pentru aceste
lucruri? Noi suntem, pentru că noi nu co-
mercializăm cuvântul lui Dumnezeu".
(Dar toate acestea trebuie înţelese în conjun-
ctură cu 3:5, unde Pavel spune că suficienţa
lui este de la Dumnezeu.) Cum fac cei
mulţi8 se referă la învăţătorii iudaizatori,
care luptau din răsputeri să-i îndepărteze pe
corinteni de apostolul Pavel. Pavel îi defineş-
te pe aceşti oameni ca pe nişte comercianţi,
care făceau negoţ cu cuvântul lui Dumnezeu,
fiind dominaţi de motive mercantile. Ei
încercau să facă din slujba evangheliei o
ocupaţie bănoasă. Termenul tradus în unele
ediţii prin „a strica" în altele prin „a comer-
cializa" este identic cu cel folosit în cazul
celor care falsificau vinul adăugându-i apă.
Tot aşa, aceşti învăţători falşi căutau să
altereze cuvântul lui Dumnezeu adăugând la
el doctrinele lor proprii. Ei căutau, de pildă,
să amestece legea cu harul.
Pavel nu era însă dintre cei ce amestecau
sau comercializau cuvântul lui Dumnezeu.
Mai degrabă, el putea să-şi descrie slujba
prin patru sintagme semnificative. Prima
este cu sinceritate, adică cu transparenţă.
Misiunea lui era marcată de onestitate, toate
lucrurile făcându-se pe faţă. Robertson
relevă şi el, cu o notă de umor, onestitatea
slujbei lui Pavel, spunând că „Fructele din
stratul de jos al coşului lui Pavel erau la fel
de bune ca cele de deasupra."9
In al doilea rând, el descrie slujba sa ca
fiind de Ia Dumnezeu. Cu alte cuvinte, tot
ce rostea el venea de la Dumnezeu. Dumne-
zeu era sursa mesajului său, şi tot de la
Dumnezeu decurgea tăria de care avea el
nevoie pentru a-1 transmite altora. Asta

înseamnă că apostolul îl slujea pe Domnul,
conştient fiind de faptul că Dumnezeu avea
mereu aţintiţi ochii spre el. El era cuprins de
un mare simţ al răspunderii faţă de Dumne-
zeu, conştient că nimic nu poate fi ascuns de
ochiul lui Dumnezeu. Apoi el adaugă în
final: noi vorbim... în Cristos. Asta înseam-
nă că el vorbea în numele lui Cristos, cu
autoritatea lui Cristos şi ca purtător de
cuvânt al lui Cristos.
D. Acreditările Iui Pavel pentru slujbă
(3:1-5)
3:1 In ultima parte a versetului 2:17,
apostolul a descris slujba sa prin intermediul
a patru sintagme şi şi-a dat seama că această
descriere ar putea să le pară unora din criticii
săi o laudă de sine. Ceea ce e în măsură să
explice întrebarea din versetul întâi al acestui
capitol: începem noi iarăşi să ne recoman-
dăm singuri? Iarăşi nu înseamnă aici că
Pavel s-ar fi recomandat înainte, ci doar
aceea că fusese învinuit că s-ar fi recomandat
pe sine însuşi şi astfel anticipează că i se va
arunca din nou această acuzaţie.
Sau nu cumva avem nevoie, ca unii, de
scrisori de recomandare către voi sau de
la voi? Aceşti alţii la care se referă Pavel
aici sunt învăţătorii falşi de la 2:17. Aceştia
veniseră la Corint cu scrisori de recoman-
dare, probabil din partea celor de la Ierusa-
lim. Iar la plecarea lor de la Corint, au luat,
probabil, din nou scrisori de recomandare
din partea adunării de credincioşi din acel
oraş. Adevărul e că exista obiceiul în epoca
bisericii primare să se dea scrisori de reco-
mandare celor care călătoreau din loc în loc.
Apostolul nu încearcă deloc să descurajeze o
atare practică, în versetul de faţă, ci doar
sugerează într-o manieră fină că singurul
lucru cu care se puteau mândri învăţătorii
falşi erau aceste scrisori de recomandare pe
care le purtau cu ei, nemaiavând nici un alt
fel de acreditare!
3:2 Iudaizatorii care veniseră la Corint au
pus sub semnul întrebării autoritatea de
apostol a lui Pavel. Ei negau că el este un
slujitor adevărat al lui Cristos. Poate că
stârneau asemenea îndoieli în mintea corinte-
nilor pentru a-i determina să-i ceară aposto-
lului Pavel o atare scrisoare de recomandare,
când va veni din nou la ei. Dar el deja îi
întrebase dacă doresc să le prezinte o aseme-
nea scrisoare. Nu venise el oare la Corint
într-o perioadă când ei erau păgâni idolatri?
Oare nu el însuşi îi condusese la Cristos?
Nu-şi pusese oare Domnul însuşi amprenta

650

2 Corinteni

peste slujba apostolului, dăruindu-i harul de
a conduce la mântuirea acestor suflete scum-
pe de la Corint? Iată răspunsul corect. Corin-
tenii însuşi constituiau epistola, scrisă în
inima lui dar cunoscută şi citită de toţi
oamenii. în cazul de faţă, nu era nevoie de
nici o scrisoare scrisă cu peniţă şi cerneală.
Ei înşişi erau rodul misiunii lui, ocupând un
loc aparte în sentimentele sale de dragoste.
Nu numai atât, dar ei erau cunoscuţi şi citiţi
de toţi oamenii, prin faptul că toţi oamenii
din partea locului auziseră despre convertirea
lor. Oamenii şi-au dat seama că în viaţa
acestor corinteni intervenise o schimbare, că
ei se lăsaseră de idolatria lor, alipindu-se de
Dumnezeu şi trăind acum vieţi de curăţie şi
detaşare faţă de lumea înconjurătoare. Ei
erau dovada caracterului divin al slujbei lui
Pavel.
3:3 La prima vedere, versetul 3 pare să
contrazică versetul 2. Pavel afirmase că
corintenii sunt epistola lui. Dar aici spune că
ei sunt o epistolă a lui Cristos. în versetul 2,
el spune că epistola este scrisă în inima lui
dar din ultima parte a versetului 3 reiese că
Cristos este Cel care a scris epistola în inimi-
le corintenilor. Cum vom putea reconcilia
aceste afirmaţii, aparent contradictorii?
Răspunsul este că în versetul 2 Pavel afirmă
că corintenii sunt scrisoarea lui de recoman-
dare. Versetul 3 ne oferă explicaţia. Poate că
ne va fi mai uşor să vedem legătura unind
cele două versete după cum urmează: „Voi
sunteţi epistola noastră... pentru că voi sun-
teţi cu adevărat declaraţi ca epistolă a lui
Cristos." Cu alte cuvinte, corintenii erau
scrisoarea de recomandare a lui Pavel, pen-
tru că era limpede pentru toţi că Domnul
săvârşise lucrarea harului în viaţa lor. Evi-
dent, ei erau creştini. Or, întrucât Pavel
fusese instrumentul uman prin care fuseseră
ei aduşi la Cristos, ei erau acreditările apos-
tolului — gând exprimat de expresia „scrisă
de noi" (în engleză, ministered by us, expri-
mând rezultatul slujirii apostolilor, „to minis-
ter" = „a sluji" n.tr.). Domnul Isus este Cel
care săvârşise lucrarea respectivă în viaţa lor,
dar o făcuse prin slujirea lui Pavel.
Dacă scrisorile de recomandare folosite
de duşmanii lui Pavel erau scrise cu cernea-
lă, epistola lui Pavel era scrisă prin Duhul
Dumnezeului celui viu, fiind, prin urmare,
divină. Desigur, cerneala îşi pierde din in-
tensitate, se poate şterge sau distruge, dar
când Duhul lui... Dumnezeu scrie în inima
oamenilor scrisul acela este permanent. Apoi
Pavel adaugă că epistola lui Cristos a fost

scrisă nu pe tăblii de piatră, ci pe tăblii de
carne, ale inimilor oamenilor. Cei ce vizitau
Corintul nu vedeau epistola lui Cristos gra-
vată pe vreun monument în mijlocul pieţei
oraşului, ci scrisoarea a fost scrisă în inimile
şi vieţile creştinilor de acolo.
Când Pavel a făcut contrastul dintre
tăbliile de piatră şi tăbliile inimilor de
carne, nu este nici o îndoială că el a avut în
vedere diferenţa dintre lege şi evanghelie.
Legea, desigur, fusese inscripţionată pe
tăbliile de piatră de pe Muntele Sinai, dar
sub evanghelie, Dumnezeu asigură asculta-
rea prin mesajul harului şi al iubirii, care
sunt scrise în inimile oamenilor. Pavel va
dezvolta tema mai pe larg în continuarea
epistolei. De aceea, aici el doar enunţă pro-
blema. ^
3:4 în contextul în care l-am ascultat pe
Pavel enunţându-şi cu atâta încredere aposto-
lia şi slujba pe care i-a încredinţat-o Domnul,
pe bună dreptate l-am putea întreba: „Cum
de poţi vorbi cu atâta îndrăzneală şi siguran-
ţă în această privinţă, frate Pavel?" Răspun-
sul îl găsim în versetul 4. Apărarea apostoliei
sale ar putea părea la prima vedere o laudă
de sine, dar Pavel neagă faptul că aşa ar sta
lucrurile, afirmând că încrederea sa este faţă
de Dumnezeu, adică o încredere care poate
rezista în faţa probei lui Dumnezeu. El nu
are nici o încredere în el însuşi sau în capaci-
tatea lui, ci numai prin Cristos, şi în lucra-
rea pe care Cristos a săvârşit-o în viaţa
corintenilor găseşte el dovada realităţii sluj-
bei sale. Schimbarea extraordinară petrecută
în viaţa corintenilor era în măsură să-1 reco-
mande pe apostol.
3:5 Aici Pavel respinge, din nou, orice
posibilitate ca el însuşi să posede capacitatea
proprie de a se considera apostol al lui Cris-
tos. Puterea slujbei lui nu provenea din
lăuntrul lui, ci de sus. Apostolul nu era
dornic să-şi asume credit pentru merite
proprii. El ştia că dacă Dumnezeu nu i-ar fi
dat înzestrarea suficientă pentru slujbă, nimic
nu s-ar fi realizat.
E. Contrast între vechiul şi noul legământ
(3:6-18)
3:6 După ce a discutat propria sa acredi-
tare şi calificare pentru slujbă, Pavel se
lansează acum într-o relatare amplificată a
slujbei propriu-zise. în versetele următoare el
face un contrast între Vechiul Legământ
(legea) şi noul legământ (evanghelia).
Există motive temeinice pentru ca apostolul
să procedeze astfel, în acest punct. Cei ce-1

2 Corinteni

651

criticau atât de sever la Corint erau iudaiza-
tori — adică unii care încercau să amestece
legea cu harul. Ei îi învăţau pe creştini că
trebuie să respecte anumite porţiuni din
Legea lui Moise, pentru a putea fi acceptaţi
deplin de Dumnezeu. Şi astfel apostolul va
demonstra aici superioritatea noului legă-
mânt faţă de vechiul. El îşi prefaţează remar-
cile afirmând că Dumnezeu 1-a făcut compe-
tent, ca slujitor al noului legământ. Desigur,
un legământ este un acord, o promisiune sau
un testament. Vechiul Legământ a fost siste-
mul de legi transmis de Dumnezeu lui Moi-
se. Potrivit prevederilor acestuia, binecu-
vântarea depindea de ascultare. Era un legă-
mânt al faptelor, un acord încheiat între
Dumnezeu şi om, potrivit căruia, dacă omul
îşi föcea partea, Dumnezeu Şi-o făcea pe a
Lui. Dar întrucât acordul depindea de om, nu
putea produce neprihănirea. Noul Legământ
este evanghelia. Potrivit prevederilor sale,
Dumnezeu Se angajează printr-un legământ
că îl va binecuvânta pe om, fără plată, prin
harul Lui, prin răscumpărarea adusă prin
Cristos Isus. Toate prevederile noului legă-
mânt depind de Dumnezeu, şi nu de om; prin
urmare, noul legământ poate să realizeze tot
ceea ce vechiul nu putea realiza.
Pavel oferă câteva exemple de deosebiri
izbitoare între lege şi evanghelie. El începe
aici în versetul 6 cu primul dintre exemple,
afirmând nu al literei, ci al Duhului; căci
litera omoară, dar Duhul sau duhul (text
marginal, NKJV) dă viaţă. Cei mai mulţi
cercetători ai Bibliei interpretează sensul
acestui verset astfel: dacă cineva adoptă doar
semnificaţia de suprafaţă, textuală, a cuvinte-
lor Scripturii, încercând să fie ascultător doar
faţă de literă, fără să dorească să asculte şi
de spiritul deplin al pasajului, atunci acele
cuvinte îi vor face rău, mai degrabă decât
bine. Fariseii erau un exemplu al acestui fel
de ascultare. Ei erau scrupuloşi în cele mai
mici amănunte, când venea vorba să dea
zeciuială, dar nu manifestau îndurare şi
dragoste faţă de alţii (Mat. 23:23). Deşi
aceasta e o aplicaţie valabilă a pasajului, nu
este totuşi interpretarea sa corectă. In verse-
tul 6 litera se referă la evanghelia harului lui
Dumnezeu. Când Pavel spune că litera
omoară, el se referă la lucrarea legii. Legea
îi condamnă pe toţi cei ce nu reuşesc să
respecte preceptele sale sfinte. „Prin lege
vine cunoştinţa despre păcat" (Rom. 3:20).
„Blestemat este oricine nu stăruie în toate
lucrurile care sunt scrise în lege, ca să le
împlinească" (Gal. 3:10). Dumnezeu nu a

rânduit ca legea să fie aceea care să dea
viaţă. Mai degrabă legea a fost concepută cu
scopul de a aduce cunoştinţa despre păcat şi
mustrarea cu privire la păcat. Noul Legă-
mânt este numit aici duh şi reprezintă împli-
nirea spirituală a tiparelor şi umbrelor Ve-
chiului Legământ. Ceea ce cerea legea, dar
nu putea nicicând produce, se realizează
acum prin evanghelie, după cum arată J. M.
Davies:
Lucrarea „literei" care omoară este ilustrată de
exemplul celor 3 000 omorâţi la Sinai, cu prile-
jul inaugurării Vechiului Legământ; iar lucrarea
Duhului, respectiv misiunea dătătoare de viaţă,
este ilustrată de exemplul celor 3 000 mântuiţi
în ziua Cincizecimii.10
3:7 Versetele 7 şi 8 continuă reliefarea
contrastului dintre cele două legăminte. Aici
apostolul face un contrast între slava ce a
însoţit darea legii şi slava legată de evanghe-
lie. Cuvintele slavă şi slăvit apar în capitole-
le 3 şi 4 de şaptesprezece ori. Vechiul Legă-
mânt este numit slujba morţii, gravată în
litere pe pietre. Nu poate fi decât o referire
la cele zece porunci, care îi ameninţau cu
moartea pe toţi cei ce nu le păzeau (Ex.
19:13). Pavel nu spune că darea legii a fost
total lipsită de slavă, pentru că asta n-ar fi
adevărat. Când Dumnezeu i-a dat lui Moise
cele zece porunci pe Muntele Sinai, s-au
produs manifestări măreţe ale prezenţei şi
puterii divine (Ex. 19). De fapt, însăşi faţa
lui Moise, care stătea în prezenţa lui Dumne-
zeu, având comuniune cu El, a început să
strălucească, reflectând splendoarea lui
Dumnezeu. Astfel copiii lui Israel nu pu-
teau să-şi aţintească ochii asupra feţei lui
Moise, din cauza strălucirii feţei lui. Era
de o luminozitate prea mare ca ei s-o poată
privi încontinuu. Dar apoi Pavel adaugă
aceste cuvinte semnificative: slavă care a
fost desfiinţată. Asta înseamnă că strlăuci-
rea puternică ce a apărut pe faţa lui Moise nu
a fost permanentă, ci o slavă temporară,
trecătoare. Sensul spiritual al acestui pasaj
este că slava Vechiului Legământ a fost
temporară. Legea avea o funcţie binedefinită.
Ea fusese dată pentru a scoate în evidenţă
păcatul. Ea fusese o etalare a cerinţelor de
sfinţenie ale lui Dumnezeu şi în sensul aces-
ta a fost slăvită. Dar ea a fost dată până în
vremea lui Cristos, care este împlinirea legii
pentru neprihănire pentru toţi cei ce cred
(Rom. 10:4). Ea a fost o umbră, pe când El
este substanţa. A fost o imagine a lucrurilor

652

2 Corinteni

mai bune ce aveau să vină şi acele lucruri îşi
găsesc realitatea în Mântuitorul lumii.
3:8 Dar dacă legea a avut acest caracter
slăvit, cu cât mai slăvită este lucrarea Duhu-
lui? Sintagma: „slujba Duhului" se referă la
evanghelie. Duhul lui Dumnezeu lucrează
prin propovăduirea evangheliei iar lucrarea
Duhului lui Dumnezeu este făcută în folosul
celor care primesc vestea bună a mântuirii.
Sintagma „cum nu va rămâne cu slavă mult
mai mult slujba Duhului?" nu se referă la
viitor, ci la o consecinţă inevitabilă. Cu alte
cuvinte, dacă un fapt sau o condiţie există,
atunci negreşit şi cealaltă va urma.
3:9 Aici vechiul legământ este numit
slujba condamnării, căci asta a fost urma-
rea lui. El a adus condamnare tuturor oame-
nilor, pentru că nimeni nu putea să ţină legea
în mod desăvârşit. Totuşi şi aici era implicat
un anumit grad de slavă. El avusese un scop
real şi o utilitate reală pentru timpul acela.
Dar slujba dreptăţii excelează în slavă.
Hodge spune: „Slujba neprihănirii este acea
slujbă care pune în evidenţă neprihănirea
prin care oamenii sunt îndreptăţiţi şi astfel
eliberaţi de osânda pe care o pronunţase
legea asupra lor."" Gloriile evangheliei nu
sunt de natură să atragă vederea fizică, ci
conţin o excelenţă profundă şi durabilă, care
încântă duhul. Gloriile Calvarului eclipsează
cu mult gloriile Muntelui Sinai.
3:10 Deşi într-o anumită privinţă legea a
fost slăvită, totuşi când o comparăm cu noul
legământ, constatăm că nu a fost slăvită
deloc. Acest verset ne prezintă un contrast
foarte puternic şi ne spune că atunci când
cele două legăminte sunt puse alături, îndată
se vede că unul din ele îl eclipsează cu totul
pe celălalt, adică noul legământ îl întrece pe
vechiul, cum spune şi A. T. Robertson:
„Slava mai mare o face să pălească pe cea
mai mică. în cel puţin o privinţă, vechiul
pare să nu aibă deloc slavă, datorită gloriei
supra-abundente a noului legământ."1" Den-
ney comentează şi el: „Când soarele strălu-
ceşte în toată puterea sa, pe cer nu mai este
altă slavă."13
3:11 Căci dacă ceea ce este desfiinţat a
fost introdus cu slavă, cu cât mai mult
ceea ce rămâne este în slavă. Trebuie să
notăm prepoziţiile cu şi în. Ideea pe care o
subliniază versetul este că procesul dării legii
a fost însoţit de slavă, pe când în cazul nou-
lui legământ slava este însuşi elementul de
bază. Slava a însoţit doar vechiul legământ,
pe când evanghelia harului lui Dumnezeu
este ea însăşi slavă.

Versetul acesta mai stabileşte un contrast
între caracterul trecător şi temporar al legii şi
caracterul permanent al evangheliei. Ceea ce
este desfiinţat (sau, mai corect, „ceea ce este
în curs de dispariţie") se referă, evident, la
cele zece porunci — „slujba morţii, gravată
în litere pe pietre" (v. 7). Astfel versetul
acesta infirmă teoria adventiştilor de ziua a
şaptea, care susţin că doar legea ceremonială
a fost desfiinţată, nu şi cele zece porunci.
3:12 Nădejdea la care se referă Pavel
aici este convingerea puternică în faptul că
slava evangheliei nu va păli şi nu va pieri
niciodată. Din pricina acestei asigurări puter-
nice, el poate vesti Cuvântul cu multă în-
drăzneală. El nu avea nimic de ascuns. Nu
e deloc nevoie să folosească un văl. în multe
religii care se practică azi în lume adepţii lor
susţin că ar dispune de mistere. Noii conver-
tiţi trebuie iniţiaţi în aceste taine adânci. Ei
trec apoi prin diferitele etape de iniţiere. Nu
tot aşa este însă în cazul evangheliei, unde
totul este descoperit şi clar prezentat. Evan-
ghelia se exprimă limpede şi cu asigurare
deplină cu privire la teme cum ar fi mântui-
rea, Sfânta Treime, cerul (raiul) şi iadul.
3:13 spre deosebire de Moise, care şi-a
acoperit faţa cu un văl, pentru ca fiii lui
Israel să nu-şi aţintească ochii asupra
sfârşitului a ceea ce este în curs de desfiin-
ţare. Fundalul versetului 13 îl găsim în Exod
34:29-35. Acolo aflăm că atunci când Moise
s-a coborât de pe muntele Sinai, după ce
stătuse în prezenţa Domnului, el nu şi-a dat
seama că faţa îi strălucea. Copiii lui Israel se
temeau să se apropie de el, din pricina slavei
feţei sale. Dar la îndemnul lui, ei s-au apro-
piat, după care Moise le-a dat sub formă de
porunci tot ceea ce-i spusese Domnul lui. în
Exod 34:33 citim următoarele: „Când Moise
a încetat să le vorbească, el şi-a acoperit faţa
cu un văl" în 2 Corinteni 3:13 apostolul
explică de ce a procedat Moise astfel. Pentru
ca fiii lui Israel să nu poată privi ţintă la
sfârşitul a ceea ce era în curs de desfiinţare.
Slava de pe faţa lui era o slavă trecătoare. Cu
alte cuvinte, legea pe care i-a dat-o Dumne-
zeu avea o slavă trecătoare, ce chiar atunci
începea să se risipească şi Moise nu a vrut ca
ei să vadă sfârşitul ei. Moise nu voia să
ascundă slava propriu-zisă, ci doar trecerea
ei, după cum redă foarte frumos acest lucru
F. W. Grant: „Slava de pe faţa lui Moise
trebuia să facă loc slavei de pe Altă Faţă."14
Or, ştim că acest lucru a avult loc la venirea
Domnului Isus Cristos. Urmarea acestui fapt
este că slujitorul noului legământ nu mai

2 Corinteni

653

trebuie să-şi ascundă faţa. Slava evangheliei
nu va păli şi nu va trece niciodată.
3:14 Dar minţile lor au fost orbite.
Copiii lui Israel nu şi-au dat seama de adevă-
rata semnificaţie a ceea ce făcea Moise, după
cum nu şi-au dat seama evreii, de-a lungul
veacurilor. Chiar pe când scria Pavel aceste
rânduri, ei continuau să se ţină strâns de
lege, punându-şi în ea toată nădejdea ca
mijloc de mântuire şi refuzând să-L accepte
pe Domnul Isus Cristos.
Căci până în ziua de astăzi, la citirea
Vechiului Testament, acelaşi văl rămâne
neridicat. Cu alte cuvinte, pe când scria
apostolul aceste rânduri, când iudeii citeau
Vechiul Testament, ei nu descopereau taina
pe care Moise a ascuns-o de strămoşii lor,
sub văl. Ei nu-şi dădeau seama că slava legii
trecea, întrucât legea îşi găsise împlinirea în
Domnul Isus Cristos.
Vălul este desfiinţat în Cristos. Terme-
nul văl este redat în multe versiuni în litere
cursive, deoarece a fost furnizat de traducă-
tori, pentru complinirea sensului. Unii susţin
că nu vălul este desfiinţat, ci vechiul legă-
mânt. Dar sensul şi mai probabil ar fi acela
că dificultatea înţelegerii Vechiului Testa-
ment dispare atunci când o persoană vine la
Cristos, după cum se exprimă şi Hodge:
Scripturile vetero-testamentale sunt inteligibile
doar atunci când sunt înţelese ca texte care îl
prezic şi-L prefigurează pe Cristos. Cunoaşterea
lui Cristos... înlătură vălul cu care era acoperit
Vechiul Testament.15
3:15 Aici asistăm la o uşoară modificare
a figurii. în ilustraţia cu Vechiul Testament,
vălul acoperea faţa lui Moise, dar acum
vălul este peste inimile evreilor, căci ei
continuă să obţină neprihănirea pornind de la
principiul faptelor, fără să-şi dea seama că
lucrarea a fost deja înfăptuită de Mântuito-
rul, pe crucea Golgotei. Ei caută să obţină
mântuirea prin propriile lor merite, fără să-şi
dea seama că legea îi condamnă fără echivoc
Şi că singura lor scăpare este să alerge în
braţele Domnului, pentru a căpăta îndurare şi
har.
3:16 Vreunul din versetul 16 se referă,
probabil, la un iudeu individual sau la Israel,
ca naţiune. Când iudeul individual sau naţiu-
nea se întorc la Domnul şi-L primesc pe Isus
ca Mesia, vălul este ridicat şi obscuritatea
dispare, făcând loc adevărului minunat
potrivit căruia toate tipurile şi umbrele legii
îşi găsesc împlinirea deplină în preaiubitul

Fiu al lui Dumnezeu, Mesia al lui Israel.
Dacă versetul se referă la naţiunea Israel,
atunci este o referire la acel timp viitor când
o rămăşiţă credincioasă a Israelului se va
întoarce la Domnul, aşa cum prezice textul
de la Romani 11:25, 26, 32.
3:17 Pavel a subliniat până acum faptul
că Cristos este cheia înţelegerii Vechiului
Testament. Aici el subliniază din nou adevă-
rul acesta, spunând: Domnul este Duhul. în
majoritatea versiunilor Bibliei „Duhul" apare
tipărit cu majusculă, pentru a se înţelege că
este Duhul Sfânt. Dar contextul sugerează că
Domnul este duhul Vechiului Testament,
după cum „mărturia lui Isus este duhul
profeţiei" (Apo. 19:10). Toate tiparele şi
umbrele Vechiului Testament îşi găsesc
împlinirea în Cristos. Unde este Duhul
Domnului16, acolo este libertate înseamnă
că oriunde Isus Cristos este recunoscut ca
Domn sau ca Iehova, există libertate, adică
libertate faţă de robia legii, eliberare de
obscuritate în lectura Scripturii şi libertate de
a privi faţa Lui fără nici un văl despărţitor.
3:18 In Vechiul Legământ, numai Moişe
avea voie să privească slava Domnului. în
Noul Legământ noi toţi avem prilejul de a
privi cu faţa descoperită... slava Domnului.
Faţa lui Moise a trebuit să fie acoperită de
un văl, după ce a stat de vorbă cu oamenii,
în schimb, noi putem fi cu faţa neacoperită.
Noi putem să ne păstrăm faţa neacoperită
prin mărturisirea păcatului din viaţa noastră
şi depărtarea de el, printr-o stare de totală
sinceritate faţă de Dumnezeu şi faţă de noi
înşine. Sau, cum spunea odată un misionar
veteran din India: noi trebuie „să lepădăm
vălurile păcatului, prefăcătoriei şi oricărei
încercări de a juca teatru, precum şi orice
tentativă de a ne ascunde după un paravan
fals; trebuie să renunţăm la orice compromi-
suri şi jumătăţi de măsură. Totul trebuie să
fie la noi [limpede ca bună-ziua:] da sau nu."
Următorul pas este să privim ca într-o
oglindă slava Domnului. Oglinda este cuvân-
tul lui Dumnezeu. Când ne apropiem de
Biblie, îl vedem pe Domnul Isus revelat în
toată splendoarea Sa. Acum încă nu-L
vedem faţă în faţă, ci numai aşa cum Se
oglindeşte El în Cuvântul Său.
Observaţi vă rog că slava Domnului este
cea pe care o privim. Aici Pavel nu se gân-
deşte atât de mult la frumuseţea morală a lui
Isus ca Om care a trăit pe acest pământ, ci
mai degrabă la actuala Sa slavă, preamărit la
dreapta lui Dumnezeu. Slava lui Cristos
constă, cum arată Denney, în faptul că:

654

2 Corinteni

El împarte tronul cu Tatăl, fiind Capul Bisericii,
posesorul şi dătătorul întregii plinătăţi a harului
divin, Judecătorul care va judeca lumea, cuceri-
torul oricărei puteri ostile, mijlocitorul alor Săi
şi, pe scurt, purtătorul oricărei majestăţi ce-I
aparţine Lui, ca Rege [al regilor]l?
Pe măsură ce ne preocupăm cu slava
Domnului Isus Cristos, înviat, înălţat la cer
şi preamărit, suntem transformaţi în ace-
laşi chip al Lui. Iată, în esenţă, secretul
sfinţeniei creştine: să fim preocupaţi cu
Cristos, iar nu cu noi înşine, deoarece preo-
cuparea cu noi înşine va aduce înfrângere.
Nu ocupându-ne cu alţii — întrucât asta ne
va aduce dezamăgire. Ci ocupându-ne cu
slava Domnului noi devenim tot mai mult
asemenea Lui.
Acest proces minunat de transformare
are loc din slavă în slavă, adică de la un
grad de slavă la altul, şi nu se petrece instan-
taneu. Nici o experienţă din viaţa creştină nu
va produce în noi chipul Său într-o clipă.
Mai degrabă este un proces, decât o criză.
Nu este ca slava trecătoare a legii, ci o glorie
tot mai mare.
Puterea acestui proces minunat este
Duhul Sfânt al lui Dumnezeu—prin Duhul
Domnului. Pe măsură ce ne aţintim privirile
tot mai mult asupra Domnului slavei, stu-
diindu-L pe El, contemplându-L cu adoraţie,
Duhul Domnului lucrează în viaţa noastră
miracolul extraordinar de minunat al confor-
mării noastre tot mai mult după chipul lui
Cristos.
Darby scoate în evidenţă cum a fost
transformat Ştefan prin actul privirii la Cris-
tos:
Vedem acest lucru la Ştefan, când acesta este
lovit cu pietre, când îşi ridică privirile spre cer şi
vede slava lui Dumnezeu şi a lui Isus. Cristos
spusese: „Tată, iartă-i căci nu ştiu ce fac." Prin
urmare, privind spre cer şi văzându-L pe Isus în
slava lui Dumnezeu, Ştefan este şi el îndemnat
să se roage: „Doamne, nu le ţine la socoteală
acest păcat." Şi din nou pe cruce Cristos spune:
„Tată, în mâinile Tale îmi încredinţez duhul".
Iar Ştefan spune: „Doamne Isuse, primeşte-mi
duhul", fiind astfel schimbat în chipul lui Cris-
tos.18
Prin urmare, gândiţi-vă cât de transcen-
dentă este slava Noului Legământ. Pe când
numai un singur om avea faţa acoperită de
slavă în cadrul Vechiului Legământ, astăzi
fiecare copil al lui Dumnezeu are privilegiul,

cumpărat cu sângele scump al lui Isus, de a
fi acoperit de această slavă. De asemenea, în
loc să reflectăm doar slava lui Dumnezeu pe
faţa noastră, noi, cei din Noul Legământ,
suntem cu toţii transformaţi (textual: meta-
morfozaţi) în acelaşi chip al Lui, din slavă
în slavă, prin Duhul Domnului. Dacă faţa
lui Moise reflecta slava, faţa noastră radiază
slava din interior.
Astfel îşi încheie Pavel expoziţiunea sa
mistică şi profund spirituală asupra noului
legământ, în comparaţie cu vechiul.
F.  Obligaţia de a predica o evanghelie
limgede (4:1-6)
4:1 In primele şase versete din capitolul
4, Pavel subliniază responsabilitatea solemnă
a fiecărui slujitor al lui Cristos de a face
mesajul evangheliei cât mai lămurit cu putin-
ţă. Acesta nu trebuie acoperit cu nici un văl,
ci totul trebuie să fie clar expus, onest şi
sincer.
Pavel a vorbit până acum despre modul
minunat în care Dumnezeu 1-a înzestrat cu
calităţile necesare de a fi un slujitor destoinic
al noului legământ. Acum el reia firul gândi-
rii din punctul unde rămăsese. Conştienta
extraordinarei demnităţi de care se bucură în
lucrarea creştină îl împiedică pe un om ca
Pavel să cadă de oboseală. Desigur, sunt
destule pricini de întristare şi de descurajare
pe calea slujirii creştine, dar Domnul dă
îndurare şi har pentru orice situaţie şi nevoie
care s-ar ivi. Astfel, indiferent care ar fi
descurajările ce ne lovesc, încurajările vor fi
totdeauna mai numeroase şi mai mari.
Pavel nu a căzut de oboseală. El nu s-a
purtat cu laşitate, ci cu bărbăţie, în faţa unor
bariere aparent insurmontabile.
4:2 Phillips traduce versetul doi foarte
plastic:
Noi nu recurgem la hocus-pocus, nici la şiretli-
curi, nici la manipulări necinstite ale Cuvântului
lui Dumnezeu. Noi rostim adevărul curat şi
astfel ne recomandăm pe noi înşine conştiinţei
oricărui om în faţa lui Dumnezeu.
Negreşit aici apostolul se gândeşte iar la
învăţătorii falşi care se strecuraseră în biseri-
ca din Corint. Metodele lor erau aceleaşi ca
întotdeauna—cele folosite de forţele răului,
adică ademeniri ruşinoase la păcat, jonglarea
vicleană a adevărului, recurgerea la argu-
mentări meşteşugite şi alterarea Cuvântului
lui Dumnezeu. Cu privire la ultima sintag-
mă: nu stricăm Cuvântul lui Dumnezeu,

2 Corinteni

655

negreşit Pavel face aluzie aici la ocupaţia de
predilecţie a acestor oameni — aceea de a
căuta să amestece legea cu harul.
Metoda apostolului se deosebea foarte
mult de a acestora, fiind exprimată în cuvin-
tele: ci prin arătarea adevărului ne reco-
mandăm pe noi înşine oricărei conştiinţe
omeneşti înaintea Iui Dumnezeu. Arătarea
adevărului poate să îmbrace două forme.
Noi manifestăm adevărul atunci când îl
exprimăm pe faţă, într-o manieră inteligibilă.
Dar îl mai manifestăm şi arunci când îl trăim
în practică, în viaţa noastră, înaintea altora,
pentru ca ei să-1 poată vedea etalat în viaţa
noastră, în pilda pe care o dăm. Pavel a
folosit ambele metode. El a predicat evan-
ghelia, a ascultat de preceptele evangheliei în
viaţa sa şi, făcând aşa, a căutat să se reco-
mande pe sine oricărei conştiinţe omeneşti,
înaintea lui Dumnezeu.
4:3 Apostolul s-a referit la grija extraor-
dinară de care a dat el dovadă de a face
adevărul lui Dumnezeu cât mai clar cu
putinţă pentru oameni, atât în precept, cât şi
în trăirea practică. Dacă evanghelia este
acoperită pentru unii, asta nu este în nici un
caz vina lui Dumnezeu, şi Pavel vrea ca să
nu fie nici vina lui. Dar, pe când scrie aceste
cuvinte, el este conştient că sunt unii care
pur şi simplu nu pot pricepe. Cine sunt
aceştia? Sunt cei care pier. De ce sunt ei
atât de orbi? Răspunsul îl găsim în versetul
următor.
4:4 Satan este vinovatul. Numit aici
dumnezeul veacului acestuia, el este cel
care a reuşit să acopere cu un văl minţile
celor necredincioşi, dorind să-i ţină în întu-
neric veşnic, ca lumina Evangheliei slavei
lui Cristos... să nu strălucească peste ei şi
ca nu cumva ei să poată fi mântuiţi.
în universul nostru fizic soarele strălu-
ceşte întotdeauna. Dar noi nu-1 vedem întot-
deauna, deoarece uneori ceva se interpune
între noi şi soare. Tot aşa este şi cu evanghe-
lia. Lumina evangheliei străluceşte de-a
pururea. Dumnezeu întotdeauna caută să
îndrepte lumina ei în inimile oamenilor. Dar
Satan interpune diverse bariere între necre-
dincioşi şi Dumnezeu — fie că este vorba
despre mândrie, fie răzvrătire, fie neprihănire
proprie fie o sumedenie de alte bariere.
Toate acestea împiedică lumina evangheliei
de a străluci în inimile acestor oameni. Satan
pur şi simplu nu doreşte ca oamenii să fie
mântuiţi.
Evanghelia are de a face cu Cristos în
slavă. Nu Tâmplarul din Nazaret este pre-

zentat acum credinciosului, nici chiar Cristos
întins pe cruce, ci Domnul Isus Cristos, care
a murit, a fost îngropat şi înviat, stând acum
la dreapta lui Dumnezeu în cer. El este
obiectul credinţei credinciosului—proslăvi-
tul Fiu al lui Dumnezeu, în cer.
4:5 în acest verset avem, deopotrivă, cea
mai pricăjită temă pe care ar putea-o alege
un predicator, dar şi cea mai măreaţă. Pe de
o parte este vorba despre noi înşine iar pe de
alta îl avem pe Cristos Isus, Domnul.
După câte se pare, iudaizatorii aveau
obiceiul de a predica despre ei înşişi. Pavel
se detaşează net de aceşti oameni. El nu
doreşte să irosească timpul oamenilor cu
predici despre un subiect atât de nevrednic.
Tema lui a fost întotdeauna: Cristos Isus,
Domnul. El a căutat să-i aducă pe oameni în
punctul în care să dorească să-şi plece ge-
nunchiul înaintea lui Isus Cristos şi să-i
aducă omagiu, ca Domn al vieţii lor.
Apostoul şi-a prezentat conlucrătorii prin
cuvintele: robii voştri pentru Isus. Proce-
dând astfel, atât el, cât şi colaboratorii săi
s-au estompat, trecând pe planul doi. Ei nu
erau decât nişte robi, gata să ajute în orice
chip posibil, pentru a-i aduce pe oameni la
Domnul Isus.
4:6 Pavel compară aici convertirea unui
păcătos cu pătrunderea luminii în zorii crea-
ţiei.
Iniţial, Dumnezeu a poruncit luminii să
strălucească în întuneric. El a spus: «Să fie
lumină» şi a fost lumină" (Gen. 1:3).
Pavel afirmă aici că acelaşi Dumnezeu
care iniţial a poruncit luminii să strălu-
cească din întuneric a strălucit în inimile
noastre. Ce minunat este acest lucru! în
cadrul primei creaţii, Dumnezeu a poruncit
luminii să strălucească. Dar la noua creaţie,
Dumnezeu însuşi străluceşte în inimile
noastre, acest lucru fiind mult mai personal!
Evenimentele descrise în prima parte din
Geneza 1 sunt o imagine a ceea ce are loc în
cadrul noii creaţii. Iniţial Dumnezeu 1-a creat
pe om ca fiinţă nevinovată. Dar apoi a inter-
venit păcatul, care a adus cu el un întuneric
gros.
Pe măsură ce se predică evanghelia,
Duhul lui Dumnezeu mişcă inima unei
persoane, aşa cum S-a mişcat El peste faţa
adâncului, după creaţia iniţială.
Apoi Dumnezeu străluceşte în inima
acelei persoane, arătându-i că este un păcătos
vinovat, ce are trebuinţă de un Mântuitor.
„Creaţia materială din Geneza a început cu
lumina şi tot aşa începe şi creaţia spirituală.

656

2 Corinteni

Dumnezeu «străluceşte în inimile noastre»
prin Duhul Sfânt, după care începe viaţa
spirituală" (Text select).
Versetul acesta ne explică de ce a strălu-
cit Dumnezeu în inimile noastre. în versiu-
nile KJV şi NKJV textul sună astfel: ca să
dea lumina cunoştinţei slavei lui Dumne-
zeu în faţa lui Isus Cristos. De aici se poate
deduce că scopul urmărit de El este doar de
a ne da lumina cunoştinţei slavei lui Dum-
nezeu. Dar J. N. Darby sugerează o modifi-
care semnificativă în acest verset, în felul în
care a tradus el Noul Testament: pentru
strălucirea cunoştinţei slavei lui Dumnezeu
în faţa lui Isus Cristos." Cu alte cuvinte,
Dumnezeu nu străluceşte în inimile noastre
doar pentru a ne da această cunoştinţă, ci
mai degrabă ca prin noi cunoştinţa să poată
străluci asupra altora. „Noi nu suntem
terminalele binecuvântărilor sau exerciţiilor
noastre, ci canalele prin care se scurg aces-
tea." (Text select)
O ilustraţie biblică a acestui principiu o
găsim în însăşi viaţa apostolului Pavel. Pe
când se afla pe drum spre Damasc, Dumne-
zeu a strălucit în inima lui. El şi-a dat seama
că Cel pe care îl urase atât de mult, crezând
că este îngropat într-un mormânt din Iudeea,
este Domnul slavei. Din ziua aceea, el a
început să răspândească pretutindeni pe unde
mergea lumina cunoştinţei slavei lui Dum-
nezeu aşa cum se găseşte aceasta pe faţa lui
Isus Cristos.
G. Un vas de lut cu un destin ceresc
(4:7-18)
4:7 După ce a vorbit de obligaţia de a
vesti mesajul cu claritate, apostolul Pavel ia
în consideraţie instrumentul uman căruia i
s-a încredinţat minunata comoară a evanghe-
liei. Comoara este mesajul glorios al evan-
gheliei. Pe de altă parte, vasul de lut este
firavul nostru trup omenesc. Contrastul
dintre cele două este extraordinar de mare.
Evanghelia este ca un diamant de mare preţ
ce străluceşte indiferent pe ce faţă l-ai întoar-
ce. Ce cutremurător de măreţ este faptul că
un diamant atât de preţios a fost încredinţat
unui vas de lut, atât de slab!
Biete vase de lut, fără strălucire
Purtând în ele bogăţii nebănuite,
Comoară minunată a Cerului
De Cristos aşezată în sfinţii de pe pământ!
Vase sparte şi firave, purtând însă
De-a lungul veacurilor

Bogăţiile atât de generos dăruite
însuşi Darul fără seamăn al lui Dumnezeu, prea-
iubitul Său Fiu!
O, de-am fi mai goliţi de noi înşine, mai umili
Mai neobservaţi, mai necunoscuţi şi mai estom-
paţi!
în mâna lui Dumnezeu, vase mai de preţ fiind
astfel
Umpluţi cu Cristos şi numai cu Cristos!
Nimic din lumea asta Slava să n-o umbrească!
Nimic din eul nostru lumina să n-o acopere!
Doar despre minunata istorie a lui Cristos
Vasul nostru, plin de El, de-a pururi să vor-
bească!	— Tr. Frances Bevan
De ce a rânduit Dumnezeu ca această
comoară să fie aşezată în vase de lut? Răs-
punsul: pentru ca această nespus de mă-
reaţă putere să fie de Ia Dumnezeu, şi nu
de la noi. Dumnezeu nu doreşte ca oamenii
să fie preocupaţi cu instrumentul uman, ci
mai degrabă cu puterea şi măreţia Sa. Şi
astfel, El în mod intenţionat încredinţează
evanghelia unor fiinţe omeneşti adesea slabe
şi aparent lipsite de orice frumuseţe, în felul
acesta toată slava şi lauda să fie aduse doar
Creatorului, şi nu creaturii.
Tainică bucurie e să constatăm că
Sarcina încredinţată depăşeşte cu mult puterile
noastre.
Când astfel a adusă la îndeplinire sarcina,
Slava toată lui Cristos îi aparţine, nu nouă!
— Houghton
Jowett spune:
Ceva nu este în regulă atunci când vasul depose-
dează comoara de gloria ei, când cutia e mai
atrăgătoare decât giuvaierul din ea. După cum e
ceva pervers într-o ramă mai de preţ decât
tabloul înrămat, când vasul de la masă devine
mai important decât bucatele servite în el. E
ceva fatal în slujirea creştină atunci când „ne-
spus de măreaţa putere" este de la noi înşine, şi
nu de Ia Dumnezeu. O atare măreţie este trecă-
toare şi negreşit se va ofili degrabă, ca iarba
câmpului.19
Pe când scria Pavel versetul 7, aproape
sigur se gândea la incidentul de la Judecători
7, unde se spune că Ghedeon a dotat armata
sa cu trompete şi cu vase de lut, în care au
fost puse torţe aprinse. La un semnal presta-
bilit, oamenii trebuiau să sune din trâmbiţe şi

2 Corinteni

657

să spargă ulcioarele de lut. Când s-au spart
ulcioarele, lămpile au strălucit în toate splen-
doarea lor, fapt care i-a umplut de groază pe
inamici. Aceştia au crezut să sunt urmăriţi de
o mare^ armată, şi nu doar de trei sute de
oşteni. învăţămintele care se desprind de aici
sunt următoarele: Aşa după cum în cazul lui
Ghedeon lumina a strălucit doar atunci când
au fost sparte ulcioarele, tot aşa este şi în
cazul evangheliei. Numai atunci când instru-
mentele umane vor fi sparte şi predate Dom-
nului va putea evanghelia să strălucească
prin noi, în toată splendoarea sa.
4:8 Apostolul explică în continuare că,
întrucât comoara a fost încredinţată unor
vase de lut, s-a creat un dualism: pe de o
parte existând o aparentă înfrângere, iar pe
de alta o necurmată biruinţă. Privind lucru-
rile din afară, totul pare o slăbiciune, dar în
realitate avem o tărie extraordinară. Când
spune apostolul: Suntem presaţi din greu
din toate părţile, dar nu zdrobiţi, el se
referă la faptul că era în permanenţă presat
de adversari şi de greutăţile prin care trecea.
Cu toate acestea, nu era total împiedicat de
a rosti mesajul evangheliei.
Perplecşi, dar nu în disperare. Din
punct de vedere omenesc, Pavel adesea nu
ştia dacă se mai găseşte o cale de scăpare din
greutăţile cu care era confruntat, şi totuşi
Domnul niciodată nu 1-a lăsat să cunoască
disperarea. Pavel nu a fost niciodată lăsat
într-o strâmtorare din care să nu mai fie cale
de scăpare.
4:9 Persecutaţi, dar nu părăsiţi. Uneori
Pavel simţea ameninţarea vrăjmaşilor, dar
niciodată Domnul nu 1-a lăsat să cadă în
mâna duşmanilor săi. Trântiţi, dar nu
distruşi înseamnă că Pavel a fost de multe
ori rănit grav în luptă, dar de fiecare dată
Domnul 1-a ridicat din nou, pentru a putea
vesti în continuare slăvită Sa evanghelie.
Comentariul biblic The New Bible Com-
mentary parafrazează versetele 8 şi 9 astfel:
„împresuraţi din toate părţile, dar nu ampu-
taţi; neştiind ce să facem, dar niciodată lipsiţi
de speranţă; hăituiţi de oameni, dar niciodată
abandonaţi de Dumnezeu; adesea doborâţi,
dar niciodată sfârşiţi."
Poate ne-am întrebat de ce Domnul i-a
îngăduit robului Său să treacă prin asemenea
încercări şi supuneri la probă. Poate am fi
înclinaţi să credem câ apostolul L-ar fi putut
sluji mai bine pe Domnul, dacă Domnul i-ar
fi ferit cărarea de necazuri. Dar Scriptura ne
învaţă exact opusul acestei păreri. Dumne-
zeu, în minunata Sa înţelepciune, a găsit cu

cale să le permită slujitorilor Săi să fie atinşi
de boală, de întristare, de suferinţe, de perse-
cuţii, de dificultăţi şi de strâmtorări — toate
acestea având menirea de a sparge ulcioarele
de lut, pentru ca lumina evangheliei să stră-
lucească mai tare.
4:10 Viaţa slujitorului lui Dumnezeu este
o viaţă de moarte necurmată. După cum
Domnul Isus însuşi, în timpul vieţii Sale pe
pământ, a fost supus mereu la violenţă şi
persecuţie, tot aşa cei ce păşesc pe urmele
Lui vor avea parte de acelaşi tratament. Dar
asta nu înseamnă defel înfrângere, ci este
calea biruinţei. Toţi cei ce mor astfel, zi de
zi, au parte de această binecuvântare.
Numai în felul acesta viaţa lui Isus se
poate dovedi în trupurile noastre. Viaţa lui
Isus nu înseamnă aici doar viaţa de Om,
trăită de El pe pământ, ci viaţa Lui actuală,
ca Fiu preamărit al lui Dumnezeu în cer.
Cum va putea lumea să vadă viaţa lui Cristos
când El nu este prezent în chip personal sau
fizic în lumea de azi? Răspunsul este că, pe
măsură ce noi, creştinii, suferim în slujba
Domnului, viaţa Lui este arătată în trupul
nostru.
4:11 Ideea de viaţă din moarte continuă
în versetul 11. Este unul dintre cele mai
profunde principii ale existenţei noastre.
Carnea consumată de noi pentru întreţinerea
vieţii este obţinută în urma morţii animale-
lor. Tot aşa este şi pe plan spiritual. „Sângele
martirilor este sămânţa bisericii." Cu cât este
mai persecutată şi mai strâmtorată biserica,
cu cât este mai hăituită şi mai persecutată, cu
atât mai mult se răspândeşte creştinismul.
Şi totuşi ne vine greu să acceptăm acest
adevăr în ziua de azi. Când un slujitor al lui
Dumnezeu este violentat, suntem tentaţi să
considerm asta o tragedie. în realitate, aceas-
ta e metoda normală de lucru a lui Dumne-
zeu, şi nu excepţia. Permanenta expunere la
pericolul morţii din pricina lui Isus este
maniera divină prin care viaţa Iui Isus se
arată în trupul nostru muritor.
4:12 Aici apostolul rezumă tot ce a
afirmat anterior, amintindu-le corintenilor că
tocmai prin această viaţă de suferinţă perma-
nentă au ajuns ei să se înfrupte din viaţa
divină. Pentru ca Pavel să poată vesti evan-
ghelia la Corint, a trebuit să sufere necazuri
nespus de mari. Dar toate acestea s-au meri-
tat, întrucât corintenii şi-au pus încrederea în
Domnul Isus, având acum viaţă veşnică.
Suferinţele fizice ale lui Pavel şi pierderile
suferite de el au însemnat un câştig spiritual
pentru alţii. Robertson spune, în această

658

2 Corinteni

privinţă: „Procesul morţii permanente a
apostolului se manifesta spre binele celor
care beneficiau de slujba lui."20
Adesea avem tendinţa să strigăm către
Domnul când trecem prin boli, cerându-I să
ne izbăvească de ele, pentru ca să-L putem
sluji mai bine. Poate că uneori ar trebui să-I
mulţumim însă lui Dumnezeu pentru aseme-
nea întristări ce le trimite în viaţa noastră, şi
să ne bucurăm în strâmtorările noastre,
pentru ca puterea lui Cristos să se odihneas-
că peste noi.
4:13 Apostolul a vorbit până în acest
punct despre starea permanentă de slăbiciune
şi neputinţă a vasului omenesc căruia i s-a
încredinţat evanghelia. Care este, aşadar,
atitudinea lui faţă de toate acestea? Este el
oare înfrânt sau descurajat sau doborât de
întristare? Nicidecum! Credinţa îl învredni-
ceşte să continue să predice evanghelia,
deoarece ştie că dincolo de suferinţele vieţii
acesteia se află glorii nespus de mari.
în Psalmul 116:10 psalmistul spune:
„Am crezut, drept care, am vorbit." El s-a
încrezut în Domnul, drept care cele spuse de
el au fost urmarea acelei credinţe adânc
statornicite. El avea acelaşi spirit al credinţei
pe care îl avea şi psalmistul când a rostit
acele cuvinte. Pavel spune: „Şi noi credem
şi, prin urmare, vorbim."
Strâmtorările şi persecuţiile din viaţa lui
Pavel nu i-au închis gura. Credinţa adevărată
întotdeauna se va exprima, căci nu poate
păstra tăcere.
Dacă în Isus Cristos te-ncrezi,
Negreşit îl vei vesti;
Doborât chiar de vei fi,
Despre El nu vei înceta a vorbi.
Dacă-n Isus crezi
Şi pe-Mântuitoru-L primeşti,
Pentru-a nu-ntrista pe Duhul,
Nu te voi codi, ci pe El îl vei vesti.
4:14 Dacă ni se pare ciudat că Pavel nu
a fost cutremurat în faţa pericolului constant
de a-şi pierde viaţa, răspunsul îl vom găsi în
versetul 14, acesta fiind secretul curajului cu
care vestea el mesajul creştin. El ştia că
lucrurile nu se termină cu viaţa aceasta. El
ştia că pentru credincios există siguranţa
învierii. Acelaşi Dumnezeu care L-a învit
pe Domnul Isus îl va învia şi pe apostolul
Pavel împreună cu Isus şi-1 va prezenta
împreună cu corintenii.
4:15 Având înaintea lui siguranţa deplină

şi nădejdea învierii, apostolul a fost dispus să
treacă prin greutăţi nespus de mari. El ştia că
toate aceste suferinţe aveau un rezultat du-
blu. Urmarea lor era un belşug de binecu-
vântare pentru corinteni şi astfel să se poată
înmulţi mulţumirile spre slava lui Dumne-
zeu. Acestea erau cele două motive care-1
animau pe Pavel în tot ce spunea şi făcea. El
era preocupat cu slava lui Dumnezeu şi cu
binecuvântarea semenilor săi.
Pavel îşi dădea seama că pe măsură ce
creşteau suferinţele în viaţa lui, proporţional
cu acestea creştea şi harul lui Dumnezeu
către alţii. Cu cât erau mântuiţi mai mulţi
oameni, cu atât mai multe mulţumiri se
ridicau spre Dumnezeu. Şi cu cât se ridicau
mai multe mulţumiri spre Dumnezeu, cu
atât Dumnezeu era mai proslăvit.
Traducerea parafrazată a Bibliei Living
Bible (în româneşte: „Noul Testament pe
înţelesul tuturor", ediţia 1990, n.tr.), a prins
foarte bine spiritul acestui verset:
Suferinţele prin care trecem sunt spre folosul
vostru. Şi cu cât vor fi câştigaţi mai mulţi dintre
voi pentru Cristos, cu atât vor exista mai mulţi
care să-I mulţumească pentru marea Sa bunătate
şi îndurare, iar Domnul va fi cu atât mai slăvit.
4:16 Pavel arătase că este gata să îndure
tot felul de suferinţe şi primejdii, deoarece
avea mereu aţintite privirile spre nădejdea şi
certitudinea învierii. De aceea el nu cădea de
oboseală. Deşi, pe de o parte, procesul dete-
riorării fizice îşi face mereu simţită prezenţa,
pe de altă parte, concomitent cu acesta, are
loc un proces de necurmată înnoire spiritu-
ală, care îl învredniceşte pe Pavel să meargă
înainte, în pofida tuturor împrejurărilor
neprielnice prin care trecea.
Faptul că omul din afară se trece nu are
nevoie de nici un comentariu special sau
explicaţie, fiind cât se poate de evident în
trupurile noastre! Dar Pavel se bucură aici de
faptul că Dumnezeu îi dăruieşte zilnic porţia
de putere pentru a putea continua slujirea
creştină. Cuvintele lui Michelangelo sunt
nimerite în acest punct, ele adeverindu-se:
„Cu cât se împuţinează mai mult marmora,
cu atât creşte statuia." Sau, cum spune şi
Ironside:
Ni se spune că trupurile noastre materiale se
schimbă în întregime la fiecare şapte ani... Cu
toate acestea păstrăm conştienta faptului că
suntem aceeaşi persoană, neschimbată. Persona-
litatea noastră rămâne neschimbată, de la an la

2 Corinteni

659

an şi tot aşa stau lucrurile şi cu privire la schim-
barea mai mare care va veni. In fluturele minu-
nat se află aceeaşi viaţă ce sălăşluia în viermele
neatrăgător.21
4:17 După ce am luat cunoştinţă despre
toate suferinţele cumplite prin care a trecut
apostolul Pavel, ne vine greu să înţelegem de
ce le numeşte el întristări uşoare şi de o
clipă, căci, într-o anumită privinţă, ele nu au
fost deloc uşoare, ci amare şi crunte.
Dar explicaţia o găsim în comparaţia pe
care o face Pavel. Privite izolat, aceste
strâmtorări ar părea, într-adevăr, foarte
apăsătoare. Dar când sunt puse alături de
greutatea veşnică de slavă;;" ce ne aşteaptă,
ele sunt într-adevăr uşoare. învăţămintele pe
care le tragem în urma suferinţelor de pe
acest pământ vor da rod bogat în viaţa de
apoi.
Moorehead face următoarea observaţie:
„Aici avem parte doar de o frântură de
bucurie, acolo copleşiţi vom fi de ea. Doar
un strop de bucurie aici, dincolo un ocean!"23
Găsim în acest verset o piramidă, pe
care, aşa cum arată F. E. Marsh, creştinul,
urcând-o, nu oboseşte, ci găseşte în ea odih-
nă şi mângâiere pentru sufletul lui.
Slavă
Greutate de slavă
O greutate veşnică de slavă
Mai presus de orice măsură, o greutate
veşnică de slavă
Cu mult mai presus de orice măsură, o
greutate veşnică de slavă24
4:18 în versetul acesta verbul a privi nu
se referă doar la capacitatea omenească de a
vedea, ci transmite ideea de a percepe im-
portanţa unui lucru. Nu lucrurile ce se văd
sunt ţelul existenţei noastre. Aici ele se
referă, în principal, la greutăţile, încercările
şi suferinţele îndurate de Pavel, care au avut
un rol secundar în slujba sa. Marele ţel al
slujbei sale 1-a constituit lucrurile ce nu se
văd. Aici am putea menţiona slava lui Cris-
tos, binecuvântările semenilor noştri şi răs-
plata care îl aşteaptă pe slujitorul credincios
al lui Cristos la Scaunul de Judecată al lui
Cristos. Sau, cum arată şi Jowett:
Cine le vede pe cele dintâi are vedere, dar cine
le vede pe cele din urmă are prevedere. Primul
mod de a vedea este natural, firesc, al doilea e
spiritual. Organul principal al primei acţiuni este
intelectul, pe când organul principal al celei de-a

doua acţiuni de discernământ este credinţa... De
la un capăt la altul al Scripturii, ni se prezintă
mereu contrastul acesta dintre vedere şi prevede-
re şi în fiecare caz ni se spune să luăm seama la
îngustimea primeia şi la largheţea celeilalte.25
H. Necesitatea de a trăi în lumina faptu-
lui că ne vom înfăţişa înaintea scaunu-
lui de judecată al lui Cristos (5:1-10)
Versetele următoare sunt strâns legate de
cele dezbătute anterior. Pavel s-a referit până
acum la suferinţele şi încercările actuale, dar
şi la slava care îl aştepta. Şi astfel el ajunge
acum la însuşi subiectul morţii. în fragmetul
acesta avem una din cele mai ample prezen-
tări a subiectului morţii din toată Scriptura,
precum §\ raportul creştinului faţă de ea.
5:1 In versetul 1, apostolul se referă la
trupul nostru muritor din vremea de acum, în
cuvintele: casa pământească a cortului
nostru. Un cort nu e o locuinţă permanentă,
ci temporară sau portabilă, de care se folo-
sesc drumeţii şi călătorii.
Moartea este definită aici drept o desfa-
cere a acestui cort. Cortul este strâns în clipa
morţii. Trupul este depus în mormânt, pe
când duhul şi sufletul credinciosului merg în
prezenţa Domnului.
Pavel începe capitolul 5 cu asigurarea că
dacă această casă pământească va fi nimicită
(ca urmare a suferinţelor menţionate în ca-
pitolul precedent), el este încredinţat că are
în ceruri o clădire de la Dumnezeu, o casă
veşnică, nefăcută de mâini. Observaţi
distincţia dintre cort şi clădire. Cortul
provizoriu este desfăcut sau strâns, pe când
o casă nouă şi permanentă îl aşteaptă pe
credincios în patria cerească. Aceasta este o
clădire de la Dumnezeu, în sensul că Dum-
nezeu este Cel care ne-o dăruieşte.
Mai mult, este o casă nefăcută de
mâini. De ce face oare Pavel această afirma-
ţie? Trupurile noastre actuale nu sunt făcute
cu mâini; prin urmare, oare de ce subliniază
el că viitoarele noastre trupuri slăvite nu vor
fi făcute de mâini? Răspunsul constă în
faptul că sintagma: nefăcută de mâini
înseamnă: „neaparţinând acestei creaţiuni",
fapt coroborat de Evrei 9:11, unde citim:
„Dar Cristos a venit ca Mare Preot al bunuri-
lor viitoare, prin cortul mai mare şi mai
desăvârşit—ficutnu de mâini, adică nu din
creaţia aceasta." Ceea ce spune Pavel la 2
Corinteni 5:1 este că, pe când trupul nostru
actual este adecvat traiului pe acest pământ,
viitorul nostru trup slăvit nu va fi din creaţia
aceasta, ci va fi de o proiecţie, alcătuire şi

660

2 Corinteni

construcţie specială, anume adecvat pentru
trăirea în cer.
Trupul viitor al credinciosului mai este
descris şi ca fiind veşnic în ceruri. Este un
trup care nu va mai fi supus bolilor, degradă-
rii şi morţii, ci va dăinui pe veci, în patria
noastră cerească.
S-ar părea din acest verset că credincio-
sul primeşte această clădire de la Dumnezeu
în momentul morţii sale, dar nu este aşa. El
nu primeşte acest trup slăvit înainte de a se
întoarce Cristos, ca să-Şi ia biserica (1 Tes.
4:13-18). Iacă ce se petrece cu credinciosul:
Când moare, duhul şi sufletul lui merg în
prezenţa lui Cristos, unde credinciosul se
bucură, în mod conştient, de gloriile cerului.
Trupul lui este însă aşezat în mormânt. în
clipa revenirii Domnului, ţărâna va fi înviată
din mormânt, iar Dumnezeu va face din ea
un trup nou, slăvit, şi apoi acesta va fi reunit
cu spiritul şi sufletul credinciosului. în inter-
valul dintre moartea şi venirea lui Cristos ca
să-Şi ia sfinţii am putea spune că credincio-
sul este într-o stare dezmembrată. Dar asta
nu înseamnă deloc că el nu este conştient de
toată bucuria şi fericirea cerului. Credincio-
sul se bucură din plin de ele, în această pe-
rioadă!
înainte de a trece la versetul 2, trebuie să
arătăm că sintagma casă nefăcută de mână,
veşnică în ceruri a fost interpretată în trei
feluri:
1. Cerul însuşi.
2 Un trup intermediar, pentru intervalul
dintre moarte şi înviere.
3. Trupul slăvit.
De la început, prima variantă cade, deoa-
rece casa nu poate fi chiar cerul însuşi,
întrucât se spune că este veşnică în ceruri şi
„din cer" (5:2). Cât priveşte ideea că ar fi
vorba despre un trup intermediar, Scripturile
nu pomenesc niciodată despre un asemenea
trup. Mai mult, casa nefăcută de mâini este
descrisă ca fiind veşnică în ceruri, ceea ce nu
corespunde deloc cu ideea unui trup interme-
diar. A treia interpretare, potrivit căreia casa
ar fi trupul de slavă al învierii — pare să fie
cea corectă.
5:2 în trupul acesta muritor suntem
adesea nevoiţi să gemem datorită limitărilor
şi îngreunărilor pe care le impune asupra
noastră, pe planul vieţii spirituale. Ceea ce
dorim cu ardoare este să fim îmbrăcaţi cu
locuinţa noastră care este din cer.
în versetul acesta, apostolul pare să
treacă de la analogia cortului la aceea a
îmbrăcăminţii. Unii explică acest lucru prin

faptul că Pavel, ca unul versat în fabricarea
corturilor, ştia că acelaşi material se folosea
uneori şi la corturi, şi la îmbrăcăminte. în
orice caz, sensul versetului este cât se poate
de clar: el tânjea să primească acest trup glo-
rificat.
5:3 La ce se referă termenul dezbrăcaţi
din acest verset? Să însemne oare că persoa-
na este nemântuită şi, prin urmare, fără nici
o acoperire de neprihănire înaintea lui Dum-
nezeu? Sau să însemne că persoana, deşi este
mântuită, va fi lipsită de răsplată la scaunul
de judecată al lui Cristos? Sau sensul verse-
tului este că omul mântuit nu posedă un trup
în intervalul dintre moarte şi înviere, fiind
gol sau dezbrăcat, în sensul că este un spirit
fără trup?    '
Autorul acestui comentariu consideră că
este vorba de dezmembrare sau dezbrăcare.
Pavel afirmă că dorinţa lui fierbinte nu este
ca să vină moartea, împreună cu starea de
dezmembrare ce o însoţeşte, ci, mai degrabă,
să vină Domnul Isus Cristos, când toţi cei
care au murit vor primi trupurile lor glorifi-
cate.
5:4 Faptul că modul nostru de interpre-
tare a versetului 3 este cel corect e coroborat
de versetul 4, unde apostolul spune că noi,
cei ce suntem în cortul acesta pământesc
gemem apăsaţi, nu pentru că dorim să fim
dezbrăcaţi, ci să fim îmbrăcaţi, pentru ca
ce este muritor să fie înghiţit de viaţă. Cu
alte cuvinte, el nu aştepta starea dintre moar-
te şi Răpire ca şi cum aceasta ar fi fost nă-
dejdea ideală a credinciosului, ci, mai degra-
bă, aştepta ceea ce se va petrece la înviere,
când credincioşii vor primi un trup care nu
va mai fi supus morţii.
5:5 Dumnezeu este Cel care ne-a pregă-
tit chiar pentru acest scop, adică răscumpăra-
rea trupului. Acesta va fi momentul culmi-
nant şi împlinirea planurilor Sale slăvite
pentru noi. In vremea de acum, noi suntem
răscumpăraţi în ce priveşte duhul şi sufletul
nostru, dar în ziua aceea, răscumpărarea va
cuprinde şi trupul nostru. Gândiţi-vă numai:
Dumnezeu ne-a creat cu acest scop în vede-
re: să avem parte de starea slăvită, să fim o
casă nefacută de mâini, ci veşnică în ceruri!
Şi cum putem fi siguri că vom avea un
trup slăvit? Răspunsul este că Dumnezeu...
ne-a dat arvuna Duhului. Cum am explicat
deja, faptul că fiecare credincios are în el
Duhul lui Dumnezeu este o garanţie a faptu-
lui că toate făgăduinţele făcute de Dumnezeu
credinciosului vor fi împlinite. El este garan-
ţia a ceea ce va urma. Duhul lui Dumnezeu

2 Corinteni

661

însuşi este garanţia faptului că ceea ce
Dumnezeu deja ne-a dăruit în parte într-o zi
va fi deplin al nostru.
5:6 Tocmai profunda asigurare cu privire
la aceste realităţi scumpe 1-a învrednicit pe
Pavel să fie întotdeauna plin de curaj. El ştia
că atâta timp cât era acasă în trup, el era
absent de lângă Domnul. Desigur, aceasta
nu era starea ideală pentru Pavel, dar el se
mulţumea cu ea, pentru ca să-L poată sluji
pe Cristos aici pe pământ şi să le fie de folos
copiilor lui Dumnezeu.
5:7 Faptul că umblăm prin credinţă, nu
prin vedere este o dovadă grăitoare a faptu-
lui că acum nu ne aflăm în prezenţa fizică a
Domnului. Niciodată nu L-am privit încă pe
Domnul cu ochii noştri fizici. L-am văzut
doar prin credinţă. Câtă vreme suntem acasă
în trup, avem o viaţă mai puţin apropiată şi
intimă decât viaţa mijlocită de vederea pro-
priu-zisă.
5:8 Versetul 8 reia gândul din versetul 6
şi-1 întregeşte. Pavel este îmbărbătat de
nădejdea binecuvântată a ceea ce-1 aşteaptă,
putând afirma astfel că este plin de încredere
şi că îi place mai mult să părăsească trupul
acesta, ca să fie acasă cu Domnul. El suferea
— cum se exprimă Bernard — de „dorul
după patria cerească".
Versetul acesta ar părea să contrazică
ceea ce afirmase apostolul anterior. în verse-
tele precedente el tânjise după trupul slăvit.
Dar aici el spune că mai degrabă ar dori să
părăsească trupul acesta, ca să fie acasă la
Domnul, adică ar prefera să fie în starea
dezmembrată ce există în intervalul dintre
moarte şi Răpire.
Totuşi nu e nici o contradicţie aici. E-
xistă trei posibilităţi pentru creştin şi fiecare
are preferinţa sa. Avem viaţa actuală, trăită
pe acest pământ, în trupul muritor. Apoi
avem starea dintre moarte şi venirea lui
Cristos — o stare dezmembrată, în care
duhul şi sufletul se bucură însă în mod con-
ştient de prezenţa lui Cristos. Şi, în fine,
avem consumarea mântuirii noastre, când
vom primi trupurile noastre slăvite, la reve-
nirea Domnului Isus. Pavel ne învaţă în acest
pasaj doar faptul că prima stare este bună, a
doua este mai bună iar a treia este cea mai
bună.
5:9 Credinciosul trebuie să caute să-I fie
plăcut Domnului. Deşi mântuirea nu depinde
de fapte, răsplata pe care o va primi în acea
zi va depinde în mod proporţional de credin-
cioşia cu care L-a slujit pe Domnul. Un
credincios trebuie să nu uite niciodată că

credinţa este legată de mântuire iar faptele
sunt legate de răsplată. El este mântuit prin
har, prin credinţă, şi nu prin fapte; dar odată
mântuit, el trebuie să-şi dea toată străduinţa
să facă fapte bune, pentru care va primi
răsplăţi.
Observaţi că Pavel dorea să-I fie plăcut
Lui, fie că rămânea acasă, fie că era departe
de casa cerească. Asta înseamnă că slujirea
sa pe pământ avea menirea să încânte inima
Domnului său, fie că Pavel se afla aici pe
pământ, fie că stătea înaintea scaunului de
judecată al lui Cristos.
5:10 Un motiv pentru care trebuie să-I
fim plăcuţi lui Cristos este faptul că toţi
trebuie să ne înfăţişăm înaintea scaunului
Lui de judecată. De fapt, nu trebuie doar să
ne înfiţişăm acolo, ci să fim arătaţi (cum
este redat versetul în ediţia Azimioară, n.tr.).
Traducerea NEB redă corect acest verset:
„Noi toţi trebuie să (ne prezentăm) înaintea
tribunalului lui Cristos, pentru a ni se desco-
peri vieţile." Una este să te prezinţi la cabi-
netul unui medic şi alta este să ţi se facă
acolo o radiografie. Scaunul de judecată al
lui Cristos va descoperi viaţa noastră de
slujire pentru Cristos exact aşa cum s-a
desfăşurat aceasta. Nu numai cantitatea
slujirii noastre va fi revelată, ci şi calitatea,
ba chiar şi motivele care au determinat sluji-
rea noastră — toate acestea vor fi trecute în
revistă.
Deşi păcatele săvârşite după convertirea
noastră au efect asupra slujirii noastre, păca-
tele unui credincios, ca atare, nu vor fi tre-
cute în revistă, în vederea judecăţii, în aceste
momente solemne, întrucât judecata aceea a
avut loc în urmă cu peste 1900 de ani, când
Domnul Isus a purtat păcatele noastre pe
trupul Său pe lemnul crucii. Atunci El a
plătit în întregime preţul cerut de păcatele
noastre şi Dumnezeu nu va mai aduce nicio-
dată acele păcate la judecată (loan 5:24).
Scaunul de judecată al lui Cristos are de a
face cu slujirea noastră pentru Domnul. Nu
se va pune deloc problema dacă suntem
mântuiţi sau nu, întrucât acest fapt este deja
cu totul lămurit, pe deplin asigurat. Mai
degrabă, va fi un timp când unii vor primi
răsplăţi iar alţii vor suferi pierderi.
I.   Pavel participă la această slujbă cu un
cuget curat (5:11-6:2)
5:11 Versetul acesta este de obicei inter-
pretat în sensul că, întrucut Pavel era con-
ştient de groaznica judecată aplicată de
Dumnezeu asupra păcatului, şi de grozăviile

662

2 Corinteni

iadului, el se ducea pretutindeni încercând
să-i convingă pe oameni să accepte evanghe-
lia. Deşi sensul acesta e în acord cu Scriptu-
ra, în acest pasaj nu credem că despre asta e
vorba, în primul rând.
Pavel nu se referă aici atât de mult la
groaza Domnului pentru cei nemântuiţi, cât
la uimirea şi profunda reverenţă cu care ar
trebui să-L slujim pe Domnul, căutând să-I
fim plăcuţi. Din punctul de vedere al lui
Dumnezeu, apostolul ştie că viaţa lui este o
carte deschisă. Dar el ar dori ca şi corintenii
să fie convinşi de integritatea şi credincioşia
sa în slujba evangheliei. Prin urmare, el
spune, de fapt:
întrucât cunoaştem frica de Domnul, încercăm
să-i convingem pe oameni de integritatea şi
sinceritatea noastră ca slujitori ai lui Cristos. Dar
fie că vom reuşi să-i convingem pe oameni, fie
că nu, noi suntem bine cunoscuţi de Dumne-
zeu. Şi sperăm că tot aşa vor sta lucrurile şi în
conştiinţele voastre, corintenilor!
Această explicaţie pare să corespundă cel
mai bine contextului.
5:12 Imediat Pavel îşi dă seama că ceea
ce a spus ar putea fi interpretat greşit ca
laudă de sine. Or, el nu vrea cu nici un chip
ca cineva să creadă aşa ceva despre el! Prin
urmare, adaugă cuvintele: nu ne recoman-
dăm iarăşi înaintea voastră. Asta nu în-
seamnă că li s-a recomandat vreodată, ci
doar că a fost acuzat de atâtea ori că ar fi
făcut aşa, ceea ce-1 determină în acest punct
să infirme o atare idee.
Aici se ridică întrebarea: de ce a acordat
el atâta spaţiu apărării slujbei sale? La care
Pavel răspunde: Vă dăm o pricină de laudă
cu privire la noi, ca să aveţi ce să răspun-
deţi acelora care se laudă cu ce este în
înfăţişare, şi nu în inimă." Pe el nu-1 inte-
resa ideea de a se recomanda el însuşi. Mai
degrabă, îşi dădea seama că era aspru criticat
de învăţătorii falşi, în prezenţa sfinţilor de la
Corint. El dorea ca credincioşii să ştie cum
să răspundă acestor atacuri îndreptate împo-
triva sa şi astfel le dădea aceste informaţii,
pentru ca ei să poată să-1 apere când va fi
condamnat în prezenţa lor.
El îşi descrie criticii drept: cei ce se
laudă cu ce este în înfăţişare, şi nu în
inimă (comparaţi cu 1 Sam. 16:7). Cu alte
cuvinte, erau interesaţi de un spectacol exte-
rior, nu de realitatea lăuntrică, nu de integri-
tatea şi onestitatea adevărată. înfăţişarea
fizică sau elocvenţa sau aparenta râvnă —

iată ce-i anima pe ei! „Pentru cei ce se uitau
la cele din afară, aparenţele superficiale erau
totul, în vreme ce sinceritatea inimii nu conta
deloc" (Text select).
5:13 S-ar părea din acest verset că apos-
tolul a fost chiar acuzat că ar fi fost nebun şi
fanatic sau că ar fi suferit de diverse forme
de alienare mintală. El nu neagă că a trăit în
ceea ce Denney numeşte o stare de „încor-
dare spirituală". El spune doar că dacă şi-a
ieşit din minţi, pentru Dumnezeu a ajuns aşa.
Tot ce li s-ar fi părut o formă de alienare
mintală criticilor săi nu era altceva decât un
devotament profund, din toată inima, pentru
Domnul. Pavel era mistuit de pasiunea după
lucrurile lui Dumnezeu. Pe de altă parte,
dacă era întreg la minte, era aşa pentru corin-
teni. Ceea ce spune versetul, pe scurt, este
unul din două lucruri: fie era o râvnă pentru
Dumnezeu, fie pentru fraţii săi de credinţă,
în ambele cazuri, motivele lui erau cu totul
altruiste. Oare puteau afirma criticii lui
acelaşi lucru despre ei înşişi?
5:14 Nimănui care studiază viaţa aposto-
lului nu-i va scăpa întrebarea: oare ce 1-a
determinat să slujească cu atâta abnegaţie şi
altruism? Aici, într-unui din cele mai fru-
moase fragmente ale acestei epistole, el dă
răspunsul: dragostea lui Cristos.
Se referă dragostea lui Cristos aici la
dragostea pe care ne-o poartă El sau la dra-
gostea pe care I-o purtăm noi? Nu poate fi
nici o îndoială că este vorba de dragostea Sa
pentru noi. Singurul motiv pentru care noi îl
iubim este pentru că El ne-a iubit întâi.
Dragostea Lui este aceea care ne constrân-
ge, sau ne îmboldeşte, ne poartă, cum sunt
purtaţi oamenii în mulţimea de cumpărători
în preajma Crăciunului. Contemplând minu-
nata dragoste pe care a demonstrat-o Cris-
tos faţă de el, Pavel nu a putut să nu fie
mişcat şi îmboldit să-L slujească pe Domnul
Său, cel atât de minunat!
Murind pentru toţi, Isus a acţionat ca
Reprezentant al nostru. Când a murit El, am
murit şi noi toţi — în El. După cum păcatul
lui Adam a devenit păcatul tuturor urmaşilor
săi, tot aşa moartea lui Cristos a devenit
moartea celor care cred în El (Rom. 5:12-21;
1 Cor. 15:21,22).
5:15 Argumentul apostolului este irezis-
tibil. Cristos a murit pentru toţi. De ce a
murit El pentru toţi? Pentru ca cei ce tră-
iesc prin credinţa în El să nu mai trăiască
pentru ei înşişi, ci pentru El. Mântuitorul
nu a murit pentru noi ca noi să continuăm să
ne trăim viaţa meschină şi egoistă în maniera

2 Corinteni

663

în care ne-am trăit-o până acum. Mai degra-
bă, El a murit pentru noi, ca noi să trăim, de
acum înainte, vieţi predate Lui, din toată
inima şi de bună voie, aşa cum arată Den-
ney:
Murind în locul nostru, Cristos a dat dovadă de
o dragoste atât de imensă pentru noi încât noi ar
trebui să fim de-acum predaţi Lui, şi numai Lui,
pe de-antregul, pe veci. Căci tocmai pentru asta
a murit El: ca să ne facă să fim ai Lui.26
5:16 Poate că Pavel se referă aici la
versetul 12, unde i-a descris pe criticii lui ca
pe unii care se laudă cu înfăţişarea, iar nu cu
ceea ce este în inimă. Acum el se ocupă din
nou de acest subiect, arătând că atunci când
venim la Cristos suntem o nouă creaţie. De
acum încolo nu-i mai judecăm pe oameni în
mod pământesc, carnal, potrivit înfăţişării,
meritelor lor pământeşti, pregătirii lor inte-
lectuale sau originii etnice. Ci îi vedem ca pe
nişte suflete de mare preţ, pentru care a
murit Cristos. Apostolul adaugă că chiar
dacă odinioară îl cunoştea pe Cristos după
starea firească, adică doar ca un om oareca-
re, acum nu-L mai cunoaşte în felul acesta.
Cu alte cuvinte, una a fost să-L cunoască pe
Isus ca un om oarecare din satul Nazaret, sau
chiar ca un mesia pământesc, şi cu totul alta
să-L cunoască pe Cristos cel proslăvit, care
stă acum la dreapta lui Dumnezeu. Noi îl
cunoaştem pe Domnul Isus mai intim şi mai
adevărat în vremea de acum, aşa cum ne este
El revelat de Duhul prin Cuvânt, decât L-au
cunoscut cei ce L-au judecat doar după
aparenţele exterioare, când era pe pământ.
David Smith comentează:
Deşi apostolul împărtăşise cândva idealul iudaic
al unui Mesia secular, acum el îmbrăţişa o
concepţie mai elevată. Cristos era pentru el
Mântuitorul înviat şi proslăvit, cu adevărat
necunoscut după fire, ci după duhul; nu prin
intermediul tradiţiei istorice, ci prin părtăşia
•mediată şi vitală.27
5:17 Dacă este cineva în Cristos, adică,
mântuit, este o creaţie nouă. înainte de
convertire, poate că cineva ar fi fost înclinat
să-i judece pe alţii după standardele ome-
neşti. Dar acum toate acestea s-au schimbat.
Vechile metode de a-i judeca pe oameni s-
au dus şi iată că toate s-au făcut noi.
Versetul acesta este mult îndrăgit de cei
ce s-au născut din nou de curând, fiind citat
adesea în cadrul unor mărturii personale de

întoarcere la Domnul. Dar fiind astfel citat,
el creează uneori impresia greşită. Ascultă-
torii sunt tentaţi să creadă că atunci când este
mântuit cineva, vechile obiceiuri, gândurile
rele şi poftele din priviri şi din inimă s-au
dus cu toate şi literalmente absolut totul din
viaţa acelei persoane devine nou. Ştim însă
că acest lucru nu este adevărat. Versetul nu
descrie practica unui credincios, ci poziţia pe
care o ocupă el. Observaţi ce se spune: dacă
este cineva în Cristos. Cuvintele în Cristos
constituie cheia înţelegerii pasajului. în
Cristos, lucrurile vechi au trecut şi toate
lucrurile au devenit noi. Din nefericire, „în
mine" nu toate lucrurile stau încă aşa! Dar
pe măsură ce înaintez în viaţa creştină, voi
dori tot mai mult ca practica mea să cores-
pundă tot mai mult cu poziţia pe care o ocup.
Intr-o zi, când va reveni Domnul Isus, cele
două laturi vor fi în deplină concordanţă.
5:18 Toate lucrurile sunt de la Dumne-
zeu. El este Izvorul şi Autorul tuturor. Nu
mai este temei pentru lauda omenească. Este
Acelaşi Dumnezeu care ne-a împăcat cu
Sine prin Isus Cristos şi ne-a dat slujba
împăcării.
Această splendidă afirmaţie a doctrinei
scripturale a împăcării se găseşte în lucrarea
A New and Concise Bible Dictionary:
Prin moartea Domnului Isus pe cruce, Dum-
nezeu a anulat în har distanţa ce o pusese păca-
tul între El şi om, pentru ca toate lucrurile să
poată fi, prin Cristos, prezentate agreabil Lui.
Credincioşii sunt deja împăcaţi, prin moartea lui
Cristos, ca să fie prezentaţi sfinţi, fără vină şi
fără reproş (o nouă creaţie). Dumnezeu era în
Cristos, când Cristos era pe pământ, împăcând
lumea cu Sine şi neţinându-le în socoteală
fărădelegile; dar acum, după ce dragostea lui
Dumnezeu a fost deplin revelată pe cruce,
mărturia a fost vestită în toată lumea, îndem-
nându-i fierbinte pe oameni să se împace cu
Dumnezeu. Scopul tututor acestor lucruri este ca
Dumnezeu să-şi găsească plăcerea în om.2s
5:19 Slujba împăcării este explicată aici
ca mesajul potrivit căruia Dumnezeu era în
Cristos împăcând lumea cu Sine. Există
două moduri posibile de a înţelege această
afirmaţie, ambele fiind corecte din punct de
vedere biblic. Mai întâi, am putea-o interpre-
ta ca spunând că Dumnezeu era în Cristos,
în sensul că Domnul Isus Cristos este Dum-
nezeire — ceea ce este, fără îndoială, adevă-
rat. Dar apoi am mai putea înţelege afirmaţia
şi în sensul că Dumnezeu era, în Cristos,

664

2 Corinteni

împăcând lumea cu Sine. Cu alte cuvinte,
El împăca lumea, dar o făcea în persoana
Domnului Isus Cristos.
Indiferent care interpretare o acceptăm,
adevărul rămâne clar că Dumnezeu era
angajat activ în îndepărtarea cauzei înstrăi-
nării ce intervenise între El şi om, ocupându-
Se de păcat. Dumnezeu nu are nevoie să se
împace, ci omul trebuie să se împace cu El.
Neţinându-le în socoteală fărădelegile.
La prima lectură, versetul ne-ar putea con-
duce la aşa-numita doctrină a mântuirii
universale, potrivit căreia toţi oamenii sunt
mântuiţi prin lucrarea lui Cristos. Dar o atare
învăţătură ar fi în total dezacord cu restul
Cuvântului lui Dumnezeu. Dumnezeu a
asigurat o cale prin care e posibil ca fărăde-
legile oamenilor să nu li se ţină în socoteală,
dar deşi această cale este deschisă şi disponi-
bilă tuturor, ea devine efectivă doar în cei
care sunt în Cristos. Păcatele celor nemân-
tuiţi le sunt negreşit puse în socoteala lor,
dar în clipa în care aceştia cred în Domnul
Isus ca Mântuitor, sunt socotiţi neprihăniţi în
El şi păcatele le sunt şterse.
Pe lângă lucrarea Sa de împăcare, Dum-
nezeu le-a mai încredinţat slujitorilor Săi
cuvântul împăcării. Cu alte cuvinte, El le-a
încredinţat minunatul privilegiu de a vesti
acest mesaj slăvit oamenilor de pretutindeni.
Nu îngerilor le-a dat el o sarcină atât de
sacră, ci sărmanului om neputincios.
5:20 în versetul precedent, apostolul
spusese că a primit mesajul împăcării. El a
fost trimis să predice mesajul acesta ome-
nirii. El ar dori să sugereze că de la 5:20 la
6:2 avem un rezumat al cuvântului împăcă-
rii. Cu alte cuvinte, Pavel ne dă prilejul să
ascultăm mesajul pe care 1-a predicat el celor
nemântuiţi, mergând din ţară în ţară şi din
continent în continent. Este foarte important
să observăm acest lucru. Pavel nu le spune
aici corintenilor să se împace cu Dumnezeu,
căci ei erau deja credincioşi în Domnul Isus,
ci le spune că acesta este mesajul pe care îl
predică el celor nemântuiţi, oriunde se duce.
Un ambasador este un ministru de stat,
ce-1 reprezintă pe dregătorul său într-o ţară
străină. Mereu îl vedem pe Pavel descriind
slujba creştină ca pe o chemare elevată şi
demnă. Aici el se compară pe sine cu un
trimis special al lui Cristos în lumea în care
trăim. Pavel a fost un purtător de cuvânt al
lui Dumnezeu iar Dumnezeu ruga fierbinte
prin intermediul său. Poate ni se pare ciudată
aplicarea acestor cuvinte la misiunea unui
ambasador.

în mod normal, nu ni-1 imaginăm pe un
ambasador rostind rugăminţi, dar gloria e-
vangheliei constă în faptul că Dumnezeu
realmente S-a aplecat, rezemându-Se într-un
genunchi şi, cu lacrimi în ochi, îi roagă
fierbinte pe oameni să se împace cu El.
Dacă mai există vreo duşmănie, asta e de
partea omului, căci Dumnezeu a înlăturat
toate barierele din calea părtăşiei omului cu
El. Domnul a făcut tot ce se putea face.
Acum e rândul omului să renunţe Ia armele
răzvrătirii sale, să pună capăt revoltei sale
îndârjite şi să se împace cu Dumnezeu.
5:21 Versetul acesta ne prezintă temelia
doctrinară a împăcării noastre. Cum a făcut
Dumnezeu posibilă împăcarea? Cum poate
să-i primească El pe păcătoşii vinovaţi, care
vin la El cu pocăinţă şi credinţă? Răspunsul
este că Domnul Isus a rezolvat în întregime
toată problema păcatelor noastre, noi putând
fi acum împăcaţi cu Dumnezeu.
Cu alte cuvinte, Dumnezeu L-a făcut pe
Cristos păcat pentru noi — pe Cristos,
Care n-a cunoscut nici un păcat—pentru
ca noi să devenim dreptatea [neprihăni-
rea] lui Dumnezeu în El.
Trebuie să ne ferim de a gândi că pe cru-
cea Golgotei Domnul Isus Cristos realmente
ar fi devenit păcătos în El însuşi. O atare i-
dee este cu totul greşită. Păcatele noastre au
fost aşezate asupra Lui, dar ele nu au fost in
El. Mai degrabă, Dumnezeu L-a făcut să fie
o jertfă de păcat în folosul nostru. încrezân-
du-ne în El, noi suntem socotiţi acum nepri-
hăniţi de către Dumnezeu. Pretenţiile legii au
fost deplin satisfăcute de înlocuitorul nostru.
Ce adevăr binecuvântat este faptul că Cel
ce n-a cunoscut nici un păcat a fost făcut
păcat pentru noi, pentru ca noi care n-am
cunoscut nici o neprihănire să devenim
neprihănirea lui Dumnezeu în El. Nici o
limbă de om muritor nu va putea fi vreodată
în stare să-I mulţumească lui Dumnezeu
îndeajuns pentru un har atât de nemărginit!
6:1 Unii cred că în acest verset Pavel se
adresează corintenilor, încurajându-i să se
folosească la maximum de harul ce li s-a
arătat.
Noi suntem însă de părere că Pavel
continuă aici să se refere la mesajul pe care
îl vestea el celor nemântuiţi. Deja el le-a
spus necredincioşilor despre harul minunat
pe care li l-a oferit Dumnezeu. Acum el îi
roagă în continuare să nu fi primit acest har
în zadar. Cu alte cuvinte, ei nu au voie să
lase sămânţa evangheliei să cadă într-un sol
pietros, ci trebuie să răspundă la un mesaj

2 Corinteni

665

atât de minunat, primindu-L pe Mântuitorul
vestit de acest mesaj.
6:2 Pavel citează aici textul de la Isaia
49:8. Dacă vom deschide Biblia la acest
pasaj din Vechiul Testament şi vom studia
capitolul respectiv, vom afla că Dumnezeu
se află acolo într-o controversă cu poporul
Său, datorită faptului că israeliţii L-au res-
pins pe Mesia. în veretul 7 îl vedem pe
Domnul Isus respins de naţiunea Israel şi
ştim că respingerea aceasta a dus la moartea
Sa. Dar apoi în versetul 8 avem cuvintele lui
Iehova, care îl asigură pe Domnul Isus că
rugăciunea Lui I-a fost ascultată şi că Dum-
nezeu îl va ajuta şi-L va păzi.
în ziua mântuirii te-am ajutat. Asta se
referă la învierea Domnului Isus Cristos.
Timpul potrivit şi ziua mântuirii aveau să
fie aduse prin învierea lui Cristos din morţi.
în propovăduirea evangheliei, Pavel
apucă acest adevăr minunat şi le vesteşte
ascultătorilor săi nemântuiţi: Iată, acum este
timpul potrivit; acum este ziua mântuirii.
Cu alte cuvinte, era despre care a profeţit
Isaia ca fiind ziua mântuirii a sosit deja,
prin urmare, Pavel îi îndeamnă pe oameni să
se încreadă în Mântuitorul câtă vreme este
încă ziua mântuirii.
J.  Purtarea Iui Pavel în desfăşurarea
slujbei (6:3-10)
6:3 Aici Pavel trece de la mesajul pe ca-
re 1-a vestit la propria sa purtare în cadrul
slujbei creştine. El şi-a dat seama că întot-
deauna vor fi oameni care vor găsi scuze ca
să nu asculte de mesajul mântuirii. Cu atât
mai bine — îşi vor fi spus aceşti oameni —
când scuza o pot găsi în însăşi viaţa necores-
punzătoare a predicatorului. Prin urmare, Pa-
vel le aminteşte corintenilor că el nu a dat ni-
mănui nici un prilej de poticnire, pentru ca
slujba să nu fie defăimată. Cum am arătat
deja, slujba nu se referă aici la vreun post e-
cleziastic sus-pus, ci la slujirea lui Cristos.
Nu este prezentă ideea hirotonisirii sau or-
dinarii făcute de către om. Slujba aparţine
tuturor celor care sunt ai lui Cristos!
6:4 în versetele 4 la 10 apostolul descrie
modul în care s-a străduit el să-şi desfăşoare
slujba: într-o manieră ireproşabilă. Conştient
de faptul că era slujitor al Celui Preaînalt,
apostolul întotdeauna căuta să se poarte într-
o manieră demnă de o atare chemare. Iată
comentariile pertinente ale lui Denney pe
această temă:
Fântânile marelui adânc au ţâşnit în apostol, pe

când medita el la aceste lucruri. La început, el
este tare strâmtorat, neputând rosti cuvintele
decât anevoie, unul câte unul. Dar pe când a
terminat de vorbit, a ieşit la loc larg, vărsându-şi
sufletul fără nici o oprelişte.29
Versetele 4 şi 5 descriu suferinţele fizice
pe care le-a îndurat Pavel, prin care el a fost
atestat ca slujitor sincer şi credincios al
Domnului. Următoarele două versete se
referă la harurile creştine etalate de Pavel.
Apoi în versetele 8 la 10, el aminteşte expe-
rienţele contrastante ce caracterizează slujba
creştină.
Prin multă răbdare se referă, negreşit,
la îndelunga răbdare a lui Pavel faţă de
persoane individuale, biserici locale şi toate
suferinţele care ameninţau să-1 abată de la
calea lui de statornicie.
Necazurile se referă probabil la persecu-
ţiile pe care le-a îndurat pentru numele lui
Cristos.
Nevoile transmit ideea privaţiunilor de
care a avut parte, probabil o referire la lipsa
de alimente, îmbrăcăminte şi cazare.
Strâmtorările acoperă toata gama de
împrejurări nefavorabile în care s-a găsit de
atâtea ori.
6:5 Pavel a suferit multe bătăi, aşa cum
se arată la Fapte 16:23. întemniţările sale
sunt pomenite şi la 2 Corinteni 11:23 iar
răscoalele se referă, negreşit, la tulburările
care însoţeau adesea propovăduirea evanghe-
liei de către Pavel. (Mesajul vestit de el,
potrivit căruia şi Neamurile pot fi mântuite
în acelaşi mod ca şi iudeii, a provocat câteva
dintre cele mai violente izbucniri de mânie.)
Muncile obositoare se referă probabil şi la
munca sa de confecţionare a corturilor, dar şi
la alte forme de muncă manuală istovitoare
şi, bineînţeles, la călătoriile atât de epuizante
pe care le-a întreprins. în vegheri se referă
la nevoia sa constantă de a fi în stare de
alertă faţă de uneltirile diavolului şiefortu-
rile duşmanilor săi de a-i face rău. în pos-
turi se referă probabil la abstinenţa volun-
tară de la mâncare, dar şi la foamea cauzată
de sărăcie.
6:6 Pavel şi-a desfăşurat slujba prin
curăţie, adică în sfinţenie şi puritate. El nu
putea fi acuzat niciodată, pe drept, că s-ar fi
făcut vinovat de imoralitate.
Slujba şi-o desfăşura şi prin cunoştinţă
— adică nu era o slujbă a ignoranţei, ci a
unei cunoştinţe transmise pe cale divină —
fapt amplu demonstrat de dimensiunea
extraordinar de cuprinzătoare a adevărului

666

2 Corinteni

revelat în epistolele lui Pavel.
Corintenii nu aveau nevoie să li se amin-
tească de îndelunga lui răbdare! îngăduinţa
manifestată de Pavel, în pofida tuturor păca-
telor şi scădinţelor lor, trebuia să fie o do-
vadă suficientă a îndelungii sale răbdări.
Bunătatea lui Pavel se arăta prin modul
altruist în care se jertfea pentru alţii, în
atitudinea sa plină de iubire manifestată faţă
de copiii lui Dumnezeu şi în înţelegerea şi
compasiunea cu care îi trata pe alţii.
Sintagma prin Duhul Sfânt arată, negre-
şit, că tot ce făcea Pavel era prin puterea
Duhului şi într-o stare de totală predare faţă
de El.
Prin dragoste neprefăcută vrea să
spună că dragostea atât de evidentă în viaţa
apostolului Pavel faţă de alţii era sinceră şi
nefăţarnică; autentică şi prezentă în toate
acţiunile sale.
6:7 Prin cuvântul adevărului ar sugera
că întreaga slujbă desfăşurată de Pavel era
într-un spirit de ascultare faţă de cuvântul
adevărului. Mai poate însemna că era o
slujbă onestă, în ton cu mesajul predicat de
el, adică era consecventă cu cuvântul ade-
vărului.
Prin puterea lui Dumnezeu se referă,
negreşit, la faptul că apostolul nu-şi desfă-
şura lucrarea cu puterile sale proprii, ci
bizuindu-se în linişte pe tăria ce i-o punea la
dispoziţie Dumnezeu. Unii au sugerat că ar
fi vorba şi de o referire la minunile pe care
apostolul fusese împuternicit să le săvârşeas-
că datorită poziţiei şi autorităţii de apostol pe
care o deţinea.
Armura neprihănirii este descrisă la
Efeseni 6:14-18, unde ne este prezentat un
caracter drept şi consecvent. „Când un om
este îmbrăcat cu armura neprihănirii practice
el este impregnabil." Dacă conştiinţa noastră
nu ne mustră cu privire la nici o nelegiuire
faţă de Dumnezeu sau faţă de om, diavolul a
pierdut în noi ţinta de a ne mai lovi.
Nu se înţelege prea clar sensul expresiei
[în textul englez, n.tr.] în dreapta şi-n stân-
ga. Una din explicaţiile cele mai plauzibile
ar fi că în vechime sabia era ţinută în mâna
dreaptă, iar scutul în stânga. Sabia sugerează
partea activă de atac, în vreme de scutul se
referă la apărare. în acest caz, Pavel pare să
spună că un caracter creştin ireproşabil
constituie cea mai bună armă de luptă şi de
apărare.
6:8 Aici, şi în versetele 9 şi 10, Pavel de-
scrie câteva din contrastele puternice ce se
întâlnesc în slujirea Domnului Isus. Ucenicul

adevărat va trăi o sumedenie de experienţe
foarte diferite între ele, uneori fiind pe culmi,
alteori în văi şi, bineînţeles, pe podişurile
dintre aceste extremităţi! Este o viaţă de o-
noare şi dezonoare, de biruinţă şi de apa-
rentă înfrângere, de elogii şi de critici. Ade-
văratul slujitor al lui Dumnezeu va fi ţinta u-
nor vorbiri de rău şi a unor vorbiri de bi-
ne. Unii vor lăuda râvna şi curajul lui, pe
când alţii nu vor avea decât cuvinte de dis-
preţ la adresa lui. El va fi adesea tratat ca un
înşelător şi un impostor, dar, cu toate acestea
el va fi unul care rosteşte adevărul, nefiind
impostor, ci un slujitor fidel al Dumnezeului
Celui Preaînalt.
6:9 într-o anumită privinţă, Pavel era
necunoscut, neapreciat şi greşit înţeles de
către lume, dar de Dumnezeu şi de fraţii şi
surorile sale de credinţă30 el era binecu-
noscut.
Viaţa lui era una de moarte zilnică şi to-
tuşi, iată că el trăia! Ameninţat, hăituit, ur-
mărit, persecutat şi întemniţat, de îndată ce
era eliberat, el se avânta în predicarea evan-
gheliei, cu şi mai multă râvnă — fapt subli-
niat şi de sintagma: ca nişte pedepsiţi, mă-
car că nu suntem [încă] omorâţi. Pedepsiţi
se referă aici la pedeapsa pe care a suferit-o
din partea oamenilor. De câte ori nu vor fi ju-
bilat aceşti oameni, crezând că, în sfârşit, au
pus capăt vieţii vijelioase a acestui apostol,
pentru ca apoi să audă de faptele măreţe să-
vârşite de el în numele lui Cristos, în alte
oraşe!
6:10 Slujba nu era lipsită de întristări, dar
Pavel se bucura întotdeauna. E de prisos să
mai spunem că se întrista ori de câte ori
mesajul evangheliei era respins, când afla
despre eşecurile copiilor lui Dumnezeu sau
când constata propriile sale scădinţe. Totuşi
când se gândea la Domnul şi la făgăduinţele
lui Dumnezeu, avea toate motivele să pri-
vească în sus şi să se bucure.
în cele lumeşti, Pavel era sărac. Nu citim
nicăieri că ar fi posedat avere sau bogăţii.
Dar gândiţi-vă câte vieţi a îmbogăţit prin
slujba desfăşurată de el! Deşi nu poseda ni-
mic, totuşi avea toate lucrurile care con-
tează.
„în aceste propoziţii pline de miez", scrie
A. T. Robertson, „Pavel dă frâu liber imagi-
naţiei sale, care străbate cerul ca un fulger
printre nori."31
K. îndemnul lui Pavel la o atitudine de
deschidere şi afecţiune (6:11-13)
6:11 Şi acum apostolul izbucneşte cu un

2 Corinteni

667

îndemn înflăcărat către corinteni, ca aceştia
să-şi deschidă inimile faţă de el. El le-a
vorbit deschis, pe faţă, despre dragostea ce
le-o poartă. întrucât gura lui vorbeşte din
plinătatea inimii, tot aşa şi gura lui Pavel le
vorbeşte corintenilor din plinătatea unei
inimi pline de afecţiune faţă de ei. Faptul că
acesta e sensul general al versetului e de-
monstrat şi de următoarele cuvinte: inima ne
este larg deschisă, adică gata să-i primească
în dragoste.
Sau, cum se exprimă Tozer: „Pavel era
un om mic de statură, dar cu o vastă viaţă
lăuntrică; inima lui cuprinzătoare era adesea
rănită de îngustimea ucenicilor săi. Imaginea
sufletelor lor pipernicite îl umplea adesea de
durere."32
6:12 Orice restricţie de afecţiune între
corinteni şi Pavel nu venea din partea lui, ci
a lor. Poate că ei îl iubeau cu rezerve, neşţi-
ind dacă trebuie să-1 primească sau nu. In
schimb, el nu era mărginit deloc în dragostea
ce le-o purta. Numai ei dădeau dovadă de
lipsă de iubire, nu şi Pavel.
6:13 Dacă doreau să recompenseze
dragostea ce le-o purta (Pavel referindu-se
aici la cei ce-i erau copii în credinţă), atunci
trebuiau să lase ca afecţiunile lor faţă de el
să se manifeste mai deschis, căci Pavel se
purta cu ei ca un părinte. Or, şi ei trebuiau
să-1 iubească pe Pavel ca pe un părinte în
credinţă. Desigur, numai Dumnezeu putea
aduce acest lucru la îndeplinire, dar partea
lor era să-L lase pe Dumnezeu să înfăptu-
iască acest lucru în viaţa lor.
Traducerea Moffat prinde foarte frumos
ideeadin versetele 11 la 13:
O, corintenilor, eu nu v-am oprit nici un lucru;
inima mea este cu totul deschisă faţă de voi.
Dacă e vreo reţinere, asta e numai din partea
voastră, nu şi a mea. Să facem dar un schimb
drept — cum ar spune copiii! Deschideţi-vă
inimile larg faţă de mine.
L. îndemnul lui Pavel la separarea de
lume pe care o cere Cuvântul lui
Dumnezeu (6:14-7:1)
6:14 Legătura dintre versetele 13 şi 14
este următoarea: Pavel le-a spus sfinţilor să
fie deschişi în afecţiunile lor faţă de el.
Acum el arată că un mod în care pot face
acest lucru este prin separarea de orice forme
de păcat şi nelegiuire. Negreşit el se gân-
deşte aici şi la învăţătorii falşi, care invada-
seră adunarea de la Corint.
Referirea la jugul inegal ne duce cu gân-

dul la Deuteronom 22:10, unde se spune „Să
nu ari cu un bou şi cu un măgar înjugaţi îm-
preună." Boul era un animal curat, în vreme
ce măgarul era necurat. în plus, distanţa
străbătută de paşii acestor animale nu era
egală, după cum nu era nici tracţiunea lor. în
contrast cu această imagine, când credincio-
şii sunt înjugaţi la acelaşi jug cu Domnul
Isus, ei constată că jugul Lui nu este greu iar
povara Lui este uşoară (Mat. 11:29, 30).
Această secţiune din 2 Corinteni este
unul din pasajele cheie din tot cuvântul lui
Dumnezeu cu privire la tema separaţiei. Este
o învăţătură clară asupra faptului că un
credincios trebuie să se separe de necredin-
cioşi, de fărădelege, de întuneric, de Belial,
şi de idoli.
Desigur, textul se referă la relaţia căsăto-
riei. Un creştin nu are voie să se căsătorească
cu o persoană nemântuită. Dar în cazurile în
care un credincios este deja căsătorit cu un
necredincios, textul de faţă nu constituie
nicidecum o justificare a despărţirii sau
divorţului. Voia lui Dumnezeu în asemenea
cazuri este ca relaţia de căsnicie să continue
neîntreruptă, în vederea mântuirii finale a
celui sau celei nemântuite (1 Cor. 7:12-16).
Dar versetul 14 se referă şi la relaţiile de
afaceri. Un creştin nu trebuie să-şi ia ca
partener de afaceri o persoană care nu-L
cunoaşte pe Domnul. Textul se referă, în
egală măsură, şi la interdicţia credincioşilor
de a se înscrie în societăţi şi organizaţii
secrete. Căci cum ar putea cel ce este credin-
cios al lui Cristos să se asocieze cu oameni
care nu cinstesc numele Domnului Isus?
Aplicaţia versetului 14 la viaţa socială este
următoarea: Un creştin trebuie să întreţine
legături cu cei nemântuiţi, cu scopul de a-i
câştiga pentru Cristos, dar niciodată nu va
avea voie să li se alăture în consumarea unor
plăceri păcătoase sau în participarea la acti-
vităţile acestora din care aceştia ar putea
deduce că el nu se deosebeşte cu nimic de ei.
Apoi textul de faţă se mai aplică şi la ches-
tiunile de ordin religios: Un urmaş credin-
cios al lui Cristos nu va dori să rămână
membru într-o biserică în care persoane
necredincioase au ajuns să fie acceptate, cu
bună ştiinţă, ca membri.
Versetele 14 la 16 cuprind toate relaţiile
importante ale vieţii:
Neprihănirea şi fărădelegea descriu
întreaga sferă a comportamentului de natură
morală.
Lumina şi întunericul au de a face cu
informarea cu privire la lucrurile lui Dumne-

668

2 Corinteni

zeu.
Cristos şi Belial se referă la sfera autori-
tăţii —cu alte cuvinte, la persoana sau lucrul
considerat de cineva a fi stăpânul vieţii sale.
Credincios şi necredincios au de a face
cu domeniul credinţei.
Templul lui Dumnezeu şi idolii se ocupă
de întreg subiectul închinării unei persoane.
Nu există nici o părtăşie între neprihănire şi
fărădelege, acestea două aflându-se în opo-
ziţie morală. Nici lumina nu poate avea nici
o legătură cu întunericul. Când lumina pă-
trunde într-o cameră, întunericul se risipeşte.
Ambele nu pot coexista în acelaşi timp.
6:15 Termenul Belial înseamnă „nevred-
nicie" sau „răutate", dar aici se referă la cel
rău. Poate exista vreo pace între Cristos şi
Satan? Evident că nu! Nici nu poate exista
vreo legătură între un credincios şi un
necredincios. A încerca să stabileşti o ase-
menea legătură echivalează cu a comite
trădare împotriva Domnului.
6:16 Idolii nu au nimic de a face cu
templul lui Dumnezeu. întrucât aşa stau
lucrurile, cum pot credincioşii avea de a face
cu idolii, având în vedere că ei sunt templul
Dumnezeului Celui viu? Desigur, prin
termenul „idoli" se înţelege aici nu numai
imagini cioplite, ci şi orice obiecte care se
interpun între suflet şi Cristos. Idoli ar putea
fi banii sau plăcerile sau faima sau lucrurile
materiale.
Apostolul găseşte dovezi ample ale
faptului că noi suntem templul Dumnezeu-
lui celui viu în pasaje cum ar fi cele de la
Exod 29:45, Levitic 26:12 şi Ezechiel 37:27.
Denney spune:
[Pavel] aşteaptă de la creştini să fie plini de
aceeaşi râvnă pe care o au iudeii în a păstra
neştirbită sanctitatea casei lui Dumnezeu. Şi
astfel el spune acum că noi suntem această casă:
noi suntem cei care trebuie să ne păstrăm neînti-
nanţi de lume.33
6:17 Aşa stând lucrurile, Pavel lansează
chemarea să ieşim afară şi citează din Isaia
52:11. Acestea sunt instrucţiunile clare pe
care le emite Dumnezeu către copiii Săi, să
se depărteze de orice rău. Creştinii nu trebuie
să rămână în nici o situaţie rea, să nu parti-
cipe la nici un rău, nici să nu încerce să
remedieze răul. Programul lui Dumnezeu
pentru ei este să iasă afară. Lucrul necurat
din versetul acesta se referă, în principal, la
lumea păgână, dar se aplică şi la orice formă
de rău, fie de natură comercială, fie socială

sau religioasă.
Versetul nu trebuie folosit în efortul de a
propaga separarea de alţi credincioşi, întrucât
creştinii sunt îndemnaţi să se străduiască „să
păstreze unitatea Duhului, în legătura păcii."
6:18 De multe ori creştinilor le vine greu
să rupă legături pe care le-au întreţinut de ani
de zile, doar pentru a asculta de cuvântul lui
Dumnezeu. Se pare însă că Dumnezeu a
acticipat aceste dificultăţi în versetul 18.
După ce în versetul 17 El a spus: „Vă voi
primi"vacum El adaugă: „Eu vă voi fi Tată
şi voi îmi veţi fi fii şi fiice, zice Domnul
Cel Atotputernic." Recompensa pentru că
ne alăturăm lui Cristos, ieşind afară din
tabăra răului, este posibilitatea de a cunoaşte
părtăşia cu Tatăl într-o manieră nouă şi mult
mai intimă. Nu înseamnă că devenim fii şi
fiice prin ascultarea de cuvântul Său, ci se
arată că suntem fiii şi fiicele Sale atunci
când ne comportăm în acest fel, dându-ni-se
făgăduinţa că vom trăi bucuriile şi desfătările
calităţii de fiu într-o manieră cu mult mai
profundă decât înainte.
„Binecuvântarea adevăratei separări [de
lume] nu e cu nimic mai prejos decât însăşi
comuniunea cu însuşi Dumnezeu cel măreţ"
(Text select).
Problema este cât se poate de acută în
rândurile creştinilor evanghelici din bisericile
liberale şi neo-ortodoxe, unde mereu se pune
întrebarea: „Ce să fac?" Or, Dumnezeu ne dă
răspuns la această întrebare în textul de faţă:
creştinii trebuie să părăsească o adunare în
care Domnul Isus nu este onorat şi preamărit
ca Fiul preaiubit al lui Dumnezeu şi Mântui-
torul lumii. Asta pentru că ei vor fi mult mai
rodnici pentru Domnul ieşind dintr-o aseme-
nea părtăşie, decât rămânând în ea.
7:1 Versetul acesta este strâns legat de
cele anterioare, nefiind începutul unui para-
graf, ci încheierea paragrafului care a început
cu versetul 14 din capitolul 6.
Făgăduinţele din acest verset sunt cele
citate în versetele 17 şi 18 din capitolul
precedent. „Vă voi primi.... vă voi fi un
Tată... voi îmi veţi fi fii şi fiice." Având în
vedere aceste minunate făgăduinţe ale lui
Dumnezeu, noi ar trebui să ne curăţim de
orice întinăciune a cărnii şi a duhului.
întinăciunea cărnii cuprinde toate formele
de necurăţie fizică, pe când întinăciunea
duhului se referă la viaţa lăuntrică a cuiva,
la motivele şi gândurile care îl animă.
Dar Dumnezeu nu ne dă doar latura
negativă, ci şi cea pozitivă... ducând până
Ia capăt sfinţirea în frică de Dumnezeu.

2 Corinteni

669

Nu este suficient să ne deslipim de tot ce ne
întinează, ci trebuie să ne conformăm tot mai
mult Domnului Isus Cristos, în viaţa noastră
de zi cu zi. Versetul acesta nu spune deloc că
este posibil să atingem perfecţiunea pe acest
pământ. Sfinţirea practică este un proces ce
durează toată viaţa. Noi devenim tot mai
asemănători chipului Domnului Isus Cristos,
până când, într-o zi, îl vom vedea faţă în faţă
şi vom fi ca El, în toată veşnicia. Dar pe
măsură ce avem tot mai multă reverenţă şi
uimire plină de cutremur faţă de Dumnezeu,
se naşte în inima noastră dorinţa de a deveni
sfinţi. Dea Domnul să spunem împreună cu
McCheyne: „Doamne, fă-mă atât de sfânt cât
poate deveni un om pe acest pământ."
M. Bucuria lui Pavel la primirea veştilor
bune de la Corint (7:2-16)
7:2 Deschideţi-vă inima faţă de noi!
Corintenii nu aveau motive să procedeze
altfel — arată Pavel — întrucât, el n-a ne-
dreptăţit pe nimeni, n-a vătămat pe ni-
meni, n-a înşelat pe nimeni. Indiferent ce
învinuiri i-ar aduce criticii lui, apostolul
Pavel nu a făcut nimănui nici un rău, nici nu
a profitat financiar de pe urma nimănui.
7:3 Nimic din tot ce spune Pavel nu
trebuie luat ca o condamnare la adresa corin-
tenilor. El i-a asigurat, de repetate ori, de
profunda lui dragoste pentru ei, acum şi în
veci.
7:3 întrucât s-a simţit atât de ataşat de
sfinţii de la Corint, apostolul şi-a permis să
le vorbească deschis, adresându-li-se direct.
Dar pe cât de mare a fost sinceritatea lui faţă
de ei, pe atât de intensă a fost lauda ce le-a
adresat-o Pavel când le-a vorbit altora despre
corinteni. Şi astfel ei nu trebuie să interpre-
teze greşit francheţea lui, ca pe o lipsă de
dragoste, ci, mai degrabă, trebuie să-şi dea
seama că apostolul se mândrea cu ei şi-i
vorbea de bine pe oriunde mergea. Probabil
că ceea ce evoca cele mai sincere cuvinte de
laudă pe buzele lui Pavel la adresa corinte-
nilor era atitudinea lor deschisă de generozi-
tate în strângerea de ajutoare pentru sfinţii
nevoiaşi de la Ierusalim. Apostolul va reveni
îndată la acest subiect, tratându-1 separat, dar
aici el face doar o aluzie la el.
Sunt plin de mângâiere, îmi saltă ini-
roa de bucurie, în toate întristările noas-
tre. Aceste exclamaţii sunt explicate în
versetele următoare. De ce se bucura Pavel
atât de mult, în pofida întristărilor sale?
Răspunsul e că Tit îi adusese veşti bune cu
privire la corinteni, acestea fiind sursa mân-

gâierii şi înbărbătării sale.
7:5 Am arătat deja cum Pavel a plecat de
la Efes, călătorind spre Troa, în căutarea lui
Tit. Negăsindu-1 acolo, a traversat în Mace-
donia. Acum el arată că nici chiar sosirea lui
în Macedonia nu i-a dăruit odihna căutată,
întrucât şi acolo a fost tulburat şi persecutat,
în afară, duşmanul lovea fără cruţare, pe
când înăuntru, erau temeri şi nelinişti —
legate, fără îndoială, de faptul că nu stabilise
încă legătura cu Tit.
7:6 Apoi a intervenit Dumnezeu, mân-
gâindu-1 pe Pavel prin venirea lui Tit. Cu
acest prilej apostolul a trăit adevărul de la
Proverbe 27:17: „După cum fierul ascute
fierul, tot aşa un om ascute înfăţişarea priete-
nului său" (Nota traducătorului: în acest
punct am redat traducerea engleză, deoarece
versiunea românească diferă foarte mult de
cea folosită de autorul comentariului). Imagi-
naţi-vă plăcuta întâlnire dintre aceşti doi
slujitori devotaţi ai lui Cristos! întrebările pe
care i le va fi pus Pavel lui Tit, la care acesta
încerca să răspundă cât mai repede cu putin-
ţă! (Vezi şi Prov. 25:25).
7:7 Dar nu numai reîntâlnirea cu priete-
nul drag 1-a umplut de bucurie pe Pavel, ci şi
vestea mângâierii pe care i-o adusese lui Tit
răspunsul corintenilor la scrisoarea lui Pavel.
A fost o veste bună să audă că corintenii
doreau să-1 vadă pe apostolul Pavel. Asta în
pofida eforturilor concertate ale învăţătorilor
falşi de a-i înstrăina pe sfinţi faţă de Pavel.
Nu numai că ei erau dornici de a-1 vedea, ci
manifestau o întristare sinceră cu privire la
atitudinea neatentă pe care o avuseseră faţă
de păcat, tolerându-1 în adunarea lor. După
cum e posibil să se fi întristat la gândul că i-
au pricinuit dureri apostolului. Tit 1-a înştiin-
ţat pe Pavel şi cu privire la consideraţia
corintenilor faţă de apostol şi dorinţa lor
sinceră de a-i fi pe plac.
Astfel bucuria apostolului nu se datora
doar venirii lui Tit, ci şi dovezilor palpabile
ale faptului că corintenii au ascultat de in-
strucţiunile lui Pavel, neîncetând să-1 iubeas-
că.
7:8 Chiar dacă v-am întristat prin
epistola mea, nu-mi pare rău; deşi mi-a
părut rău, căci văd că epistola aceea v-a
întristat (deşi doar pentru puţin timp).
Epistola la care se referă Pavel ar putea
fi 1 Corinteni sau ar putea fi o a doua scri-
soare, care nu ne-a parvenit, în care îi mustra
pe sfinţi mult mai aspru.
Cu privire la regretul lui Pavel pentru că
a scris epistola respectivă, trebuie să preci-

670

2 Corinteni

zăm un lucru: Presupunând că se referă la 1
Corinteni, asta nu schimbă cu nimic subiec-
tul inspiraţiei. Lucrurile pe care le-a scris
apostolul au fost chiar poruncile din partea
Domnului. Totuşi, Pavel nu era decât om,
supus descurajărilor şi neliniştilor proprii
tuturor oamenilor, cum explică şi Williams:
Distincţia dintre scriitor şi inspiraţia scrierilor
sale apare în versetul 8. El ştia că prima sa
scrisoare a fost inspirată, cuvintele acesteia fiind
înseşi „poruncile Domnului". Dar, întrucât şi el
era doar un om slab, supus simţămintelor şi
afecţiunilor, s-a cutremurat pentru ca nu cumva
scrisoarea să-1 înstrăineze de corinteni şi să-i
îndurereze. Este un caz interesant de distincţie
între individualitatea profetului şi mesajul pe
care i 1-a dat Duhul Sfanţ.34
în concluzie, Pavel spune următoarele:
Când corintenii au citit prima oară scrisoarea
lui, s-au simţit mustraţi şi îndureraţi. După ce
le-a expediat scrisoarea, apostolul a anticipat
reacţia pe care o vor avea la primirea ei şi
s-a întristat. Nu pentru că ar fi considerat că
ar fi greşit faţă de ei. Mai degrabă îi părea
rău că prin îndeplinirea datoriei faţă de
Domnul, făcând ceea ce-i cerea El, a fost
necesar ca pentru o vreme alţi să treacă prin
întristare, pentru ca planul lui Dumnezeu
pentru viaţa lor să se împlinească.
în ultima parte a versetului 8, Pavel
subliniază că deşi scrisoarea le-a produs
întristare, totuşi asta a fost doar pentru puţin
timp. Primul efect al scrisorii a fost de a
provoca durere. Dar întristarea nu a durat.
întreg procesul descris de apostol aici ar
putea fi comparat cu operaţia efectuată de un
chirurg. Pentru ca acesta să poată extirpa o
infecţie din organism, este nevoie să facă o
incizie adâncă în carnea pacientului. Desi-
gur, chirurgul nu se bucură deloc că trebuie
să-i cauzeze dureri pacientului, dar ştie că
trebuie să facă aceasta pentru a-1 însănătoşi,
în special dacă pacientul este un prieten
apropiat, chirurgul va fi acut conştient de
suferinţa pe care va trebui să i-o cauzeze.
Dar el îşi va da seama că suferinţa este
temporară şi că pacientul consimte să i se
aplice dureroasa operaţie, pentru ca, în cele
din urmă, el să iasă însănătoşit din această
experienţă neplăcută.
7:9 Pavel nu s-a bucurat că a trebuit sâ-i
întristeze pe corinteni, ci de faptul că întrista-
rea lor temporară i-a condus la pocăinţă. Cu
alte cuvinte, întristarea lor a dus la o schim-
bare de atitudine, care s-a transpus în practi-

că printr-o schimbare a purtării lor. Pocăinţa,
spune Hodge, „nu este doar o schimbare de
scop, ci include şi o schimbare a inimii, care
duce la o îndepărtare de păcat, cu întristare
în inimă pentru acest păcat şi totală silă de
el, şi alipire de Dumnezeu."35
întristarea corintenilor era după voia lui
Dumnezeu: era acel gen de întristare pe care
doreşte să-1 vadă Dumnezeu în noi. Datorită
întristării şi pocăinţei lor sincere, de natură
evlavioasă, ei nu au suferit nici un efect
permanent de pe urma mustrării de care au
avut parte din partea apostolului Pavel.
7:10 Versetul acesta arată contrastul
dintre întristarea după voia Iui Dumnezeu
şi întristarea lumii. întristarea după voia
lui Dumnezeu este întristarea care-1 cuprin-
de pe cineva după ce a săvârşit un păcat,
întristare care-1 conduce la pocăinţă. El îşi dă
seama că Dumnezeu îi vorbeşte şi astfel se
situează de partea lui Dumnezeu, împotriva
lui şi împotriva păcatului său.
Când Pavel spune că întristarea după
voia lui Dumnezeu duce la pocăinţă, asta
nu înseamnă neapărat că el se gândeşte la
mântuirea sufletului, (deşi şi această variantă
este valabilă). La urma urmelor, corintenii
erau deja mântuiţi. Dar aici termenul mântu-
ire este folosit pentru a descrie izbăvirea de
orice fel de păcat, robie sau asuprire din
viaţa cuiva.
Se pune întrebarea dacă sintagma: pen-
tru care nu este regret se referă la pocăinţă
sau la mântuire. întrucât este la fel de adevă-
rat că nimeni nu regretă nici pocăinţa nici
mântuirea, întrebarea rămâne deschisă.
întristarea lumii nu este adevărata
pocăinţă, ci doar remuşcare, producând amă-
răciune, împietrire a inimii, disperare şi, în
cele din urmă, moarte — aşa cum reiese din
exemplul lui Iuda Iscarioteanul. Lui Iuda nu
i-a părut rău de urmările pe care le-a produs
păcatul lui asupra Domnului Isus, ci a simţit
remuşcare pentru consecinţele groaznice pe
care le-a atras acţiunea sa asupra lui însuşi.
7:11 Apostolul menţionează experienţa
corintenilor ca exemplu a adevărului expri-
mat de el în versetul 10. Tocmai întristarea
despre care vorbise el în acel verset s-a
manifestat în viaţa lor. Sau, cum am spune
noi astăzi: „Ca dovadă a faptului că aţi fost
întristaţi după voia lui Dumnezeu," după
care apostolul enumera diversele rezultate
ale întristării lor evlavioase.
Mai întâi de toate, această întristare după
voia lui Dumnezeu a produs în ei frămân-
tare sau grijă. Dacă acest pasaj se referă la

2 Corinteni

671

cazul de disciplină descris în întâia Epistolă
către Corinteni, atunci sintagma aceasta
înseamnă că, deşi la început ei au fost nepă-
sători, ulterior s-au îngrijorat cu privire la
această situaţie.
în al doilea rând, el spune: ce dezvinovă-
ţire, prin asta neînţelegându-se că ei ar fi
încercat să se justifice sau să se scuze, ci mai
degrabă au încercat să ia acţiuni energice, de
îndreptare a situaţiei, ferindu-se să nu se facă
vinovaţi şi de alte greşeli în această privinţă.
Schimbarea atitudinii lor este cea care a dus
la schimbarea intervenită în faptele lor.
Ce indignare se referă probabil la atitu-
dinea lor faţă de păcătosul în cauză, şi faţă
de ocara pe care a adus-o asupra numelui lui
Cristos. Dar cel mai probabil este că se
referă la propria lor atitudine faţă de ei înşişi,
pentru faptul că au tolerat un asemenea
păcat, fără să ia nici o acţiune.
Ce frică se referă, negreşit, la frica de
Domnul, deşi în ea ar putea să fie cuprinsă şi
teama că ar putea fi vizitaţi de apostol, care
în asemenea situaţie ar veni la ei cu nuiaua.
Ce dorinţă aprinsă sau ce dor. Majori-
tatea comentatorilor sunt de acord că aceasta
se referă la dorul sincer ce s-a aprins în
sufletul lor de a-1 vedea pe apostolul Pavel
din nou în mijlocul lor. Dar în acelaşi timp
poate fi o referire la dorinţa puternică nutrită
de ei de a vedea corectarea greşelii şi înde-
părtarea răului din mijlocul lor.
Ce râvnă e considerat de unii ca o refe-
rire la râvna lor pentru slava lui Dumnezeu,
pentru refacerea păcătosului, pentru propria
lor curăţire de întinarea în chestiunea respec-
tivă sau râvna de a se situa de partea aposto-
lului.
Ce răzbunare se referă la acţiunea de
îndreptare a păcătosului din cadrul adunării,
la hotărârea lor de a pedepsi păcatul.
După care Pavel adaugă: în toate pri-
vinţele v-aţi dovedit curaţi de fapta aceea.
Desigur, prin asta nu se înţelege că nu au
avut nici ei partea lor de vină, ci doar aceea
că au făcut tot ce se putea pentru a îndrepta
situaţia, luând acţiunile care s-ar fi cerut de
la început.
7:12 Avem patru probleme majore în
acest verset. Mai întâi, prin cuvintele v-am
scris la care scrisoare se referă Pavel? în al
doilea rând, cine ste cel care a nedreptăţit?
In al treilea rând, cine este cel ce a fost
nedreptăţit? Şi, în fine, ultima parte a verse-
tului trebuie tradusă: marea noastră râvnă
Igrijăl pentru voi, sau „grija voastră pentru
noi"?

Cât priveşte scrisoarea, ar putea fi vorba
de 1 Corinteni sau de o altă scrisoare, ulte-
rioară, care nu ne-a parvenit. Cel ce a ne-
dreptăţit ar putea fi omul vinovat de incest
de la 1 Corinteni 5 sau ar putea fi un răzvră-
tit din cadrul bisericii. Dacă Pavel se referă
la cel răzvrătit, atunci cel nedeptăţit este
propriul tată al acestui om. Pe de altă parte,
dacă nedreptăţitorul a fost un răvrătit din
biserică, atunci persoana lezată a fost chiar
Pavel sau o altă victimă neidentificată.
în versiunile KJV şi NKJV ultima parte
a versetului este redată astfel: but that our
care for you in the sight of God might
appear to you („ci ca grija noastră pentru
voi, în faţa lui Dumnezeu, să vi se arate").
Majoritatea traducerilor moderne ale Bibliei
redau acest text în manieră similară versiunii
NASB: „pentru ca preocuparea noastră
pentru voi să vi se aducă la cunoştinţă, în
faţa lui Dumnezeu."
7:13 întrucât scrisoarea sa a avut efectul
dorit, Pavel a fost mângâiat. Corinteni i s-au
pocăit şi s-au raliat de partea sa iar Pavel a
fost îmbărbătat de entuziasmul manifestat de
Tit cu privire la sfinţii de la Corint. Iar
apostolul a fost înviorat să ia din nou legătu-
ra, în această manieră, cu ei.
7:14 Se pare că înainte de a-1 fi trimis
apostolul pe Tit la Corint, i-a vorbit în ter-
meni călduroşi despre credincioşii de acolo.
Acum el afirmă că lauda exprimată de el cu
privire la ei nu s-a dovedit neadevărată, ci tot
ce a spus despre corinteni a putut fi adeverit
de Tit, prin propria sa experienţă trăită în
mijlocul lor. După cum tot ce le-a spus
apostolul corintenilor era adevărat, tot aşa şi
lauda sa cu ei înaintea lui Tit a fost adevă-
rată.
7:15 Evident, Tit nu ştia ce primire avea
să i se facă la sosirea în sudul Greciei. Poate
că se aşteptase la cel mai sumbru scenariu şi,
când colo, corintenii i-au făcut o primire cât
se poate de caldă. Ba mai mult, i-au mers la
inimă, supunându-se îndrumărilor date de
apostol prin Tit.
Când apostolul spune că ei l-au primit pe
Tit cu frică şi cutremur, asta nu înseamnă
că au fost terorizaţi de el, ci, mai degrabă, că
au avut o atitudine de reverenţă înaintea
Domnului în această privinţă şi o dorinţă
sinceră de a-I fi plăcuţi.
7:16 Când Pavel spune că a avut încre-
dere în sfinţi cu privire la toate lucrurile,
nu trebuie să citim în aceste cuvinte mai
mult decât se cuvine. în mod sigur, apostolul
nu-i considera pe corinteni infailibili sau în

672

2 Corinteni

neputinţa de a păcătui. Mai degrabă, cuvin-
tele reflectă faptul că încrederea pe care o
pusese apostolul în ei şi de care se lăudase în
faţa lui fit nu a fost în zadar. Corintenii s-au
dovedit cu adevărat vrednici de încrederea
acordată. Negreşit se referă şi la faptul că
întrucât ei au avut atitudinea corespunzătoare
faţă de chestiunea discutată la întâi Corin-
teni, acum apostolul considera încrederea ce
le-a acordat-o pe deplin justificată.
Versetul acesta aduce o complinire la
prima secţiune din 2 Corinteni, unde, aşa
cum am văzut, este vorba despre descrierea
amănunţită a slujbei apostolului şi efortul lui
susţinut de a întări legăturile existente între
corinteni şi el. Capitolul următor se ocupă de
„harul dărniciei".
II. ÎNDEMNUL ADRESAT DE PAVEL
CORINTENILOR DE A DUCE LA
BUN SFÂRŞIT STRÂNGEREA DE
AJUTOARE PENTRU SFINŢII DE
LA IERUSALIM (Cap. 8, 9)
A. Pilde minunate de dărnicie (8:1-9)
8:1 Pavel dorea ca credincioşii să cu-
noască modul neobişnuit în care harul lui
Dumnezeu s-a manifestat între credincioşii
din bisericile din Macedonia (nordul Gre-
ciei). Filipi şi Tessalonica au fost două dintre
oraşele în care s-au sădit biserici.
Modul particular în care au arătat aceşti
macedonieni că au primit harul lui Dum-
nezeu a fost prin dărnicia lor.
8:2 Aceşti credincioşi trecuseră prin
multe încercări de necazuri. în mod obiş-
nuit, oamenii încercaţi astfel ar fi înclinaţi
să-şi economisească flecare bănuţ, ca să nu
rămână descoperiţi în viitor. Mai ales, dacă
nu erau cu dare de mână, cum era cazul
macedonienilor, care nu prea aveau bani.
Totuşi bucuria lor creştină a fost atât de
mare încât, atunci când au aflat de nevoia
celor de la Ierusalim, s-au comportat cu totul
diferit de cum s-ar purta oamenii, dând cu
multă generozitate. Ei au fost, astfel, în stare
să combine multele lor necazuri, bucuria,
sărăcia lor lucie cu belşugul lor de dăr-
nicie.
8.3 Generozitatea lor avea şi alte faţete
unice, întrucât dărnicia lor nu era raportată la
puterea lor de a da, ci mergea cu mult peste
puterile lor. De asemenea, ei au dat de
bunăvoie, adică spontan, fără să li se fi
impus acest lucru, sau să se fi exercitat
presiuni asupra lor sau să fi fost nevoie să fie
convinşi.

8:4 Atât de pătrunşi erau ei de gravitatea
situaţiei sfinţilor de la Ierusalim, încât l-au
rugat pe Pavel fierbinte să le dea prilejul de
a lua parte la strângerea de ajutoare pentru
aceşti credincioşi. Poate că apostolul a ezitat
să accepte generozitatea lor, ştiind cât de
săraci erau ei înşişi, la ora aceea. Ei nu s-au
lăsat însă, ci au insistat să-şi aducă propria
lor contribuţie la această acţiune de ajuto-
rare.
8:5 Probabil că Pavel se aşteptase sau
sperase ca ei să dea la fel ca ceilalţi muritori:
la început cu strângere de inimă, iar mai apoi
cu mai multă largheţe, pe măsură ce creşteau
presiunile exercitate asupra lor. Dar nu aşa
au dat macedonienii! Aceşti creştini preaiu-
biţi s-au dat mai întâi pe ei înşişi Domnu-
lui, şi apoi nouă, prin voia lui Dumnezeu.
Adică Pavel arată că mai întâi aceşti credin-
cioşi s-au predat pe ei înşişi lui Cristos, după
care au dat cu mână largă lui Pavel, din
dorinţa de a ajuta la strângerea de ajutoare
pentru credincioşii de la Ierusalim. în reali-
tate, ei i-au spus lui Pavel: „Noi ne-am dăruit
pe noi înşine Domnului iar acum ne dăruim
ţie, ca administrator al Lui. Spune-ne ce
trebuie să facem, căci eşti apostol al lui
Cristos, Domnul nostru."
„Contribuţiile pentru lucrarea Domnu-
lui," spune G. Campbell Morgan, „au valoa-
re doar în măsura în care sunt daruri venite
din partea unora care s-au dăruit pe ei înşişi
lui Dumnezeu."
8:6 Apostolul era atât de încântat de
pilda macedonienilor, încât acum dorea ca şi
corintenii să procedeze la fel. De aceea
spune el că 1-a îndemnat pe Tit să încheie
lucrarea începută la Corint. Cu alte cuvinte,
când Tit a vizitat Corintul prima oară, le-a
prezentat prima dată chestiunea strângerii de
ajutoare. Acum, când revine la ei, are misiu-
nea de a se asigura că intenţiile lor bune se
vor transpune în acţiuni concrete.
8:7 întrucât corintenii erau fruntaşi în
atâtea privinţe, Pavel doreşte ca ei să se
evidenţieze acum şi în chestiunea dărniciei.
El le acordă credit pentru că abundau în
credinţă, în cuvânt, în cunoaştere, în orice
râvnă şi în dragostea lor pentru el. în prima
sa epistolă, apostolul Pavel îi lăudase pentru
cunoştinţa şi vorbirea lor. Aici apostolul
adaugă încă vreo câteva virtuţi, evidenţiate
de vizita lui Tit la Corint.
Sintagma în credinţă ar putea descrie o
puternică credinţă în Dumnezeu, darul cre-
dinţei sau credincioşie în relaţiile cu semenii
lor.

2 Corinteni

673

în cuvânt [vorbire] se referă, negreşit,
la predilecţia lor pentru vorbirea în limbi,
temă dezbătută pe larg în prima epistolă.
în cunoaştere se referă probabil la darul
charismatic sau la capacitatea lor de a pă-
trunde adevăruri spirituale.
în orice râvnă relevă statornicia şi râvna
lor pentru lucrurile lui Dumnezeu.
In fine, dragostea lor pentru Pavel este
de asemenea evidenţiată. Acum Pavel ar dori
să adauge o altă trăsătură la lista celorlalte,
anume: „în toată generozitatea." Denney ne
avertizează cu privire la pericolul:
...omului care abundă în interese spirituale, este
fervent, rugativ, plin de afecţiune, în stare să ia
cuvântul în Biserică, dar incapabil de a da bani
din buzunarul lui.36
8:8 Pavel nu le porunceşte corintenilor să
facă acest lucru, pe un ton aspru sau legalist.
Mai degrabă, el ar dori să pună la probă
sinceritatea lor, în special în lumina râvnei
sau statorniciei creştinilor macedonieni în
această privinţă. Când Pavel afirmă că nu
spune lucrul acesta ca o poruncă, nu recu-
noaşte prin aceasta că nu ar fi fost inspirat,
ci, pur şi simplu, că dărnicia lor trebuie să
pornească din inimă, întrucât lui Dumnezeu
îi place omul care dă cu voioşie.
8:9 Aici apostolul Pavel introduce unul
din cele mai măreţe versete din această
măreaţă epistolă. Pe fondul împrejurărilor
deloc roze în care îşi duceau macedonienii şi
corintenii viaţa, el zugrăveşte portretul minu-
nat al celei mai generoase Persoane care a
trăit vreodată.
Cuvântul har e folosit într-o sumedenie
de sensuri în Noul Testament, dar aici are,
negreşit, înţelesul de generozitate. Cât de
generos a fost Domnul Isus? Atât de generos
încât a dat tot ce a avut de dragul nostru,
pentru ca noi, prin sărăcia Lui, să devenim
bogaţi pe veci. Moorehead comentează pe
această temă:
El a fost bogat în posesiuni, putere şi omagiu,
părtăşie şi fericire. El a devenit sărac în poziţia
ocupată în viaţă, împrejurări şi în relaţiile Sale
cu oamenii. Noi suntem îndemnaţi să dăm ceva
bani, îmbrăcăminte şi alimente. Dar El S-a dat
pe Sine.37
Versetul acesta ne învaţă despre pre-
existenta Domnului Isus. Când era El bogat?
Desigur, nu când a venit El în lume, sub
chipul pruncului din ieslea Betleemului! Şi,

bineînţeles, nu în timpul celor treizeci şi trei
de ani de peregrinare, „ca străin fără locuinţă
în lumea creată de înseşi mâinile Sale." El a
fost bogat într-o eternitate trecută, locuind cu
Tatăl în curţile raiului. Dar S-a făcut sărac.
Asta se referă nu numai la Betleem, ci şi la
Nazareth, Ghetsimane, Gabata şi Golgota. Şi
toate acestea au fost făcute pentru noi, aşa
încât noi, prin sărăcia Lui să ne îmbogă-
ţim.
Dacă aşa stau lucrurile—şi, negreşit aşa
stau! — atunci ar trebui să nu mai putem de
bucurie pentru prilejul şi privilegiul pe care-1
avem de a-I da tot ce posedăm şi suntem.
Nici un argument nu poate fi mai convingă-
tor decât acesta, în întreaga discutare de
către Pavel a subiectului dărniciei creştine.
B. îndemnuri minunate în vederea înche-
ierii strângerii de ajutoare (8:10,11)
8:10 Acum apostolul revine la corinteni,
care se gândiseră să facă o colectă pentru
sfinţii nevoiaşi, înainte ca macedonienii să se
fi decis să ia această acţiune. Corintenii
începuseră această acţiune înainte ca mace-
donienii să înceapă strângerea de fonduri.
Prin urmare, ei trebuie să rămână consec-
venţi, terminând ceea ce au început acum un
an. Or, asta ar fi în avantajul lor, întrucât ar
dovedi sinceritatea şi consevenţa lor.
8:11 Indiferent de motivul întârzierii lor,
Pavel le spune că ei nu trebuie să-1 nesoco-
tească, ci să termine acum ceea ce au început
cu atâta grabă. Lucrul acesta trebuie să-1 facă
pe măsura putinţei lor de atunci, şi nu după
posibilităţile pe care le-ar avea în viitor, când
le-ar spori averile.
C. Trei principii minunate pentru
dărnicie (8:12-15)
8:12 Se pare că corintenii întârziaseră
strângerea ajutoarelor pentru sfinţii nevoiaşi
de la Ierusalim în speranţa că vor putea
trimite ajutoare mai substanţiale la o dată
ulterioară. Aici li se aminteşte însă că nu se
pune problema cantităţii ajutoarelor pe care
le-ar putea trimite. Tot ce se cere este să
existe o dorinţă sinceră în inimă de a lua
parte la această acţiune de ajutorare, după
care Dumnezeu va accepta darul, indiferent
cât de mic ar fi acesta. Gândul din inima
cuiva este cel care contează!
8:13 Scopul urmărit de Pavel nu este de
a-i împovăra financiar pe corinteni. El nu
vrea ca biserica de la Ierusalim să fie uşura-
tă, iar biserica de la Corint să fie împovărată
sau sărăcită.

674

2 Corinteni

8:14 Versetul acesta descrie programul
instituit de Dumnezeu pentru ajutorarea celor
nevoiaşi din cadrul bisericii Domnului Isus
Cristos. Scopul urmărit de Domnul este ca
ori de câte ori se iveşte o nevoie într-o anu-
mită privinţă în rândul creştinilor să existe
imediat o revărsare de ajutoare din alte
regiuni unde se află creştini către locul unde
se manifestă nevoile în acel moment. Aceste
schimburi permanente de ajutoare ar duce la
o egalitate între bisericile din toată lumea.
Astfel, la ora când scria Pavel aceste
rânduri urma să se manifeste o revărsare de
fonduri din Corint, Macedonia şi din alte
părţi către Ierusalim. Poate că în viitor sfinţii
de la Ierusalim vor fi într-o stare mai bună,
iar cei din Corint vor trece prin nevoi. în
cazul acesta, s-ar inversa direcţia revărsării
fondurilor. Acum nevoia s-a ivit la Ierusa-
lim, dar în viitor ar putea fi rândul corinten-
ilor să ducă lipsă şi în acest caz sfinţii de la
Ierusalim le vor veni în ajutor.
8:15 Acest principiu de egalitate este
subliniat prin citatul din Exod 16:18. Când
copiii lui Israel au ieşit să culeagă mană, unii
au reuşit să strângă mai mult decât alţii. Dar
nu a avut importanţă, pentru că atunci când
s-a distribuit mana, fiecare a primit aceeaşi
cantitate — un omer, respectiv 2,35 litri.
Deci „Cine strânsese mult n-avea prea
mult şi cine strânsese puţin nu ducea
lipsă." Dacă cineva încerca să stocheze
mană, aceasta făcea viermi!
Procesul de egalizare nu s-a petrecut
printr-un miracol, ci datorită faptului că cei
ce aveau mult împărţeau cu cei ce nu aveau
suficient, cum relevă şi Hodge:
Lecţia pe care o învăţăm din Exod şi de la Pavel
este că, între copiii lui Dumnezeu, belşugul
excesiv al unora trebuie folosit pentru împlinirea
nevoilor altora; şi că orice încercare de contra-
mandare a acestei legi va duce la ruşine şi
pierdere. Proprietatea este ca mana: nu suferă să
fie stocată.38
Cam pe aceeaşi linie se situează şi acest
citat, dintr-o sursă necunoscută:
Dumnezeu intenţionează ca fiecare om să îm-
partă cu alţii bunurile de care are parte în viaţă.
Unii adună mai mult, alţii mai puţin. Cei care
posedă mai mult trebuie să împartă cu cei ce au
mai puţin. Dumnezeu nu permite distribuţia
inegală a proprietăţii cu scopul de a le da boga-
ţilor prilejul de a se bucura de belşugul lor, ci
pentru ca să-1 împartă cu săracii.

D. Trei fraţi minunaţi care să pregăteas-
că strângerea de ajutoare (8:16-24)
8:16 în următoarele două versete Tit este
elogiat pentru atitudinea excelentă pe care a
avut-o în această privinţă. Mai întâi, I se
aduc mulţumiri lui Dumnezeu pentru că a
pus în inima Iui Tit aceeaşi râvnă pentru
corinteni. Pavel a avut o comuniune spiritu-
ală cu acest colaborator al său. Aceeaşi
povară pe care o avea şi apostolul faţă de
corinteni a fost împărtăşită de Tit.
8:17 Pavel 1-a îndemnat pe Tit să meargă
la Corint şi să le transmită credincioşilor de
acolo această scrisoare, dar îndemnul nu a
fost necesar, deoarece Tit voia să meargă
acolo de bunăvoie.
Sintagma a pornit... spre voi ar trebui să
fie redată astfel: „se duce spre voi", întrucât
este un exemplu al aşa-numitului timp „ao-
rist" din limba greacă, conform căruia acţiu-
nea este privită nu din perspectiva clipei
când a redactat Pavel această epistolă, ci din
aceea a corintenilor, când aveau ei s-o citeas-
că. Tit este în mod sigur cel ce a dus această
scrisoare la Corint, dar n-a pornit într-acolo
până când Pavel nu a încheiat redactarea ei.
8:18 Versetele 18 la 22 se referă la alţi
doi fraţi creştini care aveau să-1 însoţească pe
Tit în această călătorie. Primul este descris în
versetele 18 la 21 iar al doilea în versetul 22,
ambii rămânând anonimi.
Acest pasaj din Scriptură este de mare
valoare, întrucât ne arată măsurile de precau-
ţie pe care le-a luat Pavel în mânuirea fondu-
rilor, ca nu cumva să poată cineva să-1 acuze
că ar fi întrebuinţat greşit aceşti bani.
Primul frate menţionat a fost cel vrednic
de laudă datorită lucrării sale în evanghelie.
Opiniile sunt împărţite cu privire la identita-
tea sa. Unii spun că a fost Luca, alţii Sila iar
alţii Trofim. încercând să stabilim cu preci-
zie despre cine este vorba, e posibil să pier-
dem miezul spiritual al versetului. Oare la
voia întâmplării a fost omis numele acestui
lucrător creştin? Una din trăsăturile unui
ucenic adevărat este că acesta trebuie să
lucreze, de multe ori, în anonimat. Vezi pilda
slujnicei care a jucat un rol atât de important
în viaţa leprosului Naaman. Tot aşa a fost şi
cu băieţaşul care a pus la dispoziţia Domnu-
lui Isus traista lui cu merinde, cu ocazia
îmulţirii pâinilor şi peştilor.
8:19 Acest frate nemenţionat a fost ales
de biserici să efectueze călătoria legată de
predarea acestui dar (în româneşte: „har",
n.tr.). Cu alte cuvinte, el a fost numit să se
numere printre solii care au transmis destina-

2 Corinteni

675

tarilor aceste ajutoare benevole. Apostolul se
considera pe sine şi pe ceilalţi asociaţi ai lui
drept slujitori sau administratori ai acestei
lucrări a harului, pe care ei o făceau pentru
slava Domnului însuşi, prin care doreau să
domonstreze dorinţa şi disponibilitatea lor de
a-i sluji pe sfinţii nevoiaşi de la Ierusalim.
8:20 Apostolul a dat dovadă de sufi-
cientă înţelepciune ca să nu se încumete să
mânuiască singur aceşti bani sau să-i încre-
dinţeze unui singur om, ci a ţinut morţiş să-i
predea unui grup de două sau mai multe
persoane. Căci asta ne spune versetul 20.
Pentru a se evita orice posibilitate de bârfa
sau de vorbire de rău, el a avut grijă ca acest
belşug de ajutoare să fie mânuit în aşa fel
încât să nu se facă nici un rău.
8:21 Căci căutăm să lucrăm cinstit.
Pavel s-a străduit întotdeauna ca acţiunile lui
să fie cinstite nu numai înaintea Domnului,
ci şi înaintea oamenilor. Morgan face ur-
mătoarea remarcă pe această temă: „Este
treaba comunităţii creştine să-şi desfăşoare
activitatea în aşa manieră încât oamenii din
lume să nu aibă nici un temei să bănuiască
vreo acţiune contrară neprihănirii, în toate
lucrările sale."39
Versetul acesta este aproape identic cu
cel de la Proverbe 3:3, 4 din ediţia Septua-
ginta.
8:22 Aici întâlnim un alt frate necunos-
cuscut pe care Pavel 1-a desemnat să-şi dea
concursul la îndeplinirea cu succes a acestei
lucrări importante. Râvna acestui frate fusese
încercată de multe ori în trecut, iar acum el
a dat dovadă de aceeaşi râvnă deosebită în
îndeplinirea acestei misiuni speciale, din
cauza marii lui încrederi în fraţii corinteni.
In acest punct ediţia NKJV spune: dato-
rită marii încrederi pe care noi o avem în
voi. Cuvintele noi o avem (tipărite în litere
cursive) indică faptul că au fost adăugate,
dar mulţi susţin că sensul propoziţiei ar fi
altul, respectiv: pe care el o are. în acest
caz, ar însemna că Pavel îl elogiază pe acest
frate anonim nu numai pentru credincioşia
manifestată în trecut, ci şi pentru interesul
deosebit arătat cu această ocazie, datorită
încrederii pe care el o avea în corinteni.
8:23 Prin urmare, Pavel spune că dacă
va întreba cineva cu privire la aceşti trei
oameni, corintenii să le spună că Tit este
părtaşul şi conlucrătorul lui Pavel în inte-
resul corintenilor şi că ceilalţi doi fraţi sunt
trimişii bisericilor şi slava lui Cristos.
Sintagma slava lui Cristos este o descriere
plină de patos a acestor oameni. Tocmai

pentru faptul că ei sunt trimişii bisericilor au
fost ei numiţi astfel. Datorită purtării lor,
lucrarea Domnului străluceşte înaintea oame-
nilor, ei aducând astfel slavă Domnului şi
reflectând slava Lui.
8:24 Având în vedere toate acestea,
corintenii trebuie să le facă o primire caldă,
pentru ca Pavel să nu se fi lăudat degeaba cu
ei, când le-a încredinţat acest dar de preţ
pentru sfinţii de la Ierusalim. Aceasta trebuie
să constituie o dovadă pentru bisericile din
jur despre dragostea creştină. Phillips traduce
astfel versetul 24: „Prim urmare, daţi-le şi
voi, şi toate bisericile prilejul să vadă cât de
sinceră este dragostea voastră, adeverind
astfel toate lucrurile minunate care s-au spus
despre voi!"
E. îndemnul adresat de Pavel corinteni-
lor să fie pe măsura elogiilor ce le-au
fost aduse (9:1-5)
9:1 Deşi Pavel nu avea nevoie să le scrie
corintenilor cu privire la trimiterea de ajutoa-
re financiare sfinţilor nevoiaşi, totuşi el a
făcut-o. Parcă se degajă o notă de ironie în
acest verset, întrucât ştim că în anumite
privinţe a fost nevoie să le scrie. Ei au mani-
festat încă de la început disponibilitatea lor
de a participa la strângerea de ajutoare pen-
tru cei din Ierusalim. Cât priveşte dorinţa lor,
nimic de zis: era de lăudat. Dar ei nu au
făcut şi pasul următor, transpunând în practi-
că dorinţa lor. De aceea Pavel consideră că
e nevoie totuşi să le amintească de necesita-
tea aducerii la îndeplinire a intenţiilor lor
bune.
9:2 Nu era nici o îndoială cu privire la
bunele lor intenţii, căci de îndată ce au auzit
de nevoia ce exista la Ierusalim, ei şi-rau
manifestat râvna şi imboldul de a da o mână
de ajutor. De fapt, Pavel se şi lăudase cu ei
în faţa creştinilor din Macedonia. El le spu-
sese că Ahaia fusese gata cu un an în
urmă. Prin „Ahaia", situată în sudul Greciei,
se înţelege aici Corintul, întrucât oraşul făcea
parte din această regiune. Când au auzit ma-
cedonienii că creştinii de la Corint fuseseră
gata cu un an înainte, mulţi dintre ei au fost
însufleţiţi, molipsindu-se de râvna creştină a
dărniciei şi hotărându-se să dea şi ei cu mână
largă.
9:3 Când Pavel spune că i-a trimis pe
fraţi, din nou sensul este la timpul prezent,
adică îi trimite acum. Folosirea timpului
trecut priveşte acţiunea din perspectiva
destinatarilor scrisorii, care vor fi privit
această acţiune ca pe ceva deja săvârşit, în

676

2 Corinteni

trecut. Fraţii de aici sunt cei menţionaţi în
capitolul precedent: Tit şi cei doi creştini
anonimi, trimişi de Pavel pentru ca el să nu
se fi lăudat în zadar cu privire la dorinţa
acestora de a strânge ajutoarele. Misiunea
celor trei fraţi era de a se asigura că s-au
făcut toate pregătirile pentru strângerea
ajutoarelor înaintea de a sosi Pavel acolo.
9:4 Când avea să se deplaseze Pavel din
Macedonia la Corint, era de aşteptat ca el să
fie însoţit de un frate din Macedonia. Ce
penibil ar fi fost pentru Pavel să constate că,
după ce s-a lăudat cu corintenii, să vină apoi
la ei cu unul din acei macedonieni, şi să
constate că corintenii nu au făcut nimic în
direcţia strângerii de ajutoare pentru sfinţii
de la Ierusalim! într-o asemenea eventualita-
te, nu numai că încrederea lui Pavel în corin-
teni ar fi făcută de ruşine, dar chiar corintenii
înşişi ar fi puşi într-o situaţie penibilă, pentru
că nu şi-au adus la îndeplinire promisiunea.
Iată cât de grafic traduce Phillips acest ver-
set:
Căci între noi fie vorba: nu s-ar cădea ca, dacă
unii din macedonieni mă vor însoţi în călătoria
mea la voi, să vă găsească nepregătiţi pentru
acest act de generozitate! Noi (şi bine înţeles
voi) ne-am simţi, în acest caz, foarte ruşinaţi,
după ce ne-am lăudat atât de mult cu voi, acor-
dându-vă încredere.
9:5 Prin urmare, aceasta 1-a determinat
pe Pavel să considere că este necesar să-i
îndemne pe aceşti trei fraţi să se ducă la
Corint, înainte de a sosi el însuşi acolo,
misiunea lor fiind de a pregăti darul lor
generos dinainte, dar pe care au promis că-1
vor face sfinţilor de la Ierusalim.
Să întregească dinainte binecuvânta-
rea promisă de voi, ca să fie gata, ca o
binecuvântare, nu cu zgârcenie. Nu s-a pus
de la început problema de a scoate cu cleşte-
le aceste fonduri de la sfinţii din Corint sau
de a-i extorca, ci darurile trebuiau să izvora-
scă din spiritul lor de generozitate, fiind
absolut benevole.
F.  Răsplătite minunate rezultate în urma
dărniciei (9:6-15)
9:6 în versetele 6 la 15 apostolul Pavel
enumera câteva dintre recompensele minu-
nate şi beneficiile dărniciei creştine. Mai
întâi, apostolul enunţă legea recoltei. Este un
fapt îndeobşte cunoscut în agricultură că
pentru a avea o recoltă îmbelşugată, trebuie
să faci o însămânţare cât mai substanţială.

Când vine vremea semănatului, agricultorul
e confruntat cu o întrebare: să semene toată
cantitatea de seminţe, sau să rezerve o parte
pentru consumul familiei sale, în lunile
următoare? Ideea care se desprinde din acest
verset este că dacă va semăna din plin, va şi
culege roade din plin, în raport cu cantitatea
însămânţată.
Să nu uităm că fermierul nu seceră exact
cantitatea de seminţe pe care a sădit-o, ci
mult mai mult —- proporţional cu cât a
semănat. Tot aşa este şi cu dărnicia creştină:
nu se pune problema de a primi exact ceea
ce ai dat, ci proporţional cu darul făcut de
tine. Şi apoi trebuie precizat că ceea ce vei
primi înapoi nu va fi neapărat sub formă de
bani, cât sub formă de binecuvântări spiritu-
ale.
9:7 Fiecare să dea după cum a hotărât
în inima lui. Asta pentru că va trebui să ia în
considerare propriile sale nevoi şi necesarul
acoperirii acestora. El va trebui să se gîn-
dească apoi şi la obligaţiile pe care le va
avea de îndeplinit în cursul normal al trebu-
rilor zilnice. Dar, mai presus de acestea, el
va trebui să se gândească la fraţii şi surorile
sale de credinţă şi la lucrurile pe care le
aşteaptă Cristos de la el. Ţinând cont de
toate aceste lucruri, el nu trebuie să dea cu
părere de rău sau de nevoie. Asta pentru că
cineva poate să dea ajutor, dar să nu o facă
cu bucurie. De multe ori, oamenii dau aju-
toare datorită presiunilor psihologice exerci-
tate asupra lor sau ca să nu se facă de ruşine.
Numai că aceasta nu este dărnicia adevărată,
întrucât pe cine dă cu bucurie îl iubeşte
Dumnezeu. Unii au remarcat că termenul
hilar provine din cuvântul hilaron, din origi-
nalul grec, care a fost tradus în engleză prin
„vesel" iar în română prin „cel ce dă cu
bucurie".
Are Dumnezeu nevoie de banii noştri?
Nu, întrucât vitele de pe o mie de dealuri
sunt ale Lui şi dacă ar avea, cu adevărat,
nevoie de ceva, nu ne-ar cere nouă să-I dăm
(Ps. 50:10-12). Ceea ce contează însă înain-
tea lui Dumnezeu este atitudinea inimii
noastre. Domnului îi place să vadă un creştin
care este atât de plin de bucuria Sa încât va
dori să împartă ce are cu alţii.
Lui Dumnezeu îi place de cel ce dă cu
voie bună pentru că, aşa cum arată Jowett:
Dărnicia făcută cu voioşie izvorăşte din dragoste
şi, prin urmare, este interacţiunea dintre două
persoane care se iubesc şi au comuniune între
ele. Dărnicia este limbajul prin care se exprimă

2 Corinteni

677

dragostea, altă modalitate de exprimare neavând.
„Căci atât de mult a iubit Dumnezeu... încât a
dat\" Dragostea îşi trage seva din însăşi actul
dăruirii de sine. Singura avere cu care se mân-
dreşte este bucuria predării. Dacă dragostea are
toate lucrurile, tot atât de adevărat este că ea nu
posedă nimic.40
9:8 Aici ni se face promisiunea că dacă
cineva doreşte să fie cu adevărat generos,
Dumnezeu îi va da prilejul de a-şi exprima
generozitatea. Harul apare aici ca sinonim al
resurselor. Dumnezeu poate să ne dea
resursele necesare pentru ca.nu numai noi
înşine să avem de ajuns, ci să putem să
împărţim şi cu alţii ceea ce avem, pentru ca
să fim plini de orice faptă bună.
Observaţi ce mult subliniază versetul
acesta ideea de plinătate: Dumnezeu să vă
umple cu orice har, pentru ca având tot-
deauna în toate din destul, să fiţi plini de
orice faptă bună."
9:9 Acum apostolul citează din Psalmul
112:9. Sintagma a împrăştiat se referă la
acţiunea semănatului, versetul fiind o de-
scriere a omului care a semănat din belşug,
adică a fost plin de fapte bune, de milostenie
către alţii, de ajutare a celor săraci. Va pierde
el printr-o asemenea acţiune? Nicidecum,
întrucât dreptatea Iui rămâne în veac. Asta
înseamnă că dacă vom răspândi în jurul
nostru fapte de milostenie, aidoma semănă-
torului ce seamănă din belşug, ne vom strân-
ge comori în cer. Rezultatele milosteniei
noastre vor dăinui în veac.
9:10 Ilustraţia semănătorului continuă.
Acelaşi Dumnezeu care dă sămânţă semă-
nătorului şi pâine pentru hrană are grijă
ca cei ce se poartă cu milă faţă de alţii să
culeagă anumite recompense, dintre care
unele sunt enumerate. Mai întâi, îşi va în-
mulţi sămânţa semănată. Adică va avea mai
multe prilejuri de a face bine şi urmările
acestor acţiuni vor fi tot mai îmbucurătoare.
In plus, va face să crească roadele dreptă-
ţii voastre. Corintenii erau drepţi în acţiunea
de strângere a ajutoarelor pentru sfinţii de la
Ierusalim. Ca urmare a dărniciei lor, şi ei
aveau să primească, la rândul lor, o răsplată
veşnică îmbelşugată. Pe măsură ce Dumne-
zeu le mărea capacitatea de a da, iar ei spo-
reau în generozitate, creşteau şi răsplăţile, în
mod proporţional.
9:11 Reiese clar din acest verset că nici
0 persoană care îi dă Domnului nu se sără-
ceşte pe sine, ci, toate actele de dărnicie îşi
au corespondentul lor într-o răsplată mult

peste măsura generozităţii dătătorului. Astfel
Pavel afirmă aici că creştinii, prin dărnicia
lor, vor fi îmbogăţiţi în toate privinţele,
pentru ca să se manifeste şi mai mult orice
dărnicie. Când priveau apostolii cum cresc
creştinii corinteni în harul dărniciei, se sim-
ţeau îmboldiţi să-I aducă mulţumiri lui
Dumnezeu.
9:12 Odată predat darul corintenilor către
cei din Ierusalim, acesta avea să împlinească
nu numai nevoile sfinţilor de acolo, ci avea
să-i determine pe mulţi de pretutindeni să-I
aducă mulţumiri lui Dumnezeu. Cum am
spus-o cu atâtea alte ocazii în acest comenta-
riu, Pavel punea un accent deosebit de mare
pe mulţumiri. Tot ce avea ca rezultat aduce-
rea de mulţumiri Domnului ocupa un loc
prioritar în viaţa şi activitatea apostolului
Pavel.
9:13 Există şi alte beneficii care vor
rezulta din darul corintenilor. Acesta va
constitui o dovadă tangibilă pentru creştinii
iudei că s-a petrecut într-adevăr o lucrare a
lui Cristos în viaţa acestor convertiţi dintre
Neamuri. La un moment dat creştinii iudei
avuseseră îndoieli cu privire la autenticitatea
convertirii unor ne-evrei de felul corinteni-
lor. Poate că nici nu-i considerau creştini a-
devăraţi. Dar acest gest de bunătate din par-
tea lor avea să constituie o dovadă a realită-
ţii credinţei corintenilor, făcându-i să-L
slăvească pe Dumnezeu pentru lucrarea
minunată realizată de evanghelia lui Cristos
în Ahaia, cât şi pentru dărnicia corintenilor
faţă de aceşti sfinţi de la Ierusalim.
9:14 Dar lucrurile nu se opresc aici! Mai
urmează două beneficii. Datorită darului
făcut de corinteni sfinţilor de la Ierusalim,
aceşti creştini iudei vor începe de acum
încolo să se roage pentru sfinţii de la Corint,
stabilindu-se puternice legături de afecţiune.
Sfinţii de la Ierusalim vor avea o afecţiune
arzătoare pentru corinteni, datorită harului
nespus de mare al lui Dumnezeu, pe care
aceştia din urmă l-au manifestat pentru cei
de la Ierusalim.
9:15 în acest punct, Pavel izbucneşte pur
şi simplu într-o exclamaţie de bucurie! Ver-
setul acesta a fost o sursă de nedumerire
pentru mulţi cercetători ai Bibliei, datorită
neputinţei lor de a vedea vreo legătură cu
contextul versetelor precedente. în plus, ei se
întreabă ce-o fi însemnând sintagma: darul
Lui de nespus.
Dar nouă ni se pare că, odată ajuns la
sfârşitul fragmentului despre dărnicia creşti-
nă, apostolul Pavel este nevoit să-şi îndrepte

678

2 Corinteni

gândurile spre cel mai mare Dătător dintre
toţi: Dumnezeu însuşi. Şi, desigur, el se
gândeşte la cel mai mare dar dintre toate:
Domnul Isus Cristos. Aşadar îşi ia rămas
bun de la corinteni pe acest ton înălţător. Ei
sunt copiii lui Dumnezeu şi urmaşii lui
Cristos. Ca atare, se cuvine ca ei să urmeze
aceste exemple supreme!
III. PAVEL ÎŞI APĂRA APOSTOLIA
(Cap. 10-13)
Ultimele patru capitole ale acestei epis-
tole se ocupă cu precădere de acţiunea ener-
gică a lui Pavel de apărare a apostoliei sale.
Cuvintele apostolului Petru par deosebit de
potrivite în descrierea acestei porţiuni a
scrierilor lui Pavel: „în ele sunt unele lucruri
greu de înţeles." E limpede că Pavel răspun-
de la acuzaţiile aduse de critici împotriva lui,
dar noi suntem nevoiţi să tragem propriile
noastre concluzii cu privire la natura acestor
învinuiri, în lumina răspunsurilor pe care le
dă Pavel acestora. Pe tot parcursul acestei
secţiuni, apostolul recurge foarte des la
mecanismul ironiei. Dificultatea constă în a
şti când anume avem de a face cu o afirma-
ţie ironică!
Totuşi această secţiune este în măsură să
ne ofere cele mai mari satisfacţii pe care ni
le poate da cuvântul scump al lui Dumnezeu,
căci fără aceste capitole am fi negreşit mult
văduviţi.
A. Răspunsul dat de Pavel acuzatorilor
săi (10:1-12)
10:1 în versetele 1-6 avem răspunsul dat
de apostol celor care l-au învinuit că s-ar fi
purtat după felul de vieţuire al oamenilor din
lume.
Mai întâi, el se prezintă într:o manieră
foarte simplă: Eu însumi Pavel. în al doilea
rând, el îi roagă pe sfinţi, iar nu le vorbeşte
pe un ton dictatorial. în al treilea rând, el îşi
întemeiază apelul pe blândeţea şi bunătatea
lui Cristos. Desigur, el se gândeşte la căra-
rea urmată de Domnul Isus când a umblat pe
acest pământ ca Om. Apropo, aceasta este
una din puţinele referiri făcute de Pavel la
viaţa pământească a Mântuitorului. De obi-
cei apostolul se referă la Cristos drept Cel
înălţat la cer, proslăvit la dreapta lui Dumne-
zeu.
Descriindu-se în continuare pe sine,
Pavel spune: eu, cel smerit când sunt de
faţă în mijlocul vostru şi plin de îndrăz-
neală faţă de voi când sunt departe. Desi-
gur, aceasta este o afirmaţie ironică. Este

exact ceea ce afirmaseră criticii săi, că Pavel
este laş atunci când e de faţă cu creştinii, dar
când nu mai e în prezenţa lor ar fi un leu.
îndrăzneala lui, susţin aceştia, ar fi o dovadă
a atitudinii lui belicoase pe care, chipurile, ar
fi manifestat-o Pavel în scrierile sale.
10:2 Versetul acesta are legătură cu
prima parte a versetului întâi, în care Pavel
începuse să spună că i-a rugat pe corinteni,
dar nu a precizat conţinutul rugăminţii sale,
precizare pe care o face în acest verset: „Vă
rog, deci, să nu mă faceţi ca atunci când
voi fi de faţă, să alerg cu hotărâre la în-
drăzneala aceea pe care am de gând s-o
întrebuinţez împotriva unora, care cred
că noi umblăm potrivit firii păcătoase." El
nu voia să se poarte faţă de ei cu asprimea
cu care se purta faţă de cei ce-1 învinuiau că
s-ar fi purtat într-o manieră firească.
10:2 Ideea care se desprinde din acest
verset este că deşi apostolii trăiau în trup
[sau „carne"; este acelaşi termen tradus în
versetul anterior prin „firea păcătoasă", n.tr.],
ei nu se purtau conform principiilor sau
motivaţiilor firii vechi.
10:4 Armele de luptă ale creştinului nu
sunt ale firii păcătoase. Aşa, de pildă,
creştinul nu se foloseşte de săbii sau arme de
foc, după cum nu recurge la strategia milita-
ră de luptă în misiunea sa de răspândire a
evangheliei creştine în toată lumea. Dar
apostolul nu se referă doar la aceste arme
carnale, ci arată că creştinul nu recurge nici
la bogăţii, glorie, putere, elocvenţă sau inteli-
genţă pentru a-şi atinge scopurile. Mai de-
grabă el se foloseşte de metodele care sunt
puternice, datorită lui Dumnezeu, ca să
dărâme fortăreţele. Credinţa în Dumnezeul
cel viu, rugăciunea şi ascultarea de cuvântul
lui Dumnezeu — iată care sunt armele puter-
nice folosite de toţi ostaşii adevăraţi ai lui
Isus Cristos. Prin aceste arme sunt dărâmate
fortăreţele.
10:5 Versetul acesta ne arată înţelesul
termenului fortăreţe din versetul 4. Pavel se
vedea pe sine ca ostaş, angajat în luptă împo-
triva raţionamentelor semeţe ale omului,
împotriva argumentelor care se opun ade-
vărului. Adevăratul caracter al acestor argu-
mente ne este redat de sintagma: împotriva
cunoştinţei lui Dumnezeu. In vremea noas-
tră, s-ar putea aplica la oamenii de ştiinţă, la
adepţii teoriei evoluţiei, la filosofi şi la
experţi în materie de religie, care nu au însă
loc pentru Dumnezeu în structura lor de
gândire şi acţiune. Apostolul nu era deloc
dispus să încheie un armistiţiu cu aceştia, ci

2 Corinteni

679

se simţea obligat să facă orice gând rob
ascultării de Cristos. Toate învăţăturile şi
speculaţiile oamenilor trebuiesc cântărite în
lumina învăţăturilor Domnului Isus Cristos.
Pavel nu condamnă capacitatea propriu-zisă
a oamenilor de a raţiona, ci ne atrage doar
atenţia ca nu cumva să îngăduim intelectului
nostru să se manifeste de pe o poziţie anta-
gonistă Domnului nostru sau de neascultare
faţă de El.
10:6 Ca ostaş al lui Cristos, apostolul era
de asemenea gata să pedepsească orice
neascultare, atunci când corintenii îşi mani-
festaseră, înaintea tuturor, ascultarea lor. El
nu avea de gând să ia măsuri împotriva
învăţătorilor falşi de la Corint înainte de a se
fi asigurat, mai întâi, de ascultarea credin-
cioşilor în toate privinţele.
10:7 Deşi prima propoziţie din acest
verset este redată sub formă de întrebare:
»Priviţi voi lucrurile după înfăţişarea lor
exterioară?" (NKJV), ar putea fi conside-
rată o afirmaţie: „Voi vă uitaţi doar la aspec-
tul de suprafaţă al lucrurilor" (NIV). Sau la
modul imperativ, cum redă versetul ediţia
RSV: „Priviţi ceea ce vă stă în faţă!", adică
„Confruntaţi-vă cu faptele, cu realitatea."
Dacă vom interpreta versetul ca o afir-
maţie, ideea care se desprinde este că corin-
tenii aveau tendinţa de a judeca un om în
funcţie de înfăţişarea sa exterioară, dacă era
prezentabil sau impunător, dacă ştia să se
exprime într-un limbaj îngrijit sau dacă făcea
dovada unor facultăţi intelectuale deosebite,
a unei logici ieşite din comun. Cu alte cuvin-
te, erau impresionaţi mai mult de înfăţişarea
exterioară a cuiva, decât de fondul său lăun-
tric, de adevărata realitate ce caracteriza
persoana respectivă.
Dacă se încrede cineva în el însuşi că
este al lui Cristos, să gândească în sine şi
aceasta: că după cum el este al lui Cristos,
tot aşa suntem şi noi ai lui Cristos. Aici
Pavel se referă probabil la cei ce spuneau:
»Eu sunt al lui Cristos" (1 Cor. 1:12), în
manieră exclusivă. Apostolul le răspunde
acestora că nimeni nu are dreptul exclusiv la
Cristos. El îi aparţine Domnului Isus în
aceeaşi măsură în care îi aparţin şi ei.
Indiferent cine erau aceşti creştini care se
considerau exclusiv ai lui Cristos, Pavel nu
tăgăduieşte că ei ar fi, într-adevăr, ai Lui.
Prin urmare, nu se poate deduce de aici că în
textul de faţă el s-ar referi la apostolii falşi şi
Ja şarlatanii care se dădeau apostoli ai lui
Cristos (11:14). Se pare că în această epis-
tolă Pavel se ocupă de două categorii de

adversari: şi de mântuiţi, şi de nemântuiţi.
10:8 Ca apostol al Domnului Isus Cris-
tos, Pavel primise autoritatea în bisericile
pe care le înfiinţase, cu scopul de a-i zidi şi
întări pe sfinţi în credinţa lor sfântă. Pe de
altă parte, învăţătorii falşi exercitau asupra
corintenilor o autoritate pe care n-o primi-
seră de la Domnul. Ba mai mult, exercitau
această autoritate într-o manieră menită să-i
sfâşie, mai degrabă decât să-i zidească pe
sfinţi. Prin urmare, Pavel spune că şi dacă
s-ar lăuda mai intens cu autoritatea pe care i-
a încredinţat-o Domnul, nu ar fi făcut de
ruşine prin asta, întrucât afirmaţiile sale s-ar
dovedi în cele din urmă valabile.
10:9 El a făcut această afirmaţie pentru
ca să nu pară că-i îngrozeşte pe creştini prin
scrisorile sale. Cu alte cuvinte, dacă aposto-
lul s-ar lăuda cu autoritatea pe care i-a dat-o
Dumnezeu, el are grijă să precizeze că nu
vrea să-i sperie pe corinteni, întrucât asta nu
ar face decât jocul criticilor săi. Mai degrabă,
corintenii trebuie să-şi aducă aminte că
această autoritate i s-a dat pentru a-i întări —
exact modul în care a şi uzat el, de fapt, de
autoritatea sa.
10:10 Aici ni se îngăduie să audiem
învinuirea concretă ce fusese adresată apos-
tolului Pavel. Adversarii lui îl acuzaseră că
ar fi redactat scrisori ameninţătoare, dar apoi
au afirmat că prezenţa lui în trup este
slabă şi cuvântul lui de dispreţuit.
10:11 Toţi cei care făceau aceste învi-
nuiri trebuie să ştie că atunci când Pavel va
fi în prezenţa lor va fi acelaşi om care fusese
şi când scrisese scrisorile sale. Asta nu în-
seamnă că Pavel recunoştea învinuirea criti-
cilor săi, că ar fi dat dovadă de o atitudine
beligerantă în epistolele sale. Ceea ce spune
el însă este că se va purta aspru cu ei, când îi
va întâlni faţă în faţă şi că nu se va purta cu
laşitate.
10:12 Este evident că învăţătorii falşi
aveau obiceiul de a se compara cu alţii.
Astfel îl prezentau pe Pavel corintenilor în
aşa manieră, încât să trezească dispreţul lor.
în schimb, pe ei înşişi se considerau membri
de elită, ai cercului intim, ca unii cu care
nimeni nu se putea măsura. Aşa se explică
de ce afirmă pe un ton sarcastic: „Negreşit,
n-avem îndrăzneala să ne numărăm sau
să ne comparăm cu aceia care se reco-
mandă singuri. Dar ei, prin faptul că se
măsoară cu ei înşişi şi se compară cu ei
înşişi, arată că nu sunt înţelepţi." Chiar
dacă l-au acuzat pe Pavel că e îndrăzneţ în
scrisorile sale, aici ei afirmă că nu îndrăz-

680

2 Corinteni

neşte să se numere printre cei care se reco-
mandă singuri sau care iau ca etalon de
comparaţie doar propria lor viaţă.
E de prisos să spunem că, dacă cineva se
măsoară doar cu el însuşi, atunci întotdeauna
se va considera drept şi corect, nemaiavând
nevoie să se corecteze! Pavel spune că cei ce
procedează astfel nu sunt înţelepţi. Bine a
spus cine a afirmat: „Este obiceiul tuturor
clicilor şi grupărilor exclusiviste de a nu
recunoaşte alte valori decât cele proprii."
B. Principiul călăuzitor în viaţa Iui Pavel:
să desţelenească noi terenuri pentru
Cristos (10:13-16)
10:13 în versetele 13-16 Pavel îşi expri-
mă intenţia de a se lăuda doar în sfera sluj-
bei pe care Dumnezeu i-a încredinţat-o. El
şi-a făcut obiceiul de a nu se amesteca în
lucrarea altuia, atunci când dorea să se laude.
Evident, este o referire la iudaizatori, cărora
le plăcea să se strecoare prin biserici deja
înfiinţate de apostolul Pavel sau de alţi
creştini, clădind pe temelia pusă de altcine-
va. In felul acesta, când se lăudau cu o lucra-
re, aceasta nu le aparţinea, fiind mai degrabă
meritul altcuiva.
Pavel spune că el nu se va lăuda cu
privire la chestiunile care depăşesc sfera
slujirii sale pentru Cristos, ci se va lăuda
doar cu locurile şi persoanele cu care Dum-
nezeu a onorat slujba sa. Aici, desigur, se
cuvine menţionat cu precădere oraşul Corint,
unde Pavel vestise evanghelia şi avusese
bucuria să vadă ca roadă formarea unei
biserici creştine. Plastică este traducerea lui
Arthur S. Way:
Dar eu — ei bine, eu nu mă laud cu prerogative
ce depăşesc domeniul meu de competenţă, ci mă
mărginesc la sfera de operaţiuni pe care mi-a
hărăzit-o Dumnezeu—sferă în care, negreşit, se
cuprinde şi misiunea mea către voi.
în realitate, Pavel primise misiunea şi
împuternicirea din partea Domnului să ves-
tească evanghelia la Neamuri, misiune care
cuprindea, evident, şi Corintul. Apostolii de
la Ierusalim au căzut de acord asupra acestui
lucru, dar acum au venit de la Ierusalim în-
văţătorii falşi, invadând provinciile pe care
Dumnezeu i le-a încredinţat apostolului Pa-
vel.
10:14 Apostolul nu se complace însă în
laudă excesivă. Dumnezeu este Cel ce i-a
încredinţat sfera de lucru, în care e cuprins şi
oraşul Corint. El a venit la Corint, a predicat

evanghelia şi a sădit o biserică. Dacă n-ar fi
venit până la Corint, putea fi acuzat că se
laudă peste măsură. Dar el a trecut prin
încercări, a fost supus la probă, a îndurat
suferinţe şi greutăţi, pentru ca să-i poată
câştiga pe corinteni. Iată însă că acum alţii îi
invadau sfera în care făcuse misiunea de
pionierat, lăudându-se cu realizări care îi
aparţineau, de fapt, lui.
Traducătorii versiunii NIV traduc astfel
acest verset dificil: „Noi nu mergem prea
departe cu lauda noastră, cum ar fi cazul
dacă nu am fi venit la voi, căci noi într-
adevăr am ajuns până la voi cu vestirea
evangheliei lui Cristos."
10:15 Apostolul este hotărât să nu se
laude în chestiunile care nu erau urmarea
directă a slujbei sale pentru Cristos. Or,
iudaizatorii se făcuseră vinovaţi tocmai de
acest lucru, lăudându-se cu roadele strădani-
ilor altora. Ei au încercat să fure oiţele lui
Pavel, să-1 submineze, ponegrindu-1 şi să-i
contrazică învăţătura, toate făcând uz de o
autoritate nelegitimă.
Pavel nădăjduia însă că, de îndată ce va
fi crescut credinţa corintenilor, dându-i
posibilitatea să-şi îndrepte atenţia şi spre alte
sfere de lucru, credinţa lor să se concreti-
zeze în ajutoare tangibile, care să-i permită
lui, apostolul lui Dumnezeu, să vestească
evanghelia în alte ţinuturi îndepărtate. Odată
lărgită slujba lui, Pavel avea să aplice din
nou, cu consecvenţă, principiul acesta călău-
zitor.
Necazurile ivite în mijlocul corintenilor
îi luau apostolului atâta timp încât nu-şi
putea îndeplini cu conştinciozitate misiunea
în regiunile celelalte.
10:16 Principiul călăuzitor al lui Pavel
era necesitatea de a vesti evanghelia şi în
ţinuturile care sunt dincolo de cele ale
corintenilor (prin asta înţelegându-se proba-
bil, partea de vest a Greciei, Italia şi Spania),
fără să ne lăudăm cu sfera de realizări a
altuia. Apostolul Pavel nu a avut nici o
intenţie să intervină în câmpul de misiune al
altuia sau să-şi asume meritele altor oameni
care au trudit înaintea lui într-un anumit loc.
C. Ţelul suprem urmărit de Pavel: să
aibă parte de aprobarea Domnului
(10:17,18)
10:17 Dacă se laudă cineva, să se laude
în Domnul. Negreşit asta înseamnă că se
poate lăuda numai cu ceea ce a găsit Domnul
de cuviinţă să înfăptuiască prin el. Acesta
pare să fie miezul argumentului lui Pavel.

2 Corinteni

681

10:18 La urma urmelor, nu lauda de sine
este aceea care ne dăruieşte aprobarea Dom-
nului, întrebarea pe care ar trebui să şi-o
pună criticii lui Pavel este următoarea: „V-a
recomandat Domnul în aşa manieră încât
slujba voastră să ducă la mântuirea suflete-
lor, încât sfinţii să fie întăriţi în credinţa lor
şi să se înfiinţeze noi biserici? Puteţi demon-
stra voi că aveţi parte de aprobarea Domnu-
lui, arătându-i pe cei ce au fost convertiţi
prin propovăduirea voastră?" Acestea sunt
lucrurile care contează. Pavel dorea şi era în
stare să facă dovada unei atari aprobări din
partea Domnului asupra lucărrii sale.
în capitolul acesta şi în următorul, Pavel
se complace în ceea ce numeşte drept nebu-
nie. Cu alte cuvinte, se va angaja în nebunia
de a vorbi despre el însuşi. Nu că ar dori să
facă acest lucru. Dimpotrivă, lui nu-i este
plăcut să facă aşa. Dar îi roagă pe corinteni
să-1 mai păsuiască puţin, în timp ce se face
pe sine nebun.
Se pare că învăţătorii falşi se lăudau tot
timpul, enumerând succesele extraordinare
pe care, chipurile, le-ar fi înregistrat slujirea
lor. Pavel nu procedase însă niciodată aşa. El
îl propovăduise pe Cristos, iar nu pe sine.
Dar corintenilor pare să le fi plăcut mai mult
slujba de tip lăudăros. Prin urmare, Pavel îi
roagă să-i permită să se angajeze puţin şi el
în acest gen de lăudăroşenie.
D. Pavel îşi afirmă apostolia (11:1-15)
11:1 O, de aţi putea suferi puţină
nebunie din partea mea! Ei, hai, suferiţi-
mă! Pavel doreşte ca ei să-i îngăduie să se
laude, dar îşi dă seama că deja a început
acest exerciţiu şi, prin urmare, cererea sa nu-
şi mai are rostul.
11:2 Trei sunt motivele citate de Pavel în
sprijinul cererii adresate de el corintenilor.
Primul motiv este gelozia după voia lui
Dumnezeu manifestată de apostol pentru
corinteni. El i-a logodit cu un bărbat, ca să-
i poată înfăţişa ca pe o fecioară curată
înaintea Iui Cristos. Pavel se considera
răspunzător personal de condiţia spirituală a
sfinţilor corinteni. Dorinţa lui este ca în acea
zi, adică la Răpire, să-i poată înfăţişa Dom-
nului Isus neîntinaţi de învăţăturile false ce
făceau ravagii la Corint. Tocmai pentru că
era gelos pe ei, îşi putea permite să se anga-
jeze în această aparentă nebunie.
11:3 Al doilea motiv pentru care Pavel
se pretează la acest exerciţiu de nebunie
intenţionată este teama sa ca nu cumva

sfinţii să fie înşelaţi iar minţile lor să fie
corupte şi îndepărtate de la simplitatea şi
puritatea râvnei lor faţă de Cristos. Aici
termenul simplitate înseamnă statornicie. El
îi voia cu totul devotaţi numai şi numai
Domnului Isus, fără ca afecţiunile lor să fie
abătute către altcineva. în plus, apostolul
voia ca râvna lor pentru Domnul să fie nepă-
tată.
Apostolul îşi aduce aminte cum şarpele
a amăgit-o pe Eva prin viclenia lui. El a
reuşit aceasta concentrându-şi atacul asupra
minţii şi intelectului ei. Exact aşa procedau
şi învăţătorii falşi de la Corint. Pavel doreşte
ca inima fecioarei corintene să fie neîmpăr-
ţită şi nepătată.
A se observa că Pavel tratează relatarea
despre Eva şi şarpe ca pe un fapt real, iar nu
ca pe un basm sau un mit.
11:4 Al treilea motiv pentru care aposto-
lul era gata să se complacă în puţină nebunie
a fost faptul că corintenii se arătau prea dis-
puşi să asculte de învăţătorii falşi. Când ve-
nea cineva la Corint, predicând un alt Isus,
încumetându-se să răspândească un alt duh
decât Duhul Sfânt, corintenii erau dispuşi să-
1 tolereze pe un asemenea individ, acceptând
asemenea vederi fără nici un discernământ.
Pavel face aici următoarea remarcă sarcasti-
că: „Dacă pe alţii îi îngăduiţi, pe mine de ce
nu m-aţi îngădui?"
Cuvintele finale ale versetului: „oh, ce
bine îl puteţi îngădui!" trebuie luate în sens
ironic, căci apostolul nu aprobă deloc uşu-
rinţa cu care acceptă ei erezia. Dimpotrivă,
Pavel îi mustră pentru credulitatea şi lipsa lor
de discernământ.
11:5 Motivul pentru care ei trebuie să-1
îngăduie pe Pavel este că el nu e cu nimic
mai prejos decât apostolii aceştia „nespus
de aleşi!" Sintagma nespuşi de aleşi e,
evident, rostită pe un ton sarcastic. Textul
original, care corespunde întru totul variantei
din zilele noastre, este: „super-apostoli".
La acest verset au recurs reformatorii
când au infirmat teoria papală, conformă
căreia Petru ar fi apostolul suprem iar papii
moştenitorii acestui primat.
11:6 Deşi e posibil ca Pavel să fi fost un
om simplu în vorbire, negreşit în privinţa
cunoştinţei nu avea nici o deficienţă — fapt
care nu trebuia să le scape corintenilor,
întrucât de la el au dobândit ei cunoştinţele
lor despre credinţa creştină. Orice deficienţe
va fi avut Pavel la capitolul exprimării orale,
nu pare să fi avut nici o dificultate în a se
face înţeles de corinteni — ei înşişi fiind, în

682

2 Corinteni

această privinţă, dovada cea mai elocventă.
11:7 Chiar dacă vorbirea era nedesăvâr-
şită, nu acesta a fost motivul pentru care
corintenii au adoptat o atitudine atât de
negativă faţă de el. Poate că s-au poticnit de
el pentru că s-a smerit, pentru ca ei să fie
înălţaţi. Restul versetului explică ce vrea să
spună apostolul aici. Când Pavel a fost la
corinteni, el nu a primit nici un fel de asis-
tenţă financiară din partea lor, drept care ei
au crezut că poate el a săvârşit vreun păcat,
de şi-a asumat un loc atât de umil, lăsându-i
în schimb pe ei să iasă în evidenţă.
11:8 Sintagma: „Am despuiat alte
biserici" este o hiperbolă, adică o afirmaţie
exagerată, menit să producă o impresie
puternică. E limpede că Pavel nu vrea să
spună aici că, literalmente, a jefuit vreo
biserică, ci vrea doar să arate că pe când îl
slujea pe Domnul la Corint, a primit asis-
tenţă financiară din partea altor biserici,
pentru ca să-i poată sluji pe corinteni fără
nici o remuneraţie din partea lor.
11:9 Au fost momente în timpul şederii
lui la Corint când apostolul Pavel realmente
a trecut prin nevoi. Le-a adus el oare la
cunoştinţa corintenilor nevoia sa? A cerut el
insistent ajutor de la ei? Nu! Unii fraţi care
au venit din Macedonia i-au purtat de grijă
în privinţa nevoilor sale materiale.
în toate privinţele, pe cât posibil, aposto-
lul s-a ferit să fie o povară pentru corinteni,
lucru pe care intenţiona să-1 facă şi în conti-
nuare, în cazul corintenilor, el nu a făcut
apel la dreptul pe care-1 avea ca apostol de a
fi îngrijit de ei.
11:10 Pavel este hotărât ca nimeni să
nu-i răpească bucuria de a se lăuda cu regiu-
nile Ahaiei, unde se află Corintul. Negreşit
el se referă aici la criticii săi, care foloseau
ca argument împotriva sa abstinenţa aposto-
lului. Ei afirmau că motivul pentru care
Pavel nu pretindea ajutor de la creştini era
faptul că nu se considera apostol adevărat (1
Cor. 9). în pofida acuzaţiilor lansate de
criticii lui împotriva sa, el va continua însă
să se laude cu faptul că i-a slujit pe corinteni
fără să fi primit vreun ban de la ei.
11:11 De ce se laudă el astfel? Pentru că
nu-i iubeşte oare pe corinteni? Dumnezeu
ştie că asta nu e adevărat! Inima lui era plină
de cea mai profundă afecţiune pentru ei. Se
părea că oricâte ar fi făcut apostolul, până la
urmă tot criticat era. Dacă ar fi acceptat bani
din partea corintenilor, adversarii lui ar fi
spus că predică pentru foloase băneşti. Neac-
ceptând bani de la ei, s-a expus însă la învi-

nuirea că nu i-ar fi iubit. Dar Dumnezeu ştie
care este adevărul şi Pavel se mulţumeşte cu
faptul acesta.
11:12 Reiese clar de aici că iudaizatorii
aşteptau, ba chiar cereau şi primeau bani de
la corinteni. Ca cei mai mulţi adepţi ai culte-
lor deraiate, ei nu i-ar fi slujit pe corinteni,
dacă aceştia nu i-ar fi plătit. Pavel însă era
hotărât să continue politica sa de a nu accep-
ta bani din partea credincioşilor de la Corint.
Dacă învăţătorii falşi doreau să se ia la
întrecere cu el, pe tema lăudăroşeniei, atunci
mai bine ar fi făcut să-i urmeze pilda. Dar el
ştia că ei nu vor reuşi niciodată să slujească
fără recompense financiare. Şi astfel el le
taie craca de sub picioare, luându-le posibili-
tatea de a se mai lăuda cu ceva real.
11:13 După ce s-a reţinut până acum, în
cuprinsul epistolei, să spună ce crede despre
ei, acum Pavel îşi dă drumul. Trebuie neapă-
rat să-i dea de gol. Ca unii din aceştia sunt
apostolii falşi în sensul că ei nu au primit
niciodată împuternicirea din partea Domnu-
lui Isus Cristos, ci, fie că şi-au asumat sin-
guri autoritatea, fie că le-a fost conferită de
alţi oameni. Ei sunt nişte lucrători vicleni în
privinţa metodelor folosite, când mergeau
din biserică în biserică, căutând să-şi câştige
adepţi la învăţăturile lor false. Se prefac în
apostoli ai Iui Cristos, pretinzând că-L
reprezintă. Pavel nu dorea să fie pus pe
acelaşi plan cu aceşti oameni.
Afirmaţiile pe care le face apostolul
despre aceşti învăţători iudaizatori sunt
valabile şi în cazul învăţătorilor falşi din vre-
mea noastră. „Ştim cu toţii, că nu am putea
fi ispitiţi de fărădelege, dacă am vedea-o în
adevărata ei lumină. Un element esenţial în
capacitatea răufăcătorilor de a-şi exercita
puterea este recurgerea la deghizare. Oame-
nii sunt ademeniţi prin intermediul ideilor şi
speranţelor, pe care aceştia, la prima vedere,
nu le pot considera decât bune şi vrednice de
primit" (Text select).
11:14 Apostolul tocmai afirmase că
criticii săi de la Corint se dădeau, pe nedrept,
apostoli ai lui Cristos. Dar el nu se miră de
asta, când se gândeşte care e metoda stăpâ-
nului lor: Şi nu este de mirare, căci chiar
Satan se preface într-un înger de lumină.
Satan este înfăţişat, de obicei, în zilele
noastre sub forma unei caricaturi, cu coarne
şi cu coadă. Dar, desigur, această imagine
este foarte îndepărtată de adevăratul chip sub
care se prezintă el oamenilor.
Alţii şi-1 imaginează pe Satan ca un beţiv
ordinar. Dar şi această imagine este contrată

2 Corinteni

683

adevăratei feţe sub care se prezintă Satan.
Versetul acesta ne spune că el se ascunde
sub imaginea unui înger de lumină. Poate că
cea mai bună metodă de ilustrare a ceea ce
dorim să spunem este faptul că el se deghi-
zează în postura unui vestitor al evangheliei,
îmbrăcat în sutană religioasă sau predicând
de la amvonul unei biserici cu mare răsunet.
El vehiculează termeni religioşi cum ar fi
Dumnezeu, Isus şi Biblia. Dar el îşi amăgeşte
ascultătorii, vestindu-le mesajul fals, cum că
mântuirea s-ar dobândi prin fapte bune sau
prin meritele omeneşti. El nu predică răs-
cumpărarea prin sângele lui Cristos.
11:15 J. N. Darby spunea odată că Satan
nu e niciodată mai satanic decât atunci când
poartă cu el o Biblie. Tocmai aceasta e ideea
subliniată de versetul 15. Dacă Satan însuşi
se prezintă într-o postură falsă, mai e de
mirare că agenţii lui procedează la fel? Cum
pozează aceştia? Ca înfaţători falşi? Sau ca
atei? Sau ca necredincioşi? Nicidecum! Ci se
dau drept slujitori ai neprihănirii, oameni
religioşi. Ei pretind că-i conduc pe oameni la
calea adevărului şi a neprihănirii, dar, în
realitate, sunt agenţii celui rău.
Sfârşitul lor va fi pe potriva faptelor lor.
Cum îi distrug ei pe alţii, aşa vor fi şi ei
distruşi. Faptele lor îi duc pe oameni la pier-
zare. Ca atare, ei înşişi vor ajunge la pierzare
veşnică.
E. SUFERINŢELE ÎNDURATE DE
PAVEL PENTRU CRISTOS SUSŢIN
APOSTOLIA SA (11:16-33)
11:16 Spunând toate acestea, Pavel speră
că nimeni nu-1 va considera un nebun lăudă-
ros. Dar dacă totuşi vor încerca să-i imprime
această imagine, atunci măcar să-i îngăduie
să se laude puţin.
Observaţi folosirea conjuncţiei şi în
ultima parte a versetului: „ca să mă laud $/
?u puţin". E un cuvânt foarte important,
învăţătorii falşi se lăudau, nevoie mare, dar
Pavel spune, în realitate: „Chiar dacă voi mă
consideraţi nebun — deşi eu nu sunt —
primiţi-vă, pentru ca să mă pot lăuda şi eu
puţin, ca şi ceilalţi oameni."
11:17 Versetul acesta are două interpre-
tări posibile: Unii susţin că Pavel ar spune
aici că deşi cuvintele sale sunt inspirate, ele
nu i-ar fi fost totuşi date de Domnul, ca po-
runcă.
Cealaltă interpretare este că ceea ce face
Payel aici — adică se laudă — nu ar fi după
voia Domnului, în sensul că Domnul nu S-a
lăudat niciodată.

Se pare că Phillips adoptă prima variantă,
în traducerea sa: „Aici nu vorbesc după cum
îmi porunceşte Domnul, ci ca un nebun, cum
ar trebui să se comporte un nebun care se
laudă."
Noi preferăm însă varianta a doua, con-
form căreia lauda nu este după voia Domnu-
lui iar Pavel se angaja aici într-un exerciţiu
de aparentă nebunie, prefacându-se că s-ar
lăuda pe sine. Ryrie comentează pe această
temă: „El a fost nevoit să se laude, împotriva
instinctelor sale naturale, pentru a putea să le
atragă atenţia corintenilor asupra unor lucruri
importante."41
11:18 Corintenii auziseră în ultimul timp
o mulţime de lucruri din gura celor ce practi-
cau lauda de sine, fiind mânaţi de impulsu-
rile naturii pământeşti decăzute. Dacă corin-
tenii credeau că învăţătorii falşi aveau mo-
tive să se laude, atunci să se uite cu luare
aminte la laudele lui, să vadă dacă erau sau
nu întemeiate.
11:19 Pavel recurge din nou la tonul
sarcastic în acest verset. Ceea ce îi rugase el
să facă în cazul lui, ei făceau de fapt zilnic în
cazul altora. Fiindcă se considerau prea
înţelepţi, credeau că nu pot cădea pradă nici
unei înşelăciuni. Dar Pavel arată că ei fuse-
seră, de fapt, înşelaţi.
11:20 Ei erau dispuşi să tolereze exact
tipul de om descris aici. Cine era acest om?
E evident, din cele ce urmează, că era un
învăţător iudaizator, apostolul fals care le
dădea târcoale corintenilor. Mai întâi, el i-a
dus în robie. Asta desigur se referă la robia
legii (Fapte 15:10). Le-a propovăduit învăţă-
tura, potrivit căreia credinţa în Cristos nu ar
fi fost de ajuns, ci că oamenii trebuie să
asculte şi de legea lui Moise.
în al doilea rând, el i-a sfâşiat pe sfinţi, în
sensul că a pus asupra lor grele poveri finan-
ciare. Nu i-a slujit din dragoste, ci din lăco-
mie de bani.
Sintagma dacă vă ia cineva este, în tex-
tul original, o metaforă din domeniul pescui-
tului şi al vânătoritului. învăţătorul fals i-a
prădat pe aceşti oameni, ducându-i de nas.
O trăsătură dominantă a acestor oameni
a fost aceea că se preamăreau pe ei înşişi, că
tot timpul se lăudau. Criticându-i pe alţii, ei
întotdeauna încercau să se înalţe pe ei înşişi
în ochii oamenilor.
în cele din urmă, i-au lovit pe credincioşi
peste obraz — ceea ce constituia un mare
afront. Nu trebuie să avem nici o ezitare în a
interpreta aceste cuvinte în sens propriu,
întrucât, de-a lungul veacurilor, oameni care

684

2 Corinteni

au făcut o profesie din religie realmente i-au
pălmuit pe enoriaşii lor, pentru a-şi impune
autoritatea asupra lor.
Apostolul se miră că corintenii erau
dispuşi să tolereze un tratament atât de
grosolan împotriva lor, din partea acestor
învăţători falşi, dar, pe de altă parte, lui nu-i
îngăduiau să-i mustre cu blândeţe şi să-i
îndemne. Darby spune în această privinţă:
„Te minunezi să constaţi cât de mult sunt
dispuşi să sufere oamenii lucrurile false —
cu mult mai mult decât sunt pregătiţi să
sufere lucrurile adevărate!"42
11:21 în versetul acesta unii susţin că
Pavel ar spune: „Vorbesc aşa, pe un ton de
auto-persiflare, ca şi când aş fi de faţă în
mijlocul vostru şi, fiind timid, mi-ar fi frică
să-mi afirm autoritatea în maniera acestor
oameni:"
O altă soluţie propusă de unii ar fi urmă-
toarea: „Spunând aceasta, eu mă auto-persi-
flez, pentru că dacă aceasta mi-a fost tăria,
atunci înseamnă că am fost slab." Traduce-
rea lui Phillips acordă credit acestei variante
ultime: „Aproape că mi-e ruşine să spun că
niciodată n-am făcut fapte curajoase ca aces-
tea în mijlocul vostru."
Pavel afirmă că dacă modul în care s-au
purtat învăţătorii falşi este un semn de tărie,
atunci el trebuie să recunoască, spre ruşinea
lui, că el niciodată n-a dat dovadă de o a-
semenea tărie, ci mai degrabă de slăbiciune.
Dar imediat adaugă că dacă în vreo privinţă
oamenii aceştia ar avea motive să dea do-
vadă de curaj, negreşit şi el are toate temeiu-
rile să fie curajos. Moffat prinde bine ideea,
în cuvintele: „N-au decât să se laude cât vor,
căci eu nu sunt cu nimic mai prejos decât ei
(nu uitaţi, că vorbesc ca un nebun!)." După
această introducere, Pavel se lansează în cea
mai frumoasă secţiune a Epistolei, arătând
dreptul său de a se numi pe sine un adevărat
slujitor al Domnului Isus Cristos.
Vă amintiţi că în biserica de la Corint se
pusese întrebarea dacă Pavel este un apostol
adevărat. Cu alte cuvinte, ce acreditări po-
sedă el, care să confirme că a primit chema-
rea divină? Cum poate el dovedi, spre satis-
facţia tuturor, că era de acelaşi calibru cu cei
doisprezece apostoli?
Pavel este gata să răspundă la toate
acestea, dar nu în felul în care ne-am aştepta.
El nu scoate o diplomă, ca să le arate că a
absolvit cursurile nu ştiu cărui seminar. Nici
nu arată vreo scrisoare oficială, semnată de
fraţii de la Ierusalim, în care să se arate că ar
fi fost ordinat de aceştia. El nu-şi prezintă

nici realizările sale proprii sau dibăcia sa.
Mai degrabă, ne aduce în faţa privirilor
mişcătoarea cronică a tuturor suferinţelor
îndurate de el în lucrarea evangheliei. Nu
lăsaţi să vă scape mişcătorul dramatism al
acestei porţiuni din 2 Corinteni. Imaginaţi-
vi-1 pe neobositul Pavel, cutreierând ţară
după ţară, traversând mările, în călătoriile
sale misioare, constrâns de dragostea lui
Cristos, gata să sufere greutăţi nespus de
mari, pentru ca oamenii să nu piară pentru că
n-au auzit evanghelia lui Cristos. Nu ne va fi
uşor să citim aceste versete, fără să fim
profund mişcaţi şi adânc ruşinaţi în inimile
noastre.
11:22 învăţătorii falşi se făleau cu moşte-
nirea lor iudaică. Ei pretindeau că sunt evrei
sută-la-sută, descinşi din Israel şi din să-
mânţa lui Avraam. Ei încă se mai aflau sub
amăgirea potrivit căreia apartenenţa la acest
arbore genealogic le-ar fi conferit un privile-
giu deosebit înaintea lui Dumnezeu. Ei nu-şi
dădeau seama că străvechiul popor al lui
Dumnezeu, israeliţii, fuseseră daţi la o parte
de Dumnezeu, datorită faptului că L-au
respins pe Mesia. Ei nu-şi dădeau seama că,
din punctul de vedere al lui Dumnezeu, nu
era nici o deosebire între evreu şi ne-evreu;
că toţi sunt păcătoşi, care au trebuinţă să fie
mântuiţi, numai şi numai prin credinţa în
Cristos.
Prin urmare, era o pierdere de timp să se
laude în această privinţă. Apartenenţa lor
etnică nu le acorda nici o superioritate faţă
de Pavel, întrucât şi el era evreu, deci israe-
lit, din sămânţa lui Avraam. Dar nu acestea
au fost faptele care dovedeau că este apostol
al lui Cristos. Şi astfel Pavel se grăbeşte să
treacă la miezul argumentării sale: într-o
privinţă ei nu-1 puteau întrece: în greutăţile şi
suferinţele prin care a trecut.
11:23 Ei erau de profesie slujitori ai lui
Cristos; în schimb, el era slujitor „în râvnă,
în trudă şi în suferinţă." Apostolul Pavel nu
putea uita că mergea pe urmele Mântuitoru-
lui, care de asemenea a suferit. El îşi dădea
seama că slujitorul nu este mai presus de
stăpânul său. Prin urmare, un apostol nu se
putea aştepta să aibă parte de un tratament
mai bun din partea lumii decât primise învă-
ţătorul. Pavel socotea că cu cât îl slujea mai
credincios pe Mântuitorul, cu atât mai mult
va suferi din partea oamenilor. Pentru el
suferinţa era semnul distinctiv al slujitorilor
lui Cristos. Deşi se simţea ca un nebun, când
se lăuda astfel, situaţia cerea ca el să spună
adevărul: că învăţătorii aceştia mincinoşi nu

2 Corinteni

685

se remarcau prin suferinţa lor, ci aleseseră
calea uşoară, ocolind ocara, persecuţiile şi
dezonoarea. Din această pricină, Pavel consi-
dera că terenul de pe care îl atacau pe el, ca
slujitor al lui Cristos, era foarte şubred.
Să facem acum inventarul greutăţilor
enumerate de Pavel, în sprijinul afirmaţiei
salecă este un apostol adevărat.
în munci, şi mai mult. El se gândeşte
aici la anvergura călătoriilor sale misionare,
cum a străbătut Mediterana în lung şi-n lat,
vestindu-L pe Cristos.
In lovituri, fără număr. Ne sunt prezen-
tate aici bătăile primite din mâna duşmanilor
lui Cristos, păgâni şi evrei.
în închisori, şi mai mult. Până aici,
singura întemniţare a lui Pavel este cea de la
Fapte 16:23, unde a fost aruncat, împreună
cu Sila, în închisoarea din Phlippi. Acum
aflăm că aceea nu fusese decât una din multe
întemniţări, că lui Pavel nu-i era străină viaţa
de carceră.
De multe ori în primejdii de moarte.
Negreşit apostolul şi-a amintit cum a scăpat
ca prin minune de la moarte la Listra (Fapte
14:19). Dar s-a gândit şi la alte momente
similare, din viaţa sa, când datorită intensită-
ţii prigoanelor, fusese considerat ca şi mort.
11:24 Legea lui Moise le interzicea
evreilor să aplice victimei mai mult de patru-
zeci de lovituri, la o singură bătaie (Deut.
25:3). Pentru a se asigura că nu vor călca,
din greşeală această lege, evreii aveau obice-
iul să aplice doar treizeci şi nouă de lovituri.
Desigur, această pedeapsă se aplica doar în
cazul unor infracţiuni foarte grave. Apostolul
Pavel ne informează aici că proprii săi con-
cetăţeni după trup i-au aplicat pedeapsa
maximă, în cinci ocazii diferite.
11:25 De trei ori am fost biciuit cu
nuiele. Cazul menţionat în Noul Testament
este cel petrecut la Filipi (Fapte 16:22). Dar
au mai fost alte două ocazii, când Pavel a
suferit acest tratament foarte dureros şi
umilitor.
O dată am fost împroşcat cu pietre.
Negreşit când s-a aflat la Listra, aşa cum am
arătat (Fapte 14:19). Această bătaie cu pietre
a fost atât de severă încât trupul lui Pavel a
fost târât afară din cetate, fiind considerat
mort.
De trei ori am suferit naufragiu. Nu
toate încercările lui Pavel au venit din partea
oamenilor. Uneori el a fost purtat de intem-
periile naturii. Nici unul din naufragiile
menţionate aici nu ne sunt consemnate.
(Naufragiul de la Fapte 27 s-a petrecut în

călătoria spre Roma, cu mult mai târziu în
istoria lui Pavel).
O noapte şi o zi am fost în adâncul
mării. Din nou nici o experienţă consemnată
la Fapte nu corespunde acestei descrieri. Se
pune întrebarea dacă „adâncul" se referă la
carceră, sau literalmente la mare. Dacă
varianta ultimă este cea adevărată, atunci
următoarea întrebare se pune: A fost Pavel
pe vreo plută sau într-o barcă? Dacă răspun-
sul este negativ, atunci înseamnă că a supra-
vieţuit unei asemenea experienţe doar prin
intervenţia miraculoasă din partea Domnului.
11:26 Deseori în călătorii. Dacă deschi-
deţi majoritatea Bibliilor la hărţile de la
sfârşit, veţi găsi, aproape sigur, o planşă
intitulată: „Călătoriile misionare ale Sfântu-
lui Apostol Pavel." Urmărind traseul călăto-
riilor sale, şi având în vedere mijloacele
rudimentare de transport din vremea aceea,
va creşte şi mai mult respectul nostru, pentru
profunzimea acestei experienţe a lui Pavel!
Apoi Pavel enumera opt tipuri diferite de
pericole pe care le-a înfruntat. Au fost peri-
colele apelor, adică râurile şi pâraiele um-
flate. Au fost pericolele din partea tâlharilor,
căci drumurile erau bântuite de hoţi şi tot
felul de oameni certaţi cu legea. El a fost
confruntat apoi cu pericole din partea propri-
ilor săi concetăţeni, evreii, dar şi din partea
Neamurilor, cărora se străduia să le vesteas-
că evanghelia. Apoi au fost pericolele din
cadrul cetăţilor, cum ar fi Listra, Filipi,
Corint şi Efes. De asemenea a fost confruntat
cu primejdiile pustiului — referire posibilă
la zonele cu densitate demografică scăzută
din Asia Mică şi din Europa. A înfruntat
primejdiile de pe mare—din partea furtuni-
lor, stâncilor ascunse şi probabil din partea
piraţilor. In fine, au fost primejdiile între
fraţii mincinoşi — referire evidentă la lega-
liştii iudei, care se dădeau învăţători creştini.
11:27 Truda şi oboseala se referă desi-
gur la neobosita activitate a lui Pavel, la
epuizarea fizică şi suferinţa rezultate din
râvna lui constantă.
Adesea fără somn. în multe din călăto-
riile sale, apostolul fusese nevoit de multe
ori să doarmă sub cerul liber. Dar fiindcă
erau atâtea primejdii, la tot pasul, adesea nu
va fi fost în stare să închidă ochii, pentru că
trebuia să vegheze să nu fie atacat.
în foame şi în sete, în posturi adesea.
Marele apostol fusese adesea forţat să îndure
foamea şi setea, în slujirea sa plină de cre-
dincioşie faţă de Mântuitorul. Posturile se
referă cel mai probabil la acţiunea deliberată

686

2 Corinteni

de a se abţine de la mâncare, dar e foarte
probabil că adesea postul era urmarea lipsei
de alimente.
în frig şi în lipsă de îmbrăcăminte.
Schimbările bruşte ale condiţiilor atmosferi-
ce, combinate cu faptul că adesea era insufi-
cient de bine îmbrăcat, cu încălţăminte
neadecvată, adăugau la privaţiunile şi greută-
ţile de care a avut parte în viaţa sa, după cum
arată şi Hodge:
Cel mai mare dintre apostoli ne apare aici cu
spinarea brăzdată de desele biciuiri pe care le-a
primit, cu trupul secătuit de foame şi de sete şi
de intemperiile naturii; de frig şi de lipsa de
îmbrăcăminte; prigonit de iudei şi de greci,
alungat din loc în loc, fără nici o locuinţă asigu-
rată. Pasajul acesta, mai mult decât oricare altul,
îi face până şi pe cei mai harnici slujitori creştini
din veacul nostru să-şi acopere faţa de ruşine.
Căci oare ce au suferit aceştia? Ce au făcut ei,
ca să se poată compara cu cele îndurate de
apostolul Pavel? Este însă o mângâiere să ştim
că Pavel se bucură în aceeaşi măsură de cinste,
în slava vieţii de dincolo, pe când s-a aflat aici
jos în suferinţă şi încercări.43
11:28 Şi pe lângă aceste alte lucruri,
adică în afara celor excepţionale, ieşite din
comun, Pavel a purtat zilnic povara necur-
mată a tuturor bisericilor creştine în inima
sa. Ce semnificativ este faptul că aici avem
punctul culminant al tuturor celorlalte încer-
cări! Pavel era un adevărat păstor, iubindu-i
şi îngrijindu-i pe copiii Domnului Isus.
Tocmai asta încearcă el să dovedească în
acest fragement din Scriptură. Şi, negreşit,
din punctul de vedere al oricărei persoane
rezonabile, el şi-a demonstrat cu prisosinţă
punctul de vedere. Povara din inima sa
pentru biserici ne aminteşte de zicala din
engleză: „Church making is heartbreaking.
Church mending is never ending" (în tradu-
cere aproximativă, neversificată: „Săînteme-
iezi biserici nu e muncă deloc uşoară, dar să
pui umărul şi să îndrepţi lucrurile în biserică
— ei bine, asta e o lucrare care nu se mai
termină". N.tr.).
11:29 Versetul acesta este strâns legat de
cel anterior. în versetul 28 apostolul spunea
că purta zilnic grija pentru toate bisericile.
Aici ne explică ce a vrut să spună. Dacă
aude că vreun credincios este slab, el resimte
personal acea slăbiciune. El îndură suferin-
ţele altora, împărtăşindu-le alături de ei.
Dacă află că vreun frate în Cristos a fost
lezat, el arde de indignare. Tot ce-i afectea-

ză pe copiii lui Dumnezeu îl afectează şi pe
el. El suferă cu ei în nenorocirile ce se abat
asupra lor şi se bucură în biruinţele lor. Dar
toate acestea epuizează energiile mentale ale
slujitorului lui Cristos. Ce bine ştia Pavel
acest lucru!
11:30 Nu succesele sale, nu darurile sau
talentele sale, ci slăbiciunile, ocările, înjosi-
rile şi batjocurile de care a avut parte —
acestea formează tema laudelor sale. De
obicei oamenii nu se laudă cu asemenea
lucruri, nici nu devin renumiţi datorită lor.
11:31 Reflectând la suferinţele şi înjosi-
rile de care a avut parte, gândul lui Pavel îi
zboară instinctiv la cel mai umilitor moment
din cariera sa. Dacă tot se laudă cu lucrurile
care privesc slăbiciunea sa, atunci de ce nu
ar menţiona experienţa pe care a avut-o pe
drumul Damascului. E atât de contrar firii
omeneşti ca cineva să se laude cu o expe-
rienţă atât de umilitoare, încât Pavel îl roagă
pe Dumnezeu aici să ateste veridicitatea
spuselor sale.
11:32 Amănunte suplimentare ale acestui
episod se găsesc la Fapte 9:19-25. După
convertirea sa, în apropiere de Damasc,
Pavel a început să predice evanghelia în
sinagogile de acolo. La început, propovădu-
irea lui a trezit curiozitatea oamenilor, dar
după o vreme iudeii au început să pună la
cale omorârea lui. Şi astfel au păzit porţile
oraşului, zi şi noapte, dorind să-1 aresteze.
11:33 într-o noapte, ucenicii l-au luat pe
apostol, l-au aşezat într-un coş de nuiele şi
Iau coborât printr-o fereastră din zidul cetă-
ţii, ajutându-1 să scape. Dar oare de ce men-
ţionează Pavel acest incident? J.B. Watson
încearcă să răspundă:
El alege acele aspecte care de obicei sunt luate
în batjocură de oameni şi le prezintă ca pe o altă
dovadă a faptului că interesul primordial al vieţii
sale era acela de a-L sluji pe Domnul Cristos, de
dragul Cui era gata să-şi jertfească mândria sa
personală şi să apară ca un laş în ochii oameni-
lor.44
F.  Revelaţiile avute de Pavel susţin
apostolia sa (12:1-10)
12:1 Apostolul ar dori să nu trebuiască
să se laude deloc, căci nu este nici frumos,
nici de folos, dar în împrejurările date, este
nevoie s-o facă. Prin urmare, va trece acum
de la cel mai umilitor eveniment din slujirea
lui la cel mai înălţător pe care 1-a avut, vor-
bind despre întâlnirea personală pe care a
avut-o cu Domnul însuşi.

2 Corinteni

687

12:2 Pavel cunoştea un om care avusese
această experienţă în urmă cu paisprezece
ani. Deşi Pavel nu se identifică pe sine, nu
există nici o îndoială că la persoana sa se
referă acest verset. Când vorbeşte despre o
experienţă atât de înălţătoare, el nu se pome-
neşte pe sine personal, ci vorbeşte la modul
general. Omul la care s-a referit era în
Cristos, adică creştin.
12:3 Pavel nu ştie dacă a fost în trup...
sau afară din trup de această dată. Unii au
speculat că faptul s-a petrecut, probabil, în
timpul uneia din prigoanele dezlănţuite
împotriva lui Pavel, cum a fost cea de la
Listra. Aceştia susţin că apostolul probabil a
murit şi s-a dus în cer. Dar textul nu ne
obligă să adoptăm o atare interpretare. în
realitate, dacă nici Pavel nu ştia dacă a fost
în trup sau în afara trupului, adică viu sau
mort, nu vi se pare ciudat să vedeţi cum
comentatorii moderni încearcă să elucideze
acest text, aducându-şi propriile lor păreri, în
această privinţă?
Ceea ce importă este faptul că omul
acesta a fost răpit până la al treilea cer.
Scriptura lasă să se înţeleagă că există trei
ceruri. Primul este atmosfera ce ne încojoară,
bolta cerului albastru. Al doilea cer este
spaţiul cosmic al corpurilor cereşti. Şi al
treilea cer este raiul, în care se află tronul lui
Dumnezeu.
Reiese clar din cele ce urmează că Pavel
a fost dus realmente în acel loc de fericire
sublimă în care 1-a dus Domnul Isus pe pe
unul din cei doi tâlhari răstigniţi de-o parte şi
de alta a Sa—respectiv pe cel ce s-a pocăit.
Este raiul în care 1-a dus Domnul după
moartea acestuia, adică locuinţa lui Dumne-
zeu.
12:4 Pavel a auzit limbajul Paradisului
Şi a înţeles ce s-a spus acolo, dar nu a avut
voie să reproducă nimic din toate acestea,
când a revenit pe pământ. Cuvintele au fost
inexprimabile în sensul că au fost prea sacre
pentru a putea fi rostite şi, prin urmare, nu
puteau fi publicate, cum arată şi G. Camp-
bell Morgan:
Sunt unii care par foarte dornici să relateze
vedeniile şi revelaţiile pe care le-au avut. între-
barea se pune dacă nu cumva tocmai râvna cu
care doresc să relateze aceste vedenii şi revelaţii
este în sine o dovadă a faptului că aceste vedenii
Şi revelaţii „nu sunt de la Domnul" Când sunt
dăruite (şi, negreşit, ele sunt dăruite slujitorilor
lui Dumnezeu, în anumite împrejurări), acestea
produc o reticenţă plină de cucernicie. Căci sunt

prea solemne, prea copleşitoare pentru a fi
descrise sau discutate cu atâta uşurinţă, dar
efectul lor se va vădi în viaţa şi slujirea celor
care au avut parte de ele.45
12:5 Când se laudă cu slăbiciunea sa,
apostolului nu-i este greu să se ia pe sine ca
exemplu. Dar când se laudă cu vedeniile şi
revelaţiile primite de la Domnul, el nu le
aplică direct la el însuşi, ci le descrie într-o
manieră impersonală, ca şi când i s-ar fi
întâmplat unei cunoştinţe de-a sa. El nu
neagă că el însuşi este cel ce a avut această
experienţă, ci pur şi simplu refuză să se
implice direct şi personal.
12:6 Mai sunt multe alte experienţe
înălţătoare cu care apostolul s-ar putea lăuda.
Dacă ar dori să se angajeze în atari laude, nu
ar fi nebun dacă ar proceda astfel, căci tot ce
ar spune ar fi adevărul. Dar nu o va face,
pentru că nu doreşte ca cineva să aibă despre
el o părere mai înaltă decât aceea pe care şi-
o face văzându-1 în persoană sau aflând de la
alţii despre el.
12:7 Tot segmentul acesta este o descri-
ere a vieţii unui slujitor al lui Cristos, cu
clipele sale de adâncă umilire, cum a fost
întâmplarea de pe drumul Damascului,
urmate de momente înălţătoare, ca cele din
extraordinara revelaţie pe care a avut-o
Pavel. Dar, în mod normal, după ce un
slujitor al Domnului s-a bucurat de una din
aceste experienţe, Domnul îi îngăduie să
sufere câte un ţepuş în carne — căci de
acesta ne vom ocupa în cele ce urmează.
Multe lecţii de nepreţuit învăţăm din
acest verset. Mai întâi, este o dovadă că până
şi revelaţiile divine din partea Domnului nu
îndreaptă carnea (sau „firea veche") din noi.
Chiar şi după ce apostolul Pavel a ascultat
limbajul Paradisului, nu a scăpat de firea
veche, fiind în primejdie de a cădea în cursa
mândriei, cum arată R. J. Reid:
„Un om în Cristos" este la adăpost, în prezenţa
lui Dumnezeu, ascultând lucrurile de netălmăcit
rostite în paradis, dar acelaşi om are nevoie de
„un ţepuş în carne" la revenirea sa pe pământ,
căci carnea („firea veche" din el) ar fi altfel
înclinată să se laude cu experienţa sa paradi-
siacă.46
Ce era acest ţepuş din carnea lui Pavel?
Tot ce putem spune sigur este că era o încer-
care trupească de vreun fel, căreia Dumne-
zeu i-a îngăduit să vină în viaţa lui. Fără
îndoială Domnul în mod intenţionat nu a

688

2 Corinteni

precizat ce anume a fost acest ţepuş, pentru
ca sfinţii încercaţi şi testaţi de-a lungul vea-
curilor să poată simţi comuniunea şi apropie-
rea lor de Pavel, atunci când şi ei suferă.
Poate că a fost vreo boală de ochi,47, poate o
durere de urechi, poate malaria, poate dureri
de cap, poate vreun impediment legat de
vorbirea sa. Moorehead spune: „Natura
exactă a ţepuşului a fost ascunsă, poate
pentru ca toţi cei afectaţi şi ei să se poată
simţi încurajaţi şi ajutaţi de această ex-
perienţă neprecizată, dar dureroasă pe care a
avut-o Pavel."48 încercările noastre s-arputea
să difere foarte mult de cele ale lui Pavel,
dar ele ar trebui să producă în noi acelaşi
exerciţiu şi aceleaşi roade.
Apostolul descrie ţepuşul în carne ca pe
un sol al Satanei, ca să-1 pălmuiască. într-o
anumită privinţă, el a reprezentat efortul
Satanei de a pune piedici în calea lucrării
săvârşite de Pavel pentru Domnul. Dar
Dumnezeu este mai mare decât Satan şi S-a
folosit de ţepuş pentru a face să propăşească
lucrarea Domnului, păstrându-1 pe Pavel
într-o stare de smerenie. Pentru ca slujirea
lui Cristos să dea roade, trebuie ca slujitorul
să fie slab. Cu cât este mai slab, cu atât mai
mare va fi puterea lui Cristos, ce va însoţi
propovăduirea sa.
12:8 De trei ori Pavel L-a rugat fierbinte
pe Domnul să depărteze de la el ţepuşul din
carnea lui.
12:9 Rugăciunea lui Pavel a fost ascul-
tată, dar răspunsul nu a fost cel aşteptat de
apostol. în fapt, Dumnezeu i-a spus lui
Pavel: „Nu voi elimina ţepuşul, ci voi face
un lucru şi mai bun: îţi voi da harul de a-1
suporta. Şi nu uita, Pavel, că deşi nu ţi-am
dat ce-ai cerut, îţi dau însă ceea ce îţi lipseşte
mai mult. Tu vrei să ai puterea şi tăria Mea,
care să însoţească propovăduirea ta, nu-i
aşa? Ei bine, cel mai bun mod în care se
poate realiza aceasta este ca tu să fii menţi-
nut într-o stare de slăbiciune."
Acesta a fost răspunsul repetat dat de
Dumnezeu lui Pavel, când apostolul s-a
rugat de trei ori să i se ia ţepuşul. Şi acesta
continuă să fie răspunsul lui Dumnezeu la
copiii Lui care suferă în toată lumea. Mult
mai bine decât să ni se ia încercările şi sufe-
rinţele din lumea aceasta este să avem părtă-
şia Fiului lui Dumnezeu în noi şi asigurarea
că suntem înconjuraţi de tăria şi de harul
Lui, care ne învredniceşte să-L slujim cu
scumpătate.
Observaţi ce spune Dumnezeu: Harul
Meu îţi ESTE de ajuns. Nu e nevoie să-I

cerem ca harul Lui să fie de ajuns, căci deja
ESTE!
Apostolul este pe deplin mulţumit de
răspunsul primit de la Domnul. Prin urmare,
el spune: „De aceea, mă voi lăuda mult
mai bucuros în slăbiciunile mele, pentru
ca puterea lui Cristos să rămână peste
mine."
Când Domnul a explicat înţelepciunea
acţiunilor Sale, Pavel a afirmat, de fapt, că
numai aşa vrea să fie. Deci, în loc să se
vaiete şi să murmure din pricina ţepuşului,
mai degrabă era gata să se laude în slăbiciu-
nile sale. El se pleca pe genunchi şi-I mulţu-
mea Domnului pentru ele. îndura bucuros
aceste neputinţe, pentru ca puterea lui Cris-
tos să se odihnească peste el, cum spune şi J.
Oswald Sanders atât de frumos:
Filosofia prevalentă a lumii este următoarea:
„Ce nu poate fi vindecat trebuie îndurat." Dar
Pavel exclamă plin de bucurie: „Ce nu poate fi
vindecat poate fi primit cu bucurie. Eu mă bucur
astfel în slăbiciuni, suferinţe, privaţiuni şi greu-
tăţi." Atât de minunat s-a dovedit a fi harul lui
Dumnezeu, încât el a salutat chiar ocaziile în
care i s-a dat din nou prilejul de a se adăpa din
plinătatea lui. „Mă laud bucuros... chiar mă
bucur — de ţepuşul meu."49
Emma Piechynska, soţia unui nobil
polonez, a dus o viaţă plină de frustrări şi
dezamăgiri. Dar biograful ei i-a adus un
omagiu remarcabil, pentru credinţa ei trium-
fătoare: „Ea a făcut buchete minunate de
flori din refuzurile lui Dumnezeu!"
12:10 Omeneşte vorbind, ne este cu
neputinţă să simţim plăcere în genul de
experienţe prezentate aici. Dar cheia înţele-
gerii versetului o găsim în sintagma: pentru
Cristos (sau „de dragul lui Cristos", n.tr.).
Ar trebui să fim dispuşi să îndurăm pentru
cauza Lui şi pentru propăşirea evangheliei
Sale lucruri pe care în mod obişnuit nu le-am
suporta pentru noi înşine sau pentru vreunul
din cei dragi nouă.
Tocmai atunci când suntem conştienţi de
slăbiciunea şi nimicnicia noastră, ne bizuim
mai mult pe puterea lui Dumnezeu. Şi toc-
mai în asemenea situaţii, când ne aruncăm
mai mult asupra Lui, cu totală bizuire pe El,
se arată mai frumos puterea Lui în noi, iar
noi suntem cu adevărat tari.
William Wilberforce, de al cărui nume se
leagă lupta de abolire a sclaviei în imperiul
britanic, era din fire un om slab şi firav, dar
pătruns de o credinţă puternică în Dumne-

2 Corinteni

689

zeu. Boswell a spus despre el: „Am văzut
cum ceea ce-mi părea un vierme a devenit o
balenă."
în versetul acesta Pavel ascultă de cuvân-
tul Domnului de la Matei 5:11, 12. El se bu-
cură atunci când oamenii îl batjocoresc şi-1
prigonesc.
G. Semnele lui Pavel susţin apostolia sa
12:11 în acest punct, Pavel pare să obo-
sească în acest exerciţiu de aparentă lăudăro-
şenie. El simte că a ajuns nebun, tot lăudân-
du-se aşa. El n-ar fi dorit s-o facă, dar corin-
tenii l-au forţat să se laude. Ei trebuiau să fie
aceia care să-1 apere, atunci când criticii l-au
încolţit cu criticile lor usturătoare la adresa
sa. Deşi nu era nimic în el însuşi, negreşit nu
era cu nimic mai prejos decât cei mai emi-
nenţi apostoli cu care se făleau ei.
12:12 El le aminteşte că atunci când a
venit la Corint, predicând evanghelia, Dum-
nezeu a atestat propovăduirea, însoţind-o de
semnele unui apostol. Aceste semne au fost
puteri miraculoase date apostolilor de Dum-
nezeu, pentru ca cei ce-i ascultau vorbind să
ştie că au fost trimişi, într-adevăr, de Dom-
nul.
Cuvintele semne, minuni şi fapte pline
de putere nu descriu categorii separate de
miracole, ci miracole privite sub trei aspecte
diferite. Semnele au fost miracolele ce
transmiteau un anumit înţeles inteligenţei
omeneşti. Minunile, pe de altă parte, au fost
atât de remarcabile încât au stârnit emoţiile
oamenilor. Au fost săvârşite fapte pline de
putere, de natură evident supraomenească.
Ce minunat este să observăm că Pavel
spune că semnele unui apostol s-au săvârşit
printre ei! El recurge aici la diateza pasivă,
refuzând să-şi asume meritele personale
pentru acestea, afirmând doar că Dumnezeu
este Cel ce le-a săvârşit prin intermediul lui!
12:13 Cât priveşte etalarea miracolelor,
corintenii nu erau cu nimic mai prejos decât
celelalte biserici, căci au asistat la multe
asemenea minuni săvârşite de apostolul
Pavel, ca în alte biserici vizitate de el. în ce
privinţă ar fi fost ei, atunci, inferiori vreunei
alte biserici? Singura diferenţă pe care o
vede Pavel este că el nu a fost o povară
pentru corinteni. Adică, nu a pretins asistenţă
financiară de la ei. Dacă prin asta i-a făcut
oarecum inferiori, atunci Pavel îi roagă să-1
ierte pentru această nedreptate. Acesta a fost
singurul „semn" al unui apostol, asupra că-
ruia el nu a insistat!

H. Vizita pe care urma s-o efectueze
Pavel la Corint (12:14-13)
12:14 Iată, sunt gata să vin a treia
oară la voi. Asta ar putea însemna că apos-
tolul fusese gata să viziteze Corintul de trei
ori, dar a fost acolo doar o singură dată. El
nu s-a dus a doua oară, pentru că nu a vrut să
ia măsuri drastice împotriva credincioşilor.
Acum este gata să meargă a treia oară şi
aceasta va fi a doua sa vizită la corinteni.
Sau am putea interpreta versetul în sen-
sul că era pe punctul de a le face a treia
vizită. Prima este consemnată la Fapte 18:1.
A doua este vizita tristă de la 2 Cor 2:1 şi
13:1. Iar aceasta de aici va fi a treia.
Când va veni totuşi la ei, Pavel este
hotărât să nu le fie o povară, cu alte cuvinte,
nu va accepta nici un ajutor financiar din
partea lor, ci se va întreţine singur. Motivul:
el nu urmărea să se înfrupte din bunăstarea
lor materială, ci voia să-i aibă pe ei alături de
el. Pe Pavel îl interesa mai mult oamenii,
decât lucrurile.
El vrea să joace rolul de părinte, în pri-
vinţa corintenilor. Nu copiii sunt datori să
agonisească pentru părinţii lor, ci părinţii
pentru copiii lor. Este o constatare a vieţii
care ne înconjoară. în cursul obişnuit al
evenimentelor vieţii, părinţii sunt cei ce
muncesc din greu să-şi vadă copiii aşezaţi,
având cele necesare, la capitolul mâncare şi
îmbrăcăminte. De obicei, copiii nu au grijă
de părinţii lor. Prin urmare, Pavel spune că
ar dori să i se îngăduie să le fie părinte.
Trebuie să avem grijă să nu citim sensuri
inexistente în acest verset. Nu ni se spune că
părinţii au datoria să adune avere pentru
viitorul copiilor lor. Asta nu are nimic de a
face cu nevoile ce se vor ivi în viitor, ci se
referă numai la necesităţile actuale. Pavel se
gândea doar la acoperirea nevoilor sale
imediate, pe când îl slujea pe Domnul la
Corint. Elera hotărât să nu depindă de sfinţii
de acolo. în mintea lui nu exista nici un gând
ascuns ca ei să pună deoparte pentru ca lui
să-i meargă bine la bătrâneţe sau, dimpotri-
vă, ca el să facă asta pentru ei.
12:15 Aici avem prilejul să aruncăm o
privire în inima plină de iubire veşnic aprin-
să a apostolului Pavel pentru copiii lui Dum-
nezeu de la Corint. El era gata să se jertfeas-
că pe sine, printr-o slujire plină de trudă şi
dăruire, pentru bunăstarea lor spirituală. Deşi
el îi iubea mai mult decât toţi învăţătorii falşi
ce se strecuraseră în mijlocul lor, el însuşi
era iubit mai puţin de corinteni. Dar asta nu
conta. Chiar dacă nu se putea aştepta să fie

690

2 Corinteni

iubit şi el, la rândul lui, de către ei, el nu
înceta să-i iubească. în asta el călca cu ade-
vărat pe urmele Domnului.
12:16 Apostolul recurge acum la înseşi
cuvintele folosite de criticii lui împotriva sa.
Ei spuneau, de fapt, cam aşa: „E drept că
Pavel nu a luat bani de la voi, pe faţă. Dar a
facut-o totuşi prin vicleşug! A trimis la voi
delegaţi, care v-au cerut bani."
12:7 „Dacă nu v-am stors de bani în
persoană, oare am trimis eu pe alţii s-o
facă?" Apostolul îi roagă direct pe corinteni
să spună dacă aceste acuzaţii sunt adevărate?
12:18 Şi apoi răspunde la propria între-
bare. Sintagma: L-am rugat pe Tit înseam-
nă probabil: „L-am îndemnat pe Tit să vă
viziteze."' Dar Pavel nu 1-a trimis pe Tit
singur, ci a mai trimis cu el încă un frate, ca
nu cumva să se poată ivi vreo suspiciune cu
privire la motivele lui Pavel. Ce s-a întâm-
plat când a ajuns Tit la Corint? A insistat el
să i se respecte drepturile? Le-a cerut el
corintenilor vreun sprijin? A încercat el să
profite de pe urma lor? Nicidecum, ci cum
reiese din acest text, Tit şi-a câştigat singur
existenţa, într-o meserie oarecare, fapt suge-
rat de întrebarea: „N-am umblat noi în
acelaşi duh şi n-am călcat noi pe aceleaşi
urme?" Cu alte cuvinte, atât Tit, cât şi Pavel
au urmat aceeaşi politică, de a munci pentru
întreţinerea lor, ca să nu trebuiască să fie
întreţinuţi de corinteni.
12:19 Corintenii ar fi poate înclinaţi să
creadă, în urma tuturor celor spuse de Pavel,
că scopul lui a fost doar acela de a se scuza
înaintea lor, ca şi când ei ar fi judecătorii.
Dimpotrivă, el le scria aceste lucruri în
prezenţa lui Dumnezeu, pentru a-i întări. El
dorea să-i întărească în viaţa creştină, preve-
nindu-i cu privire la primejdiile care-i păş-
teau. El era mai interesat să-i ajute, decât sa-
şi apere propria sa reputaţie.
Cuvintele redate cu litere cursive (în
ediţia engleză, n.tr.) din sintagma: noi facem
toate lucrurile, ar putea fi redată mai corect:
noi scriem toate aceste lucruri (cf. 2 Cor.
13:10).
12:20 Pavel dorea ca atunci când va veni
la Corint să-i găsească pe corinteni într-o
stare de armonie, înţelegându-se unii cu alţii,
ca unii care au renunţat deja la învăţătorii
falşi, recunoscând autoritatea apostolilor.
De asemenea când îi va vizita, el va voi
să vină la ei cu bucurie, nu cu inima apăsată.
El se va simţi foarte întristat dacă va găsi
printre ei certuri, gelozii, mânii, intrigi,
vorbiri de rău, bârfeli, îngâmfări, tulbu-

rări şi alte forme de conflicte cauzate de
firea veche.
12:21 La urma urmelor, aceşti corinteni
erau bucuria şi cununa de bucurie a lui
Pavel. Ei erau motivul pentru care se putea
lăuda el. Negreşit el nu voia să-i fie ruşine
de ei când va veni la ei. După cum nu dorea
să plângă din pricina multora care au păcă-
tuit şi nu s-au pocăit de necurăţia lor, de
desfrânarea şi lascivitatea lor.
La cine se referă Pavel ca fiind cei mulţi,
ce practicau aceste păcate? E normal să
presupunem că făceau parte din biserica de
la Corint, pentru că altminteri nu i-ar fi adus
Pavel în discuţie în această scrisoare. Dar nu
se potea presupune că ar fi fost credincioşi
adevăraţi. In mod concret se spune că ei
practicau aceste păcate şi Pavel arată clar că
viaţa oricărei persoane ce este caracterizată
de un atare comportament nu poate moşteni
împărăţia lui Dumnezeu (1 Cor. 6:9, 10).
Apostolul era gata să plângă pentru ei, dato-
rită faptului că nu s-au pocăit şi, ca atare,
trebuiau să fie excluşi din biserică.
Darby scoate în evidenţă faptul că acest
capitol începe cu cerul al treilea, dar se
încheie cu unele din cele mai grele păcate
comise pe pământ. între aceste două ex-
treme, el sublniază că se află remediul —
puterea lui Cristos, ce se odihneşte peste
apostolul Pavel.50
13:1 Pavel era pe punctul de a vizita
Corintul. Când va sosi acolo, se vor cerceta
cazurile de păcătuire din rândul credincioşi-
lor. Asemenea cercetări se vor desfăşura
după principiul divin, expus la Deuteronom
19:15: „Orice cuvânt să fie sprijinit pe
mărturia a doi sau trei martori." Pavel nu
a vrut să se înţeleagă că va organiza un
proces pe această temă. Judecata o va ţine
biserica locală, el urmând să fie doar consi-
lier în această privinţă.
I.   Apostolia lui Pavel susţinută chiar de
corinteni (13:2-6)
13:2 Cu ocazia acestei a doua vizite,
neconsemnate altundeva, Pavel îi prevenise
că se va purta aspru cu cei vinovaţi. Acum,
deşi este absent dintre ei cu trupul, el le
spune dinainte că atunci când va veni din
nou nu-i va cruţa pe cei ce au păcătuit.
13:3 Corintenii fuseseră amăgiţi de
învăţătorii falşi să se îndoiască de faptul că
Pavel este un apostol adevărat. De fapt, l-au
provocat să le dea o dovadă tangibilă că este
un autentic purtător de cuvânt al lui Dumne-
zeu. Care erau acreditările prin care putea el

2 Corinteni

691

dovedi că Cristos vorbea cu adevărat prin el?
Apostolul îşi începe răspunsul, menţionând
cererea lor impertinentă: „întrucât voi
căutaţi o dovadă că în mine vorbeşte
Cristos..."
Apoi, în cadrul unei paranteze, el le
aminteşte că Cristos li se descoperise, de
fapt, prin el, într-un chip măreţ. Nu era nimic
slab în revoluţia extraordinară ce se produ-
sese în vieţile lor, când au crezut mesajul
evangheliei.
13:4 Menţionarea termenilor „slab" şi
„măreţ" (puternic) a avut darul să-i amin-
tească lui Pavel de paradoxul tăriei ce se
naşte din slăbiciunea ce se vedea la prima
vedere în viaţa Mântuitorului şi ce se poate
observa în vieţile slujitorilor Săi. Domnul
nostru a fost răstignit în slăbiciune, dar
trăieşte prin puterea Iui Dumnezeu. Tot
aşa şi cei ce păşesc pe urmele Lui sunt slabi
în ei înşişi, dar Domnul îşi demonstrează
puterea prin ei. Când spune Pavel că noi
vom trăi cu EI prin puterea Iui Dumnezeu
faţă de noi, el nu se referă la înviere, ci la
faptul că atunci când îi va vizita, va demon-
stra puterea măreaţă a lui Dumnezeu de a se
ocupa de cei ce au păcătuit. Ei au afirmat că
el este slab şi vrednic de dispreţuit, dar el le
va arăta că poate fi puternic, în exercitarea
disciplinei!
13:5 Versetul acesta are legătură cu pri-
ma parte a versetului 3, astfel: „întrucât voi
căutaţi o dovadă a faptului că Cristos vorbeş-
te în mine... cercetaţi-vă pe voi înşivă,
pentru a vedea dacă sunteţi în credinţă."
Ei înşişi erau dovada apostoliei lui. Prin el
au fost conduşi ei la Mântuitorul. Dacă voiau
să-i vadă acreditările, nu aveau decât să se
uite la ei înşişi.
Versetul 5 e explicat adesea greşit, de
unii, în sensul că ar trebui să privim înăun-
trul nostru, pentru a găsi siguranţa mântuirii,
dar o atare atitudine poate duce la descura-
jare şi îndoială. Siguranţa mântuirii o pri-
mim, în primul şi în ultimul rând, prin cu-
vântul lui Dumnezeu. în clipa în care ne
punem încrederea în Cristos, putem şti, pe
baza autorităţii Bibliei, că am fost născuţi
din nou. După un timp, vom începe să ve-
dem şi dovezi palpabile ale naşterii din nou
în viaţa noastră — faptul că am început să
iubim sfinţenia, că acum urâm păcatul, că-i
iubim pe fraţi, că iubim neprihănirea prac-
tică, ascultarea şi despărţirea de lume.
Dar Pavel nu le spune corintenilor să se
angajeze într-un proces de auto-examinare,
ca să-şi demonstreze lor înşişi că sunt mân-

tuiţi. Mai degrabă, el îi roagă să vadă în
mântuirea lor dovada apostoliei lui.
Nu existau decât două posibilităţi: fie
Isus Cristos era în ei, fie ei erau descalifi-
caţi, adică falşi. Cuvântul tradus prin desca-
lificaţi (în ediţia engleză, n.tr.) era folosit
pentru a descrie metalele ce se dovedeau
false, în urma testării. Tot aşa şi corintenii
erau fie credincioşi adevăraţi, fie erau desca-
lificaţi, în urma eşecului de a trece exame-
nul.
13:6 Dacă ajungeau la concluzia că au
fost cu adevărat mântuiţi, atunci trebuiau să
conchidă şi faptul că apostolul Pavel era
autentic, iar nu descalificat. Minunata trans-
formare care a avut loc în viaţa corintenilor
nu putea surveni prin nici un învăţător fals.
J.  Dorinţa lui Pavel de a le face bine
corintenilor (13:7-10)
13:7 Pavel continuă acum tema discipli-
nării acelor membri ai bisericii din Corint
care trăiau în păcat. El afirmă că se roagă lui
Dumnezeu ca corintenii să nu facă nimic rău
prin tolerarea păcatului în mijlocul lor, ci să
lupte fără preget pentru disciplinarea şi
restaurarea celor ce au păcătuit. El nu se
roagă pentru ca el însuşi să apară aprobat,
sau să fie privit într-o lumină mai favorabilă.
El nu vrea ca ei să facă aceasta doar pentru
ca el să poată evidenţia apoi ascultarea lor,
ca o dovadă a autorităţii sale. Nu la asta se
gândeşte apostolul, ci doreşte ca ei să facă
acest lucru pentru că este drept şi cinstit. Şi
preferă ca ei să facă asta, chiar dacă ar în-
semna că el ar putea părea descalificat.
Aici din nou avem dovada altruismului
lui Pavel. în viaţa sa de rugăciune gândurile
i se îndreptau mereu spre binele altora, şi nu
spre recunoaşterea sa proprie. Dacă Pavel se
ducea la Corint cu nuiaua, afirmându-şi
autoritatea şi reuşind să câştige din partea lor
respectarea îndrumărilor date cu privire la
disciplină, atunci va putea folosi asta ca un
argument împotriva învăţătorilor falşi. El va
putea spune că este o dovadă a autorităţii
legitime. Dar el ar prefera ca corintenii să ia
ei înşişi măsurile necesare, în absenţa lui,
chiar dacă asta l-ar putea pune într-o lumină
nefavorabilă, în privinţa legaliştilor.
13:8 Pronumele personal noi din acest
verset se referă, probabil, la apostoli. Pavel
spune că tot ce fac ei trebuie să fie făcut
având în vedere propăşirea adevărului lui
Dumnezeu, şi nu din motive egoiste. Chiar
în chestiunea disciplinei, nici un gând de
răzbunare personală nu trebuie să se strecoa-

692

2 Corinteni

re. Totul trebuie făcut avându-se în vedere
slava lui Dumnezeu şi binele semenilor
creştini.
13:9 Aici din nou apostolul îşi exprimă
altruismul total faţă de corinteni. Dacă slăbi-
ciunea, umilirea şi ocara de care a avut el
parte, va duce la întărirea lor în lucrurile lui
Dumnezeu, atunci el se va bucura. Bucurân-
du-se astfel, el s-a rugat de asemenea ca ei să
fie întregiţi (desăvârşiţi). în ce priveşte
subiectul disciplinării celor din mijlocul lor
care au păcătuit, Pavel s-a rugat ca ei să fie
întregiţi. Ca toată voia lui Dumnezeu să se
facă în viaţa lor — asta dorea Pavel cu
ardoare. Sau, cum se exprimă Hodge: „Pavel
s-a rugat ca ei să fie pe deplin refăcuţi din
starea de confuzie, ceartă şi răutate în care
căzuseră."51
13:10 Tocmai pentru că a avut în vedere
desăvârşirea lor le-a scris el această epistolă.
Mai degrabă ar vrea să le scrie pe când este
absent din mijlocul lor, şi aceste probleme să
fie rezolvate, pentru ca să nu fie nevoie, ca la
venirea lui la ei, să recurgă la asprime, aşa
cum îl autoriza Domnul să procedeze. Dar şi
dacă ar fi prezent, purtându-se aspru cu ei,
tot pentru edificarea lor ar fi acest lucru, nu
pentru nimicirea lor.
K. Pavel îşi ia rămas bun de la ei, invo-
când peste ei binecuvântarea Sfintei
Treimi (13:11-14)
13:11 Apostolul încheie oarecum brusc
această furtunoasă epistolă. După ce-şi ia
rămas bun de la ei (de fapt, în originalul grec
termenul înseamnă „bucuraţi-vă"), el rosteşte
patru îndemnuri. Mai întâi, ei trebuie să fie
împliniţi (sau întregiţi). Este acelaşi verb
folosit pentru dregerea mrejelor de pescuit la
Matei 4:21, sau cum am spune noi: „să te
îndrepţi". Corintenii trebuiau să înceteze cu
certurile şi cu păcatele, trăind în armonie
unii cu alţii.
Fiţi îmbărbătaţi sau fiţi îndemnaţi! Ei
primiseră îndemnuri tari din partea apostolu-
lui Pavel. Aici el le spune să primească
aceste îndemnuri în duhul care se cuvine şi
să le pună în aplicare.
Fiţi cu un singur gând! Singurul mod în
care pot fi creştinii într-un singur gând este
să aibă în ei gândul sau mintea lui Cristos.
Să gândească cum gândeşte El şi să aducă
toate gândurile şi raţionamentele lor la supu-
nerea de El însuşi.
Trăiţi în pace. Reiese clar de la 12:20 că
între ei existaseră disensiuni şi frământări.
Aşa se întâmplă totdeauna când între credin-

cioşi este lăsat să pătrundă legalismul. Prin
urmare apostolul Pavel le spune aici să-i
disciplineze mai întâi pe cei ce s-au făcut
vinovaţi de păcate, şi să trăiască în pace cu
fraţii şi surorile lor de credinţă.
Dacă vor proceda aşa, Dumnezeul păcii
va fi cu ei. Desigur, într-o privinţă Domnul
este întotdeauna cu copiii Săi. Dar asta
înseamnă că El Se va manifesta faţă de ei
într-o stare de apropiere şi tandreţe deose-
bită, dacă vor fi ascultători în aceste privinţe.
13:12 Sărutarea sfântă era salutul
caracteristic al credincioşilor din vremea
apostolilor. Este desemnat ca o sărutare
sfântă, adică nu doar ca un simbol al unei
afecţiuni artificiale, ci ca un gest sincer şi
curat. Desigur, acest salut continuă să fie
practicat de mulţi creştini, din multe părţi ale
lumii. Dar în unele ţări sărutul ar putea fi
interpretat greşit ca un semn al homosexuali-
tăţii. Practicarea acestei tradiţii nu ar fi
obligatorie, în cazul în care ar putea aduce
ocară asupra mărturiei creştine. în atari
cazuri, o strângere sfântă de mână ar fi de
preferat, cum spune şi Hodge:
Nu este o poruncă, ce trebuie respectată obliga-
toriu, în toate timpurile, cum este, în schimb,
porunca privitoare la faptul că creştinii trebuie
să-şi exprime dragostea reciprocă, în modalitatea
sancţionată de epoca şi de comunitatea în care
trăim.52
13:13 Salutările de la toţi sfinţii le vor
aminti corintenilor despre caracterul cuprin-
zător al părtăşiei în care au fost aduşi, în-
ştiinţându-i totodată cu privire la faptul că şi
alte biserici urmăresc progresul şi ascultarea
lor faţă de Domnul.
13:14 Aici avem una din cele mai fru-
moase benedicţii din Noul Testament şi sin-
gura care îi cuprinde pe toţi cei trei membri
ai Sfintei Treimi, cum arată şi Lenski:
Cu imaginea marelui apostol, întinzându-şi bra-
ţele peste corinteni, cu profunda benedicţie a
Noului Testament, vocea sa se stinge. Dar bene-
dicţia continuă sâ răsune în inimile noastre.53
NOTE FINALE
'(1:2) James Denney, The Second Epistle
to the Corinthians, p. 11.
2(l:10) Textul critic (NU) conţine un
timp trecut şi două timpuri viitoare.
\l:20) H. W. Cragg, The Keswick Week,
pg. 126.
4(2:11) J. Sidlow Baxter, Awake My

2 Corinteni

693

Heart, selecţie din lectura zilei de 10 noiem-
brie, „Imbătarea cu învăţătura greşită."
5(2:14) A. T. Robertson, The Glory of the
Ministry, pg. 32.
6(2:14) Frederick Brotherton Meyer,
Paul, pg. 77.
\2\\5) Ibid., pg. 78.
8(2:17) Textul majoritar este formulat în
termeni foarte severi: „ca restul"; este, fără
îndoială, o hiperbolă — figură de stil atât de
des întâlnită în 2 Corinteni.
9(2:17) Robertson, Ministry, pg. 47.
l0(3:6) J. M. Davies, The Epistles to the
Corinthians, pg. 168, 169.
1' (3:9) Charles Hodge, A Commentary on
the Second Epistle to the Corinthians, pg.
123.
l2(3:10) Robertson, Ministry, pg. 70.
l3(3:10) Denney, Second Corinthians, pg.
123.
l4(3:13) F. W. Grant, "2 Corinthians,"
The Numerical Bible, VI:547.
l5(3:14) Hodge, Second Corinthians, pg.
71.
l6(3:17) Traducătorii ediţiei NKJV au
interpretat acest text ca o referire la Duhul
Sfânt, redând-o cu majusculă. Originalul a
fost scris în întregime cu majuscule (uncia-
le), lăsând posibile ambele interpretări.
l7(3:18) Denney, Second Corinthians, pg.
139, 140.
18(3:18) J. N. Darby, Notes on I and II
Corinthians, pg. 189, 190.
l9(4:7) J. H. Jowett, Life in the Heights,
Pg. 65.
20(4:12) Robertson, Ministry, pg. 157.
21(4.i6) H. A. Ironside, alte documente
nu sunt disppnibile.
22(4:17) în ebraică termenul pentru „sla-
vă" derivă din rădăcina lui „a fi greu", care
poate să fi stat la baza formulării lui Pavel.
23(4:17) William C. Moorehead, Outline
Studies in the New Testament: Acts to Ephe-
sians, pg. 191.
24(4:17) F. E. Marsh, Fully Furnished,
Pg. 103.
25(4:18) Jowett, Life in the Heights, pg.
68, 69.
26(5:15) Denney, Second Corinthians, pg.
199.
27(5:16) David Smith, alte documentare
nu există.
28(5:18) A New and Concise Bible Dictio-
nary, pg. 652.
29(6:4) Denney, Second Corinthians, pg.
230.
30(6:9) „Un necunoscut şi totuşi un bine-

cunoscut" sunt cuvintele săpate pe piatra
funerară a lui John Nelson Darby (1800-
1882), care a avut o slujbă mondială, foarte
asemănătoare cu cea a lui Pavel.
3l(6:10) Robertson, Ministry, pg. 238.
32(6:11) A. W. Tozer, The Root of the
Righteous, pg. 1955.
33(6:16) Denney, Second Corinthians, pg.
246.
34(7:8) George Williams, Students Com-
mentary on the Holy Scriptures, pg. 904.
35(7:9) Hodge, Second Corinthians, pg.
182.
36(8:7) Denney, Second Corinthians, pg.
267.
37(8:9) Moorehead, Acts to Ephesians,
pg. 179, 180.
38(8:15) Hodge, Second Corinthians, pg.
206.
39(8:21) G. Campbell Morgan, Search-
lights from the Word, pg. 345.
40(9:7) Jowett, Life in the Heights, pg. 78.
41(11:17) Charles C. Ryrie, The Ryrie
Study Bible, New King James Version, pg.
1797.
42(11:20) J. N. Darby, Notes on I and II
Corinthians, pg. 236.
43(11:27) Hodge, Second Corinthians, pg.
275.
"(11:33) J. B. Watson. Nu dispunem de
alte documente.
45(12:4) Morgan, Searchlights, pg. 346.
46(12:7) R. J. Reid, How Job Learned His
Lesson, pg. 69.
47(12:7) Vezi Galateni 4:15 şi 6:11.
48(12:7) Moorehead, Acts to Ephesians,
pg. 197.
49(12:9) J. Oswald Sanders, A Spiritual
Clinic, pg. 32, 33.
50(l2:2l)Darby, I and II Corinthians,pg.
253.
5I(13:9) Hodge, Second Corinthians, pg
309.
5\l3:\2) Ibid., pg. 312.
53(13:14) R. C. H. Lenski, TJie Interpre-
tation of St. Paul s First and Second Epistles
to the Corinthians, pg. 1341.
BIBLIOGRAFIE
Darby, J. N. Notes on I and II Corinthians.
Londra: G. Morrish, n.d.
Davies, J. M. The Epistles to the Corinthi-
ans. Bombay: Gospel Literature Service,
1975.
Denney, James. The Second Epistle to the
Corinthians. Londra: Hodder & Stough-

694

2 Corinteni

ton, 1894.
Erdman, C. R. Second Epistle of Paul to the
Corinthians. Londra: Phidelphia: West-
minster Press, 1929.
Grant, F. W. "2 Corinthians," The Numerical
Bible. Vol. 6, Acts - 2 Corinthians. New
York: Loizeaux Brothers, 1901.
Hodge, Charles. The Second Epistle to the
Corinthians. Londra: The Banner of
Truth Trust, 1959.
Hughes, Philip E. Commentary on the Sec-
ond Epistle to the Corinthians. Grand
Rapids: Wm. B. Eerdmans Publishing
Co., 1962.

Kelly, William. Notes on the Second Epistle
to the Corinthians. Londra: G. Morrish,
1882.
Lenski, R. C. H. The Interpretation of St.
Paul's First and Second Epistles to the
Corinthians. Columbus: Wartburg Press,
1937.
Luck, G. Coleman. Second Corinthians.
Chicago: Moody Press, 1959. Robertson,
A. T. The Glory of the Ministry New
York: Fleming H. Revell Co., 1911.
Wilson, Geoffrey B. 2 Corinthians: A Digest
of Reformed Comment. Londra: The
Banner of Truth Trust, 1973.

EPISTOLA CĂTRE GALATENI
Introducere
„Magna Carta libertăţii spirituale, pentru toată lumea şi pentru toate timpurile. "
— Charles R. Erdman

I.	Locul unic în Canon
Segmente însemnate ale populaţiei vorbi-
toare a limbii engleze, ba chiar şi a celei de
limbă franceză, sunt de origine [etnică] celtă
— respectiv: scoţienii, irlandezii, velşii sau
bretonii. Aceste grupuri etnice vor fi încânta-
te să afle că una din cele dintâi scrisori
redactate de Pavel a fost adresată strămoşilor
lor, a căror familie lingvistică cuprinde
termenii: Galatia, Celţii şi Galia.
Prin 278 î.Cr., mulţi dintre aceşti gali
europeni au migrat în teritoriul Turciei de
azi. Hotarele lor s-au statornicit, cu timpul,
statul lor căpătând denumirea de „Galatia".
Mulţi cred că pot identifica la acest grup
etnic trăsături de caracter specifice „celţilor",
cum ar fi atitudinea schimbătoare a galateni-
lor, de pildă (vezi Fapte 13 şi Galateni 3:1).
Oricum, epistola către Galateni joacă un
rol important în perioada creştinismului
primar. Deşi este considerată adesea „cior-
na" epistolei către Romani (întrucât tratează
tema evangheliei harului, a lui Avraam şi a
legii în manieră similară), Galateni este, în
realitate, efortul sobru şi concertat de a salva
creştinismul de pericolul de a deveni doar o
sectă mesianică a iudaismului legalist. Nu
Ştim cum vor fi reacţionat galatenii înşişi,
dar evanghelia harului, fără faptele legii, a
triumfat, totuşi, până la urmă iar creştinismul
s-a răspândit în toată lumea, devenind o
credinţă globală.
In timpul Reformei, Galateni a devenit
atât de importantă pentru Luther încât a
ajuns s-o numească „draga mea Kaethe"
(termen cu care îşi alinta soţia). Lucrarea lui
Luther: Comentariu asupra epistolei către
Galateni i-a influenţat nu numai pe cărturari,
c« Şi pe oamenii de rând, circulând şi fiind
studiată chiar şi în zilele noastre.
II.	Paternitatea cărţii Galateni
Niciodată nu s-au făcut eforturi serioase
de a pune la îndoială paternitatea paulină a
acestei epistole. Următorii învăţaţi creştini

din epoca primară au afirmat, în scrierile lor,
că a fost scrisă de Pavel: Policarp, Ignat,
Iustin Martirul şi Clement din Alexandria.
Apoi Canonul Muratorian o trece în catego-
ria scrierilor lui Pavel, probabil datorită
puternicului limbaj anti-iudaizator în care
este redactată, ocupând locul întâi în Aposto-
licon-u\ lui Marcion. Astfel, dovezile externe
sunt foarte puternice.
Dovezile interne ale paternităţii pauline
încep cu referirile de la 1:1 şi 5:2, precum şi
cu remarca de la sfârşitul lui 6:11, conform
cărora Pavel a scris „cu litere de-o şchioa-
pă". Mulţi cred că aceste cuvinte ar fi o
aluzie la o posibilă boală de ochi de care ar
fi suferit apostolul Pavel. Alte dovezi care
vin în sprijinul acestei teorii sunt cuvintele
galatenilor, potrivit cărora ei ar fi fost gata
să-şi dăruiască ochii pentru a-i veni lui Pavel
în ajutor, precum şi numeroasele note istori-
ce, perfect armonizate şi corelate cu eveni-
mentele din Faptele Apostolilor. Disputa
privitoare la circumcizie şi aceea de a stabili
dacă Pavel era cu adevărat un apostol erau,
toate, chestiuni arzătoare, în anii 50 şi 60,
dar lipsite de semnificaţie în perioada ulte-
rioară.
III. Data
Data epistolei depinde de sintagmele:
„bisericile Galatiei" şi „Galateni". Dacă prin
acestea se înţelege partea de sud a Asiei
Mici, atunci apariţia cărţii trebuie plasată,
probabil într-o perioadă timpurie, chiar
anterioară Conciliului de la Ierusalim. în
schimb, dacă aceste expresii se referă la
partea de nord a Asiei Mici, atunci apariţia
cărţii trebuie plasată la o dată mai târzie.
Din punct de vedere geografic, „Galatia"
se referă la partea de nord, dar politic prin
acest termen se înţelege sudul Asiei Mici,
adică provincia romană Galatia.
Teoria conform căreia Galatia s-ar referi
la partea de nord a Asiei Mici a fost cea
dominantă, până după anul 1800, fiind şi

695

696

Galateni

acum cea preferată de cărturarii germani. Nu
există dovezi că Pavel ar fi slujit între „gala-
tenii" din acea regiune, dar, desigur, nu e
exclus ca el să fi procedat aşa.
începând din perioada în care, mai cu
seamă Sir William Ramsay a îmbrăţişat-o,
teoria potrivit căreia în cartea de care ne
ocupăm termenul „Galatia" se referă la sudul
Asiei Mici a devenit foarte răspândită în
Marea Britanie şi în America de Nord. întru-
cât Luca acordă spaţiu amplu în cartea Fap-
tele Apostolilor lucrării misionare desfăşura-
tă de Pavel în această regiune (Antiohia din
Pisidia, Iconium, Listra şi Derbe), s-ar părea
că există temeiuri să credem că Pavel le-a
scris convertiţilor de acolo. întrucât Pavel a
evanghelizat Galatia de sud cu ocazia primei
sale călătorii misionare, vizitând-o din nou
cu ocazia celei de-a doua călătorii misionare,
e justificată opinia potrivit căreia cartea a
apărut la o dată timpurie. Dacă epistola a
fost redactată anterior Conciliului descris la
Fapte 15 (anul 49 d.Cr.), acest lucru ar avea
darul de a explica faptul că circumcizia
continua să fie o chestiune arzătoare. Theo-
dor Zahn, eminent cărturar german de orien-
tare conservatoare, plasează data apariţiei
cărţii Galateni în timpul celei de-a doua
călătorii misionare efectuate de Pavel, al
cărei punct de plecare 1-a constituit oraşul
Corint. Atunci ar însemna că Galateni se
situează printre primele în ordinea cronologi-
că a apariţiei epistolelor scrise de Pavel.
Dacă teoria Galatiei de nord este cea
valabilă, Galateni a fost probabil redactată în
anii 50, posibil chiar în anul 53, deşi o dată
ulterioară este de preferat.
Dacă, aşa cum credem noi, teoria Gala-
tiei de sud e cea corectă şi, mai ales, dacă
Galateni a fost redactată înainte de participa-
rea lui Pavel la Conciliul de la Ierusalim,
când s-a rezolvat chestiunea circumciziei
pentru creştinii dintre Neamuri, atunci data
apariţiei cărţii poate fi anul 48 după Cristos.
IV. Fondul şi tema cărţii
în decursul primelor sale călătorii misio

nare, apostolul Pavel a vizitat Asia Mică,
predicând gloriosul mesaj potrivit căruia
mântuirea se dobândeşte numai prin credinţa
în Cristos. Mulţi dintre ascultătorii săi au
fost mântuiţi, înfiinţându-se biserici în mai
multe regiuni, printre care şi Galatia. Locui-
torii Galatiei aveau reputaţia de oameni
instabili, agitaţi şi beligeranţi.
După ce a părăsit Pavel această regiune,
în biserici au pătruns învăţători falşi, care au
introdus doctrine greşite, predicând că mân-
tuirea se putea obţine nu numai prin credinţa
în Cristos, ci şi prin elementul obligatoriu al
păzirii legii. Mesajul lor era un hibrid între
creştinism şi iudaism, o combinaţie între har
şi lege, între învăţăturile lui Cristos şi cele
ale lui Moise. în plus ei luptau din răsputeri
să-i îndepărteze pe galateni de Pavel, spu-
nând că el nu ar fi un apostol autentic al
Domnului şi, prin urmare, mesajul lui n-ar fi
vrednic de crezare. Ei căutau să distrugă
încrederea ascultătorilor în mesajul propovă-
duit de Pavel prin distrugerea încrederii
oamenilor în însăşi persoana apostolului.
Mulţi dintre creştinii galateni au fost afectaţi
de sugestiile nelegiuite ale acestor învăţători
mincinoşi.
Câtă întristare şi dezamăgire va fi resim-
ţit Pavel în inima lui, la primirea unor atari
veşti din Galatia! Oare să fi fost în zadar
toate strădaniile lui pentru aceşti oameni?
Mai puteau creştinii să fie izbăviţi de aceste
învăţături iudaistice, cu un pronunţat caracter
legalist? Pavel a simţit îndemnul să treacă
numaidecât la acţiune, aşternând imediat în
scris această scrisoare plină de indignare
către preaiubiţii lui copii în credinţă. în epis-
tolă, el prezintă caracterul adevărat al mântu-
irii, ca dar ce se primeşte prin har, de la înce-
put până la sfârşit, neputând fi dobândită
prin păzirea — fie parţială, fie integrală—a
legii. Faptele bune nu sunt o condiţie a mân-
tuirii, ci roadă ei. Creştinul a murit faţă de
lege. Acum el trăieşte o viaţă de sfinţenie, nu
prin eforturile sale proprii, ci prin puterea
Duhului Sfânt al lui Dumnezeu, care locuieş-
te în el.

SCHIŢA CĂRŢII
I. PERSONALĂ: PAVEL ÎŞI APĂRĂ AUTORITATEA (Cap. 1, 2)
A.	Scopul urmărit de Pavel în redactarea epistolei (1:1-10)
B.	Pavel îşi apără mesajul şi slujba (1:11-2:10)
C.	Pavel îl mustră pe Petru (2:11-21)

Galateni

697

II. DOCTRINARĂ: PAVEL APĂRĂ ÎNDREPTĂŢIREA PRIN CREDINŢĂ
(3:1-5:1)
A.	Marele adevăr al Evangheliei (3:1-9)
B.	Legea confruntată cu făgăduinţa (3:10-18)
C.	Scopul legii (3:19-29)
D.	Copii şi fii (4:1-16)
E.	Robia şi libertatea (4:17-5:1)
UI. PRACTICĂ: PAVEL APĂRĂ LIBERTATEA CREŞTINĂ ÎN DUHUL (5:2-6:18)
A.	Pericolul legalismului (5:2-15)
B.	Puterea sfinţeniei (5:16-25)
C.	îndemnuri practice (5:26-6:10)
D.	încheiere (6:-18)
Comentariu

PAVEL ÎŞI APARĂ
AUTORITATEA (Cap. 1, 2)
A. Scopul urmărit de Pavel în redactarea
epistolei (1:1-10)
1:1 Chiar de la început Pavel insistă
asupra faptului că chemarea sa de apostol a
fost divină. Ea nu a fost iniţiată de oameni,
nici nu a fost transmisă de Dumnezeu prin
vreun om, ci a venit nemijlocit prin Isus
Cristos şi Dumnezeu Tatăl, care L-a înviat
dintre cei morţi. Un om, astfel chemat în
exclusivitate de Dumnezeu şi răzpunzând
numai înaintea Lui, are libertatea de a predi-
ca mesajul lui Dumnezeu fără să-i fie teamă
de om. Aşadar apostolul era independent de
cei doisprezece apostoli şi toată lumea, atât
în privinţa mesajului lui, cât şi a slujbei sale.
în versetul acesta, dumnezeirea lui Cris-
tos este declarată direct şi indirect. Direct,
prin expresia: nici prin om, ci prin Isus
Cristos. Indirect prin modul în care redă
Pavel egalitatea dintre Isus Cristos şi Dum-
nezeu Tatăl. Apoi Dumnezeu Tatăl este
menţionat ca fiind Cel care L-a înviat pe
Isus dintre cei morţi. Pavel are motive
justificate să le reamintească galatenilor de
acest lucru. învierea a fost dovada faptului
că Dumnezeu a fost cu totul satisfăcut de
lucrarea săvârşită de Cristos pentru mântui-
rea noastră. Se pare însă că galatenii nu erau
intru totul satisfăcuţi de lucrarea Mântuitoru-
lui, întrucât încercau s-o îmbunătăţească,
adăugându-i propriile lor eforturi de păzire a
legii.
Pavel a fost chemat de însuşi Cristos Cel
înviat, în contrast cu cei doisprezece apos-
toli, care fuseseră chemaţi de Domnul Isus în
timpul lucrării Sale pe acest pământ. Chiar
după aceea, învierea a constituit o parte

importantă a mesajului său.
1:2 Apostolul se include pe sine în cate-
goria tuturor fraţilor care erau cu el. A-
ceşti fraţi s-au alăturat apelului lansat de
Pavel către galateni, să se ţină tare de adevă-
rul evangheliei. Scrisoarea aceasta către
bisericile Galatiei denotă o intenţionată
absenţă a unui ton cald. De obicei, Pavel se
adresa credincioşilor cu apelativul: „biserica
lui Dumnezeu", „sfinţii" sau „credincioşii în
Cristos Isus". Adesea el îşi exprima mulţu-
mirile pentru credincioşi sau le elogia virtuţi-
le. De multe ori pomenea persoane individu-
ale, pe nume. Nu găsim aici nici unul din
aceste elemente. Gravitatea rătăcirii ce se
strecurase în bisericile galatene l-a făcut pe
apostol să adopte un ton aspru şi rece faţă de
aceşti credincioşi.
1:3 Har şi pace sunt două din cuvintele
măreţe ale evangheliei. Harul este bunătatea
manifestată de Dumnezeu faţă de păcătoşii
nelegiuiţi, pe care aceştia n-o merită. în loc
să-i ceară omului să facă ceva, evanghelia îi
spune ce a făcut Dumnezeu pentru om,
invitându-1 să primească mântuirea, în dar,
fără plată. Scofield spune: „în loc să caute
oameni buni pe care să-i poată aproba, harul
caută oameni osândiţi, vinovaţi, şi nenoro-
ciţi, cărora le-a pierit graiul — oameni pe
care să-i poată ajuta, sfinţi şi glorifica."
Pacea este rezultatul harului. Când un
păcătos îl primeşte pe Mântuitorul, are pace
cu Dumnezeu. El se odihneşte în cunoştinţa
că plata pentru păcatele sale a fost achitată,
că toate păcatele lui au fost iertate şi că nu
va mai fi osândit, de acum înainte. Dar harul
nu se mărgineşte la a-1 mântui pe om, ci îl şi
păzeşte, îl păstrează. Iar noi nu avem nevoie
doar de pacea cu Dumnezeu, ci şi de pacea
lui Dumnezeu. Acestea sunt binecuvântările

698

Galateni

pe care le urează Pavel galatenilor, la înce-
putul scrisorii către ei. Negreşit galatenii şi-
au dat seama că binecuvântările acestea nu
puteau să le parvină niciodată prin interme-
diul legii, întrucât legea aducea numai bles-
tem peste toţi cei ce călcau preceptele sale.
Legea n-a adus pace nici unui suflet ome-
nesc, niciodată.
1:4 în continuare Pavel le aminteşte
cititorilor săi ce enorm de mult a costat
mântuirea. Observaţi cuvintele: Domnul nos-
tru Isus Cristos, care S-a dat pe Sine însuşi
pentru păcatele noastre. Dacă S-a dat pe
Sine însuşi ca să rezolve problema păcatu-
lui, atunci noi nici nu putem, nici nu e nece-
sar să adăugăm vreun lucru la această lucrare
sau să încercăm să ispăşim pe cont propriu
păcatele noastre, prin păzirea legii. Cristos
este singurul şi suficientul Mântuitor. Cristos
a murit ca să ne izbăvească de veacul aces-
ta rău. Aici este cuprinsă nu numai corupţia
morală şi politică a epocii în care trăim, ci şi
lumea religioasă, care amestecă ritualurile şi
ceremoniile cu credinţa în Cristos. Prin
urmare, a fost foarte nimerit şi la timp să li
se amintească galatenilor că riscau să se
întoarcă exact la sistemul din care Cristos
murise pentru a-i smulge! Răscumpărarea lui
Cristos a fost după voia Dumnezeului şi
Tatălui nostru. Prin asta se dă credit Celui
care îl merită: nu omului, pentru jalnicele lui
eforturi, ci lui Dumnezeu, pentru voia Sa
suverană. Se subliniază că Cristos este calea
lui Dumnezeu de mântuire şi că alta nu
există.
Versetul 4 le aminteşte oamenilor că pe
Dumnezeu nu-L interesează deloc să facă lu-
mea să fie mai bună, sau să-i facă pe oameni
să se simtă mai bine în această lume, ci să-i
izbăvească pe oameni din lume. Priorităţile
noastre ar trebui să coincidă cu ale Lui.
1:5 Potrivit evangheliei harului, toată
slava pentru mântuirea omului îi aparţine lui
Dumnezeu Tatăl şi Domnului Isus Cristos.
Omul nu poate avea nici o parte de această
slavă, ca un co-mântuitor, prin păzirea legii.
Fiecare propoziţie din aceste cinci verse-
te este încărcată de sens, economia de cu-
vinte fiind invers proporţională cu bogăţia de
adevăr exprimată. Pavel a enunţat forma
embrionară a celor două teme de care se va
ocupa pe parcursul întregii epistole: propria
sa autoritate ca apostol şi evanghelia sa
referitoare la harul lui Dumnezeu. Acum el
este gata să li se adreseze direct galatenilor,
pe marginea problemei ivite.
1:6,7 Pavel îi confruntă pe galateni de la

început cu uşurinţa lor de a accepta o învăţă-
tură greşită, fiind uimit de nepăsarea cu care
renunţă dintr-odată la adevărul evangheliei,
drept care îi previne pe un ton sever că
acţiunea lor echivalează cu părăsirea lui
Dumnezeu şi îmbrăţişarea unei evanghelii
false. Dumnezeu i-a chemat la harul lui
Cristos, dar iată că acum ei îşi plecau gru-
mazul sub jugul blestemat al legii. Cum se
face că, după ce acceptaseră evanghelia
adevărată, acum o abandonau, în favoarea
unei alte evanghelii, care nici măcar nu era o
evanghelie [sau „veste bună"], ci un mesaj
pervertit, un amestec de har şi lege.
1:8,9 De două ori Pavel rosteşte bleste-
mul solem al lui Dumnezeu asupra oricărei
persoane care predică orice altă evanghelie.
Dumnezeu nu are decât un singur mesaj
pentru păcătoşii osândiţi: El le oferă mântui-
rea prin har, prin credinţă, fără nici o nevoie
de a păzi legea. Cei care proclamă orice altă
cale a mântuirii va fi neapărat osândit. Cât
de grav este să predici un mesaj care va duce
la pierzarea veşnică a sufletelor! Pe bună
dreptate Pavel nu putea suferi asemenea
învăţături false, cum arată şi John Stott:
Spre deosebire de atâţia oameni din timpul
nostru, noi nu trebuie să ne lăsăm impresionaţi
de persoana, de talentele sau de poziţia ocupată
de învăţătorii din biserică, care ni se prezintă, de
multe ori, în persoana unor oameni cu demnita-
te, autoritate şi erudiţie. Ei pot fi episcopi sau
arhiepiscopi; profesori universitari sau chiar
Papa însuşi. Dar dacă ne aduc o altă evanghelie
decât evanghelia predicată de apostoli şi con-
semnată în Noul Testament, trebuie să-i repu-
diem. Căci noi îi judecăm pe ei în lumina evan-
gheliei, iar nu evanghelia în lumina lor. După
cum spunea Dr. Alan Cole: „înfăţişarea exte-
rioară a solului nu validează solia sa; mai degra-
bă, natura soliei este cea care validează solul."
Observaţi că apostolul spune un înger
din cer, nu „un înger de la Dumnezeu". Ar
fi posibil ca un înger din cer să aducă un
mesaj fals, dar un înger de la Dumnezeu nu
ar putea aduce un asemenea mesaj. Limbajul
este neputincios pentru a putea exprima mai
clar caracterul unic al evangheliei —singu-
ra cale a mântuirii! Eforturile proprii sau
meritele omeneşti nu joacă nici un rol aici.
Numai evanghelia oferă mântuirea în dar,
gratuit. în timp ce legea este însoţită de
blestem, pentru toţi cei ce eşuează în păzirea
ei, evanghelia este însoţită de blestem pentru
toţi cei ce încearcă s-o modifice.

Galateni

699

1:10 Pavel îşi aminteşte, probabil, aici că
duşmanii lui l-au învinuit că şi-a modificat
mesajul din dorinţa de a fi pe placul ascultă-
torilor săi. Prin urmare, el întreabă: „Când
insist că nu există decât o singură evanghe-
lie, încerc eu oare să fiu pe placul oameni-
lor, sau al lui Dumnezeu?" E limpede că el
nu încearcă să fie pe placul oamenilor, întru-
cât ei urăsc ideea potrivit căreia nu există
decât o singură cale de a merge în rai. Dacă
Pavel şi-ar modifica mesajul pentru a fi pe
placul oamenilor, atunci n-ar mai fi un rob al
lui Cristos şi, în acest caz, şi-ar atrage asupra
sa mânia lui Dumnezeu.
B. Pavel îşi apără mesajul şi slujba
(1:11-2:10)
1:11, 12 Apostolul prezintă acum şase
argumente întru apărarea mesajului şi a
slujbei sale. Mai întâi, evanghelia a fost pri-
mită prin revelaţie divină, independent de
om. Nu a fost omenească, în sensul că nu o-
mul a iniţiat-o. Să medităm puţin la acest
gând şi îndată vom vedea că aşa stau lucruri-
le. Evanghelia lui Pavel este în întregime de
la Dumnezeu, neavând nici un element ome-
nesc. Nu este genul de mântuire pe care oa-
menii să-1 poată concepe! Pavel n-a primit e-
vanghelia de la vreo altă persoană, după cum
n-a învăţat-o de la vreun om, ci i-a fost dată
prin revelaţia de la Isus Cristos.
1:13, 14 în al doilea rând, eşecul lui
Pavel de a include legea iudaică în evanghe-
lia sa nu poate fi pus pe seama vreunei
presupuse ignorante a sa cu privire la iuda-
ism, deoarece din naştere şi prin pregătirea
sa intelectuală, el fusese adânc ancorat în
lege. Din proprie iniţiativă, el devenise un
înfocat prigonitor al bisericii, căruia i se
dusese groaza. în râvna lui greşit canalizată
pentru tradiţiile părinţilor lui, el i-a întrecut
pe mulţi alţi iudei de vârsta lui. Prin urmare,
evanghelia propovăduită de el, conform
căreia mântuirea se capătă numai prin cre-
dinţă, fără lege, nu ar putea nicidecum fi
pusă pe seama necunoaşterii de către Pavel
a legii. Atunci de ce omitea el legea din
propovăduirea sa? De ce se situa evanghelia
lui pe poziţii antagoniste fondului său, încli-
naţiilor sale naturale şi întregii sale formaţii
religioase? Pur şi simplu pentru că nu era
urmarea propriei sale gândiri, ci o primise
direct de la Dumnezeu.
1:15-17 în al treilea rând, în primii trei
ani [după convertirea sa] el a lucrat indepen-
dent de ceilalţi apostoli. Acum Pavel de-

monstrează independenţa sa faţă de alţi
oameni în legătura cu evanghelia sa. După
convertirea sa, el nu a conferit imediat cu
liderii pământeşti, nici nu s-a suit la Ierusa-
lim, unde se aflau ceilalţi apostoli, ci s-a dus
în Arabia, după care a revenit la Damasc.
Hotărârea lui de a evita Ierusalimul nu iz-
vora din lipsa de respect pentru colegii săi
apostoli, ci era urmarea faptului că fusese
împuternicit chiar de Domnul Isus Cristos,
Cel înviat, şi primise o slujbă unică, de
vestire a evangheliei la Neamuri (2:8). De
aici reiese clar că evanghelia şi slujba sa nu
aveau nevoie de autorizaţia nici unui om, el
fiind total independent de oameni.
în aceste vesete găsim o seamă de sintag:
me ce se cer examinate cu luare aminte, cum
ar fi cea din versetul 15: Dumnezeu... m-a
pus deoparte din pântecele mamei mele.
Pavel şi-a dat seama că încă înainte de a se
fi născut, el a fost pus deoparte de Dumne-
zeu pentru o lucrare specială. El adaugă apoi
că Dumnezeu 1-a chemat prin harul Său —
referire evidentă la convertirea sa pe drumul
Damascului. Dacă ar fi fost să primească ce
merita atunci, ar fi fost, negreşit, aruncat în
iad. Dar Cristos, în harul Său minunat, 1-a
mântuit şi 1-a trimis să predice tocmai cre-
dinţa pe care se străduia el s-o distrugă. în
versetul 16 el arată că Dumnezeu a găsit cu
cale să-L descopere pe Fiul Său în el. Asta
ne dă prilejul să vedem planul minunat avut
în vedere de Dumnezeu când ne-a chemat—
să-L descopere pe Fiul Său în noi, pentru ca
noi să-L putem reprezenta pe Domnul Isus în
faţa lumii. El ni-L descoperă pe Cristos ini-
milor noastre (v. 16), pentru ca El să-L poată
înfăţişa pe Cristos prin noi (v. 16-23), aşa
încât Dumnezeu să fie proslăvit prin această
etalare (v. 24). Misiunea specială încredinţa-
tă lui Pavel a constat în a-L predica pe Cris-
tos printre Neamuri.
In versetul 17 el spune: „M-am dus în
Arabia." Fiecare slujitor al Domnului tre-
buie să petreacă din când în când un timp de
meditaţie, izolat de toţi ceilalţi şi stând
numai în prezenţa Domnului. Astfel Moise a
petrecut patruzeci de ani în pustiu. David a
fost singur cu Dumnezeu pe când păştea oile
pe dealurile din Iudeea.
1:18-20 în al patrulea rând, când Pavel a
vizitat, în cele din urmă, Ierusalimul, s-a
întâlnit doar cu Petru şi cu Iacov. în afară
de aceştia, el era relativ necunoscut de bise-
ricile din Iudeea (1:21-24). Pentru a demon-
stra şi mai mult independenţa sa faţă de
ceilalţi apostoli, Pavel relatează că nu a

700

Galateni

vizitat Ierusalimul decât la cel puţin trei ani
după convertirea sa. S-a suit acolo pentru a
face cunoştinţă cu Petru2 — aceasta fiind o
vizită personală, nu oficială (Fapte 9:26-29).
Pe când se afla acolo, s-a întâlnit şi cu Iacov,
fratele Domnului. Şederea lui în compania
lui Petru a durat numai cincisprezece zile—
timp insuficient ca să-şi fi însuşit un curs de
pregătire teologică! Mai mult, textul lasă să
se înţeleagă că se afla pe picior de egalitate
cu aceşti slujitori ai Domnului.
1:21-24 După aceea, a petrecut o mare
parte a timpului său în regiunile Siriei şi
Ciliciei, până acolo încât bisericile din
Iudeea nu au ajuns să-1 cunoască personal.
Tot ce ştiau era că cel ce-i prigonise atât de
mult pe creştini era acum el însuşi creştin,
predicându-L pe Cristos la alţii. Din această
cauză ei ii slăveau pe Dumnezeu pentru
ceea ce făcuse în viaţa lui Pavel. (îl slăvesc
oare alţii pe Dumnezeu din pricina schimbă-
rii care s-a produs în viaţa noastră?)
2:1 în al cincilea rând, în timpul unei
vizite ulterioare a lui Pavel la Ierusalim,
apostolii de acolo au convenit că evanghelia
vestită de el era de origine divină (2:1-10).
Având în vedere că biserica s-a născut la
Ierusalim şi că apostolii au făcut, practic, din
acest oraş sediul lor, anumiţi creştini consi-
derau că biserica de acolo era „biserica
mamă". Astfel Pavel a fost confruntat cu
învinuirea că ar fi fost inferior, deoarece nu
se număra printre apostolii de la Ierusalim.
Pavel răspunde acestei acuzaţii, descriind în
amănunt călătoria sa la Ierusalim. Dacă
aceasta a avut loc la paisprezece ani după
convertirea sa, sau după prima sa călătorie
—	nu ştim. Ceea ce ştim este că a primit o
revelaţie de la Cristos să se ducă, împreună
cu Barnaba, colaboratorul său, şi cu Tit, un
ne-evreu convertit în urma propovăduirii lui
Pavel. Iudaizatorii insistaseră ca Tit să fie
tăiat împrejur, pentru a putea fi considerat
mântuit cu adevărat. Apostolul Pavel se
opusese din răsputeri acestei pretenţii, deoa-
rece îşi dădea seama că dacă ceda, punea în
joc însuşi adevărul evangheliei. (Ulterior,
când Pavel însuşi 1-a tăiat împrejur pe Timo-
tei, nu era implicat nici un principiu major
—	Fapte 16:3.) E. F. Kevan spune:
Pavel a văzut că circumcizia în vederea îndrep-
tăţirii nu era un simplu ritual nevinovat, aşa cum
ar fi crezut un om fără discernământ. A te
supune tăierii împrejur însemna a crede că poţi
fi îndreptăţit prin metoda legalistă de păzire a
legii, tăgăduind astfel înseşi temeliile harului.3

2:2 Când a ajuns Pavel la Ierusalim, le-a
transmis evanghelia pe care o predica el
deschis între Neamuri, dar în particular celor
cu reputaţie, ca nu cumva să alerge sau să fi
alergat în zadar. De ce vorbea Pavel în
particular cu liderii spirituali, şi nu în plenul
adunării? Voia el ca aceştia să-i aprobe, în
prealabil, evanghelia, verificând astfel că nu
a predicat o evanghelie falsă? Evident că nu!
Căci ar fi un fapt contrar tuturor declaraţiilor
lui Pavel. Oare nu insistase el că mesajul
propovăduit i se descoperise pe căi divine?
Hotărât lucru, el nu avea nici un fel de dubii
cu privire la faptul că evanghelia sa era, într-
adevăr, adevărul divin! Explicaţia trebuie
găsită în altă parte, în faptul că era o chestiu-
ne de bun simţ să stea de vorbă, mai întâi, cu
liderii. De asemenea era recomandabil ca
liderii să fie convinşi pe deplin de autentici-
tatea evangheliei lui Pavel, căci dacă ei ar fi
avut îndoieli sau dificultăţi în acceptarea
mesajului lui Pavel, atunci Pavel ar fi putut
răspunde pe loc la acestea, putând merge
după aceea în faţa bisericii cu sprijinul de-
plin al celorlalţi apostoli. Ori de câte ori ai
de a face cu un număr mare de oameni,
există pericolul ca mulţimea să fie influen-
ţată de elemente emotive. Prin urmare, Pavel
a dorit să prezinte mai întâi evanghelia sa în
particular, într-o atmosferă ferită de orice
izbucniri isterice din partea mulţimii. Dacă
Pavel ar fi procedat altfel, s-ar fi iscat o
dispută aprinsă, care ar fi putut dezbina
biserica, scindând-o în ramura iudaică şi cea
ne-iudaică. în acest caz, scopul călătoriei lui
Pavel la Ierusalim ar fi fost zădărnicit, căci
asta vrea să spună el prin cuvintele: ca cu
cumva să alerg sau să fi alergat în zadar.
2:3 întreaga chestiune a legalismului a
fost adusă în centrul dezbaterii în cazul lui
Tit. Avea să-1 primească biserica de la Ieru-
salim pe acest convertit dintre Neamuri în
părtăşia sa, sau avea să insiste ca acesta să
fie tăiat împrejur, mai întâi?4 După discuţii şi
dezbateri îndelungate, apostolii au hotărât că
circumcizia nu era necesară pentru ca cineva
să poată fi mântuit. Şi astfel Pavel a câştigat
o biruinţă răsunătoare.5
2:4 Motivul care a stat la baza călăuzirii
lui Pavel să se ducă la Ierusalim devine clar
dacă legăm începutul versetului 2 cu începu-
tul versetului 4: „M-am suit prin revelaţie...
şi aceasta s-a întâmplat din cauza fraţilor
mincinoşi, furişaţi şi strecuraţi printre
noi." Cuvintele acestea se referă la ceea ce
se petrecuse anterior la Antiohia (Fapte 15:1,
2). Unii învăţători iudei de la Ierusalim,

Galateni

701

dându-se drept creştini, fuseseră introduşi pe
furiş în biserica din Antiohia, unde propovă-
duiau că circumcizia este esenţială pentru
mântuire.
2:5 Pavel şi Barnaba s-au opus vehement
unei asemenea învăţături. Pentru a rezolva
chestiunea, Pavel, Barnaba şi ceilalţi s-au
dus la Ierusalim, ca să obţină opinia apostoli-
lor şi presbiterilor de acolo.
2:6 Cei ce erau stimaţi ca lideri la Ierusa-
lim nu au adăugat nimic, nici la mesajul
lui, nici la calitatea lui de apostol — fapt cu
totul remarcabil! în capitolul precedent, el
subliniase că contactele sale cu ceilalţi apos-
toli fuseseră foarte reduse. Acum, când, în
fine, a stat de vorbă cu ei, ei au convenit că
el a predicat aceeaşi evanghelie pe care o
vestiseră şi ei. Ce importantă este ideea care
se desprinde de aici! Aceşti lideri iudei au
fost de acord că evanghelia sa nu era în nici
o privinţă deficitară. Deşi Pavel acţionase
independent de ei, şi nu fusese învăţat de ei,
evanghelia pe care o predicau ei era exact
identică cu aceea predicată de Pavel! (Pavel
nu are nici o intenţie de a-i subestima pe
ceilalţi apostoli, ci afirmă doar că orice ar fi
fost ei — adică unii care trăiseră în prezenţa
Domnului Isus, pe când umblase El pe pă-
mânt — asta nu le conferea vreo autoritate
superioară, după părerea sa. Dumnezeu nu
acceptă pe cineva pe baza unor consideraţii
exterioare de genul acesta.)
2:7,8 Apostolii de la Ierusalim au recu-
noscut că Pavel fusese împuternicit, fără să
fi meritat acest lucru, ca să vestească evan-
ghelia către cei necircumcişi (Neamuri),
după cum Petru fusese trimis la iudei.
Ambii oameni au predicat aceeaşi evanghe-
lie, dar unor grupări diferite de naţionalităţi.
2:9, 10 Chiar Iacov, Chifa (Petru) şi
loan, consideraţi stâlpii bisericii, au price-
put că Dumnezeu lucra prin Pavel şi i-au dat
lui şi lui Barnaba mâna dreaptă a părtăşiei în
vestirea evangheliei către Neamuri. Acesta
nu a fost un act oficial de ordinare, ci expre-
sia dragostei şi interesului lor pentru lucrarea
lui Pavel. Singura sugestie pe care au facut-o
ei a fost ca Pavel şi Barnaba să-şi aducă
aminte de cei săraci — ceea ce, de altfel,
chiar Pavel afirmă că era dornic s-o facă.
C. Pavel îl mustră pe Petru (2:11-21)
2:11 In cadrul celui de-al şaptelea şi
ultimul dintre răspunsurile lui Pavel la con-
testarea apostoliei sale, el aminteşte aici cum
a fost nevoit să-1 mustre pe apostolul Petru6
considerat de mulţi creştini iudei drept

fruntaşul apostolilor. (Pasajul acesta infirmă
fără echivoc ideea susţinută de unii, potrivit
căreia Petru ar fi fost liderul infailibil al
bisericii.)
2:12 Când Petru a venit prima oară la
Antiohia, el mânca împreună cu cei dintre
Neamuri, bucurându-se pe deplin de liberta-
tea sa creştină. Dar tradiţia iudaică nu-i
îngăduia să facă aceasta. După câtva timp,
au venit unii de la Iacov, de la Ierusalim în
vizită la Antiohia, pretinzând că-1 reprezen-
tau pe Iacov. Mai târziu însă Iacov a dezmin-
ţit acest lucru (Fapte 15:24). Aceştia erau
probabil creştini iudei, care încă aderau la
ceremonialuri legate de legea iudaică. Când
au sosit ei, Petru a încetat de a mai avea
părtăşie cu Neamurile, temându-se că vestea
despre purtarea sa va ajunge la urechile
legaliştilor din.Ierusalim. Procedând aşa, el
tăgăduia unul din marile adevăruri ale evan-
gheliei — că toţi credincioşii sunt una în
Cristos Isus şi că deosebirile naţionale nu
afectează părtăşia. Findlay spune: „Refuzând
să mănânce cu cei netăiaţi împrejur, el a
afirmat implicit că, deşi aceştia erau credin-
cioşi în Cristos, pentru el erau tot oameni de
rând şi necuraţi, întrucât, în opinia lui, ritua-
lurile mozaice ar fi conferit o sfinţenie supe-
rioară neprihănirii pe care o dă credinţa."
2:13 Exemplul lui Petru a fost urmat
curând de alţii, între care şi Barnaba, cola-
boratorul preţuit al lui Pavel. Dându-şi
seama de gravitatea acestei acţiuni, Pavel 1-a
mustrat fără menajamente pe Petru pentru
făţărnicia lui, în versetele 14-21.7
2:14 Ca creştin, Petru ştia că Dumnezeu
nu mai făcea deosebire între naţionalităţi; el
trăise ca Neamurile şi mâncase hrana lor.
Dar prin actul său de la urmă, când a refuzat
să mănânce cu Neamurile, Petru a lăsat să se
înţeleagă că era necesar să se respecte legea
iudaică, dacă cineva voia să fie sfânt, şi că
credincioşii dintre Neamuri trebuiau, în
opinia lui, să trăiască ca iudeii.
2:15 Pavel pare să recurgă aici la ironie.
Oare nu trăda comportamentului lui Petru o
dependenţă de convingerea că iudeii erau
superiori iar Neamurile vrednice de dispreţ?
De la Petru s-ar fi aşteptat mai mult, întrucât
Dumnezeu îl învăţase înaintea convertirii ne-
evreului Corneliu să nu-1 numească pe nici
un om necurat sau ordinar (Fapte 10 şi 11:1—
18).
2:16 Iudeii care fuseseră mântuiţi ştiau
că nu este mântuire prin lege. Legea îi con-
damna la moarte pe cei ce nu reuşeau s-o
respecte în toate privinţele. Aceasta aducea

702

Galateni

blesteme peste toţi, întrucât toţi au călcat
preceptele ei sfinte. Mântuitorul este prezen-
tat aici ca singurul obiect adevărat al credin-
ţei. Pavel îi aminteşte lui Petru că „până şi
noi, iudeit am ajuns la concluzia că mântui-
rea este prin credinţa în Cristos şi nu prin
păzirea legii. Ce rost avea ca acum Petru să-i
pună pe ne-evrei sub lege? Legea le spunea
oamenilor ce să facă, dar nu le dădea puterea
de a face acele lucruri. Legea fusese dată
pentru a descoperi păcatul, nu pe mântuito-
rul.
2:17 Pavel şi Petru, împreună cu ceilalţi,
au căutat îndreptăţirea în Cristos şi numai în
Cristos. Acţiunile lui Petru de la Antiohia
păreau să indice însă că el nu este complet
îndreptăţit, ci trebuia să revină la lege, pentru
a fi mântuit. Dacă aşa stăteau lucrurile,
atunci însemna că Cristos nu este un Mântui-
tor desăvârşit şi suficient. Dacă apelăm la El
să ne ierte păcatele, trebuind după aceea să
mergem şi în alt loc, atunci nu înseamnă
oare că Cristos este un slujitor al păcatului,
prin faptul că nu şi-a ţinut făgăduinţele? Iar
dacă, după ce am mărturisit că ne bizuim pe
Cristos ca să fim îndreptăţiţi, ne întoarcem
apoi la lege (care nu poate decât să ne osân-
dească, pe noi păcătoşii), ne mai purtăm noi
ca şi credincioşi? Putem noi spera să avem
aprobarea lui Cristos asupra unei acţiuni de
genul acesta, care face din El, practic, un
slujitor al păcatului? Răspunsul lui Pavel
este un vehement: Nicidecum!
2:18 Petru renunţase la tot sistemul legii,
în favoarea credinţei în Cristos. El repudiase
orice deosebire dintre iudei şi Neamuri, în ce
priveşte acceptarea lor de către Dumnezeu.
Dar acum, refuzând să mănânce cu Neamu-
rile, el începe din nou să clădească pe ceea
ce distrusese cândva. Procedând astfel, el se
dovedeşte a fi un călcător de lege. Căci fie
că greşise iniţial, când se lepădase de lege, în
favoarea lui Cristos, fie că era greşit acum,
lepădându-se de Cristos, în favoarea legii!
2:19 Pedeapsa pentru călcarea legii este
moartea. Ca păcătos, eu am călcat legea. Prin
urmare, ea m-a condamnat la moarte. Dar
Cristos a plătit plata pentru călcarea legii ce
trebuia plătită de mine. Astfel, când a murit
Cristos, am murit şi eu. El a murit faţă de
lege, în sensul că a împlinit toate cerinţele ei
de dreptate; prin urmare, în Cristos, şi eu am
murit faţă de lege.
Creştinul a murit faţă de lege; el nu mai
are nimic de a face cu ea. înseamnă oare asta
că credinciosul are libertatea de a călca Cele
Zece Porunci, după cum vrea? Nu, căci el

trăieşte o viaţă sfântă, nu de teama legii, ci
din dragoste pentru Cel ce a murit pentru el.
Creştinii care doresc să fie sub lege ca model
de comportament nu-şi dau seama că asta îi
pune sub blestemul legii. Mai mult, ei nu se
pot atinge de lege, fără ca prin aceasta să
devină răspunzători de păzirea ei în întregi-
me, în toate punctele. Singurul mod în care
putem trăi pentru Dumnezeu este să fim
morţi faţă de lege. Legea nu ar putea pro-
duce niciodată o viaţă sfântă; Dumnezeu nu
a rânduit niciodată acest lucru. Calea lui
Dumnezeu de sfinţenie este explicată în
versetul 20.
2:20 Credinciosul este identificat cu
Cristos în moartea Sa. Nu numai că El a fost
răstignit la Calvar, ci şi eu am fost răstignit
acolo — în El. Asta înseamnă sfârşitul meu
ca păcătos înaintea lui Dumnezeu. înseamnă
sfârşitul meu ca persoană care caută să
merite sau să câştige mântuirea prin propriile
sale eforturi. înseamnă sfârşitul meu ca copil
al lui Adam, ca om aflat sub osânda legii —
sfârşitul eului meu vechi, nenăscut din nou.
Vechiul meu „eu", neregenerat, a fost răstig-
nit şi nu mai are nici un drept asupra vieţii
mele zilnice. Asta este adevărat în ce priveş-
te poziţia mea înaintea lui Dumnezeu; şi,
bineînţeles, ar trebui să fie şi realitatea trăirii
mele zilnice.
Credinciosul nu-şi încetează existenţa ca
personalitate sau ca individ. Dar cel ce e
văzut de Dumnezeu ca unul care a murit nu
mai este acelaşi care trăieşte. Nu mai trăiesc
eu, ci Cristos, care trăieşte în mine. Mântu-
itorul nu a murit pentru mine, ca eu să-mi
trăiesc în continuare viaţa cum doresc eu. El
a murit pentru mine, pentru ca de acum
înainte El să-Şi poată trăi viaţa în mine.
Viaţa pe care o trăiesc acum în acest trup
omenesc o trăiesc prin credinţa în Fiul lui
Dumnezeu. Credinţă înseamnă bizuire sau
dependenţă. Creştinul trăieşte printr-o necur-
mată bizuire pe Cristos, predându-I-se Lui,
permiţându-I lui Cristos să-Şi trăiască viaţa
în el.
Astfel principiul de viaţă al credinciosu-
lui este Cristos, nu legea. Nu se mai pune
problema să te zbaţi, ci să te încrezi în El.
Credinciosul trăieşte o viaţă de sfinţenie nu
din teama de pedeapsă, ci din dragoste pen-
tru Fiul lui Dumnezeu, care L-a iubit şi S-a
dat pentru el.
Ţi-ai predat tu viaţa Domnului Isus,
rugându-te ca viaţa Lui să se manifeste în
trupul tău?
2:21 Harul lui Dumnezeu se vede în da-

Galateni

703

nil necondiţionat al mântuirii ce ne-o oferă.
Când omul caută să câştige această mântuire,
prin merite, el nu face altceva decât s-o anu-
leze. Căci ea nu mai este prin har, dacă omul
o poate dobândi sau merita. Ultima salvă
îndreptată de Pavel către Petru este deosebit
de eficace. Dacă Petru ar putea dobândi
bunăvoinţa lui Dumnezeu prin păzirea legi-
lor iudaice, atunci Cristos a murit în zadar;
literalmente, El şi-a irosit viaţa. Dar Cristos
a murit pentru că omul nu a putut dobândi
neprihănirea în nici o altă cale — nici
măcar prin păzirea legii, cum spune şi Clow:
Cea mai profundă erezie dintre toate, care
corupe bisericile, adăugând la crezuri aluatul
nebuniei, umflând inima omenească de mândrie,
este ideea că mântuirea s-ar putea obţine prin
săvârşirea de fapte bune. „Eu cred", scrie John
Ruskin, „că rădăcina oricărei schisme şi erezii
de care a suferit biserica creştină a fost efortul
de a câştiga mântuirea prin merite, mai degrabă
decât a o primi în dar; şi acesta este un motiv
pentru care predicile sunt atât de lipsite de efect,
pentru că mai degrabă îi cheamă pe oameni să
lucreze pentru Dumnezeu, decât să-L privească
pe Dumnezeu lucrând pentru ei."8
II. DOCTRINARĂ: PAVEL APĂRĂ
ÎNDREPTĂŢIREA PRIN
CREDINŢĂ (3:1-5:1)
A. Marele adevăr al evangheliei (3:1-9)
3:1 Acţiunile lor vădeau o lipsă de price-
pere şi raţiune. A te întoarce de la har înapoi
la lege înseamnă a fi vrăjit. înseamnă a te
lăsa amăgit de un farmec şi de a accepta,
fără să-ţi dai seama, o minciună în locul
adevărului. Când Pavel întreabă: „Cine v-a
vrăjit?", pronumele cine este la singular (tis
în greacă),9 şi nu la plural, ceea ce lasă să se
înţeleagă că diavolul ar fi autorul acestei
învăţături false. Pavel însuşi îl predicase pe
fsus Cristos galatenilor ca răstignit, sublini-
ind că crucea trebuia să-i separe pe veci de
blestem şi de robia legii. Cum se puteau ei
întoarce la lege, nesocotind astfel crucea?
Oare nu-i pătrunsese adevărul la nivel prac-
tic?
3:2 O singură întrebare ar trebui să fie de
ajuns să rezolve întreaga chestiune. Ei trebu-
•e să se întoarcă la timpul când au fost con-
vertiţi — când Duhul Sfânt a venit să locu-
iască în trupurile lor. Cum au primit ei
Duhul? Prin săvârşirea de fapte, sau prin
credinţă? Evident prin credinţă. Nimeni nu a
primit Duhul prin păzirea legii.

3:3 Dacă ei ar putea obţine mântuirea
prin fapte, s-ar putea ei aştepta să crească în
sfinţenie sau să ajungă la maturitate creştină
prin lege? Dacă a fost nevoie de puterea
Duhului pentru a-i mântui, ar putea ei duce
la capăt procesul, prin eforturile lor pămân-
teşti?
3:4 Când galatenii şi-au pus prima dată
încrederea în Cristos, ei s-au expus la aspre
prigoane, venite parţial din partea zeloţilor
iudei, care urau evanghelia harului. Să fi fost
oare toate suferinţele acelea în zadar? Reve-
nind la lege oare nu afirmau ei prin aceasta
că prigonitorii lor au avut, totuşi, dreptate?
Dacă într-adevăr a fost în zadar. Pavel îşi
exprimă aici în continuare speranţa că ei vor
reveni la evanghelia pentru care au suferit
cândva.
3:5 Se pune acum întrebarea dacă EI
(sau el)10 din versetul 5 se referă la Dumne-
zeu, la Pavel, sau la altcineva care le vestea
galatenilor evanghelia, pe când scria această
epistolă. în ultimă instanţă, pronumele acesta
trebuie să se refere la Dumnezeu, întrucât
numai El poate să dea Duhul Sfânt. Dar,
într-un sens secundar, s-ar putea aplica la un
lucrător creştin, ca instrument prin care
Dumnezeu îşi împlineşte voia. Asta i-ar con-
feri slujbei creştine un rol foarte elevat. Ci-
neva a spus: „Adevărata lucrare creştină, de
orice fel, este de a transmite Duhul Sfânt că-
tre alţii; este realmente distribuirea Duhului."
Dacă apostolul se referă la el însuşi, a-
tunci probabil se gândeşte la minunile care
au însoţit predicarea lui şi la felul cum L-au
primit ei pe Cristos (Ev. 2:4). Dar timpul
gramatical al verbului nu indică un lucru ce
s-a petrecut în trecut, ci ceva care are loc
concomitent cu redactarea scrisorii. Pavel se
referă, probabil, la darul miraculos dăruit de
Duhul Sfânt credincioşilor după convertirea
lor, aşa cum ni se arată la 1 Cor. 12:8-11.
...le face oare prin faptele legii, sau
prin auzirea credinţei? Răspunsul este:
prin auzirea credinţei. Duhul Sfanţ care
locuieşte în credincios şi lucrarea Sa ulte-
rioară în viaţa credinciosului nu sunt nicio-
dată meritate sau dobândite de acesta, ci se
dau întotdeauna prin har şi se primesc prin
credinţă. Astfel galatenii trebuia să-şi fi dat
seama, din propriile lor experienţe, că bine-
cuvântarea vine prin credinţă, nu prin păzirea
legii.
Pentru a doua sa dovadă, Pavel apelează
acum chiar la acele texte din Scriptură pe
care le foloseau învăţătorii falşi, când încer-
cau să demonstreze că pentru mântuire este

704

Galateni

necesară şi circumcizia! Ce spune Vechiul
Testament în această privinţă?
3:6 Pavel demonstrase că relaţiile lui
Dumnezeu cu galateni i erau bazate în între-
gime pe credinţă. Acum el arată că oamenii
au fost mântuiţi în aceeaşi manieră, în Ve-
chiul Testament. întrebarea din versetul 5 a
fost: „Le face oare prin faptele legii, sau prin
auzirea credinţei?" Având acel răspuns în
minte, versetul 6 începe cu cuvintele: Aşa şi
Avraam... El a fost îndreptăţit în acelaşi
mod — prin auzirea credinţei.
Poate că învăţătorii iudei apelau la Avra-
am ca erou şi exemplu al lor, bazându-şi
teoriile privind necesitatea circumciziei pe
experienţa lui (Gen. 17:24, 26). Dacă aşa
stau lucrurile, Pavel va lupta chiar de pe
tărâmul lor propriu. Cum a fost Avraam
mântuit? Avraam L-a crezut pe Dumne-
zeu. Deci Avraam nu a fost mântuit prin
meritele sale, ci, pur şi simplu, L-a crezut
pe Dumnezeu. Or, aici nu este nici un merit.
De fapt, e prost cine nu crede în Dumnezeu.
Credinţa în Dumnezeu este singurul lucru pe
care îl poate face cineva cu privire la mântu-
irea sa, ceea ce nu-i mai lasă nici un motiv
să se laude. Nu este „o faptă bună", care să
presupună efortul omului. Firea n-are nici un
rol în asta. Ce este oare mai drept pentru
creatură decât să-şi pună încrederea în Crea-
torul său, sau pentru un copil să se încreadă
în Tatăl lui?
îndreptăţirea este un act al lui Dumnezeu
prin care El îi declară neprihăniţi (îndreptă-
ţiţi) pe toţi cei ce cred în El. Dumnezeu se
poate ocupa eficace de păcătoşi în felul
acesta, întrucât Cristos a murit în locul păcă-
toşilor, pe crucea Calvarului, plătind datoria
pentru păcatele lor. îndreptăţirea nu înseam-
nă că Dumnezeu îl face pe credincios nepri-
hănit şi păcătos în sine. Ci îl socoteşte nepri-
hănit, pe baza lucrării Mântuitorului. Dum-
nezeu îi dă păcătosului care crede o poziţie
neprihănită, care îl învredniceşte pentru cer,
şi apoi aşteaptă de la el să trăiască o viaţă de
recunoştinţă, pentru ceea ce a făcut El pentru
credincios. Ceea ce este important de notat
aici este că îndreptăţirea nu are nimic de a
face cu păzirea legii, ci este întru totul bazată
pe principiul credinţei.
3:7 Fără îndoială, învăţătorii iudei susţiu-
neau că pentru a fi cu adevărat fii ai lui
Avraam, galatenii trebuie să fie tăiaţi împre-
jur. Dar Pavel combate această teorie, ară-
tând că adevăraţii fii ai lui Avraam nu sunt
cei ce s-au născut iudei sau cei ce au devenit
convertiţi iudei, ci cei ce sunt mântuiţi prin

har. La Romani 4:10, 11, Pavel arată că
Avraam a fost socotit neprihănit înainte de a
fi fost circumcis. Cu alte cuvinte, el a fost
îndreptăţit pe când se afla încă pe teren ne-
evreu.
3:8 Vechiul Testament este descris aici
sub forma unui profet, care priveşte de-a
lungul veacurilor, prevăzând că Dumnezeu îi
va îndreptăţi pe ne-evrei, ca şi pe evrei, pe
baza principiului credinţei. Binecuvântarea
Neamurilor prin credinţă nu a fost doar
prevăzută de VT, ci şi anunţată de Avraam
la Geneza 12:3 —„în tine vor fi binecuvân-
tate toate familiile pământului."
Când citim prima dată acest citat din
Geneza, ne este greu să vedem cum a găsit
Pavel acest sens în el. Dar Duhul Sfânt, care
a scris acest verset din Vechiul Testament,
ştia că el conţine evanghelia mântuirii prin
credinţă către toate naţiunile. întrucât Pavel
a scris sub inspiraţia aceluiaşi Duh Sfânt, el
a fost învrednicit să ni-1 explice, în toate sen-
surile sale ascunse, anume în tine — adică
împreună cu Avraam şi în acelaşi mod ca A-
vraam. Toate naţiunile — şi Neamurile, şi
evreii — vor fi binecuvântate, adică vor fi
mântuite. Cum a fost mântuit Avraam? Prin
credinţă. Cum vor fi mântuite naţiunile? în
acelaşi fel ca Avraam — prin credinţă. Mai
mult, ele vor fi mântuite ca Neamuri, iar nu
ca iudei convertiţi.
3:9 Toţi cei care-şi exercită credinţa în
Dumnezeu sunt îndreptăţiţi, împreună cu
Avraam care a crezut, conform mărturiei
Scripturilor iudaice.
B. Legea confruntată cu făgăduinţa
(3:10-18)
3:10 Pavel arată din Sfintele Scripturi că,
departe de a conferi o binecuvântare, legea
nu poate aduce decât blestem. Versul acesta
nu spune: „Toţi cei care au călcat legea," ci:
Toţi cei ce se întemeiază pe faptele legii,
adică, toţi cei ce încearcă să obţină bunăvo-
inţa lui Dumnezeu pe baza respectării legii-
Toţi aceştia sunt sub blestem, adică con-
damnaţi la moarte. Pentru că este scris (la
Deut. 27:26): „Blestemat este oricine nu
stăruie în toate lucrurile...." Nu este de
ajuns să ţii legea o zi, o lună sau un an, ci
trebuie să stărui în păzirea ei. Ascultarea
trebuie să fie totală. Nu este de ajuns să
păzeşti cele zece porunci, ci trebuie să res-
pecţi toate cele peste şase sute de legi, din
toate cele cinci cărţi ale lui Moise!
3:11 învăţătorii falşi sunt din nou infir-
maţi, cu argumente din VT. Pavel citează din

Galateni

705

profetul Habacuc, pentru a arăta că Dumne-
zeu întotdeauna i-a îndreptăţit pe oameni
prin credinţă şi nu prin lege. Iată cum sună
citatul, în topica originalului grec: „Cel drept
prin credinţă va trăi." Cu alte cuvinte, cei ce
au fost socotiţi neprihăniţi prin credinţă, nu
prin fapte, vor avea viaţă veşnică. Cei în-
dreptăţiţi prin credinţă vor trăi.
3:12 Legea nu le cere oamenilor să
creadă. Nici măcar nu le cere oamenilor să
încerce să păzească poruncile. Ea pretinde
ascultare totală, strictă şi desăvârşită, aşa
cum se arată clar în Levitic. Este contrară
principiului credinţei. Legea spune: „Fă şi
vei trăi." Credinţa spune: „Crede şi vei trăi."
Prin urmare, argumentul lui Pavel este urmă-
torul: Cel drept va trăi prin credinţă. Dar cel
ce e sub lege nu trăieşte prin credinţă. Prin
urmare, el nu este drept înaintea lui Dumne-
zeu. Când spune Pavel: „Acela care va face
aceste lucruri va trăi prin ele," el enunţă o
axiomă teoretică sau un ideal care este însă
imposibil de atins.
3:13 A răscumpăra înseamnă a cumpăra
din nou un lucru sau a-1 izbăvi, plătind un
preţ. Blestemul legii este moartea — pe-
deapsa pentru călcarea poruncilor sale.
Cristos i-a izbăvit pe cei aflaţi sub lege,
plătind pedeapsa morţii pe care o cerea
legea. (Pavel se referă aici, negreşit, la iudeii
credincioşi, când foloseşte pronumele noi,
deci incluzându-se şi pe el, deşi iudeii repre-
zentau întreaga omenire.) Cynddylan Jones
spune:
Galatenii îşi imaginau că Cristos i-a răscumpărat
numai pe jumătate, fiind de datoria lor să răs-
cumpere cealaltă jumătate, prin supunerea lor la
ritualul circumciziei şi la alte ceremonii iudaice.
De aici şi disponibilitatea lor de a se lăsa amă-
giţi de învăţătorii falşi şi de a amesteca creştinis-
mul cu iudaismul. Pavel spune aici (conform
traducerii velşe): „Cristos ne-a cumpărat în
întregime de sub blestemul legii.""
Cristos i-a răscumpărat pe oameni
murind în locul lor, suferind groaznica
mânie a lui Dumnezeu împotriva noastră.
Blestemul lui Dumnezeu a căzut asupra Lui,
a Celui care a fost înlocuitorul omului. El nu
a devenit păcătos în El însuşi, ci păcatele
omului au fost puse asupra Lui.
Cristos nu i-a răscumpărat pe oameni de
sub blestemul legii prin păzirea exemplară
a Celor Zece porunci în timpul vieţii Sale
Pământeşti. Scriptura nu ne învaţă că asculta-
rea Lui desăvârşită de lege este cea care ne

face pe noi neprihăniţi. Mai degrabă, El i-a
izbăvit pe oameni de lege prin putarea groaz-
nicului ei blestem în moartea Sa. Căci fără
moartea Sa nu ar putea fi mântuire. Legea
spunea că atunci când un criminal condam-
nat era atârnat pe un lemn, acesta era un
semn al faptului că se află sub blestemul lui
Dumnezeu (Deut. 21:23). Aici Duhul Sfânt
vede în acel pasaj o profeţie a modului în
care avea să moară Mântuitorul, pentru a
putea purta blestemul ce plana asupra creatu-
rilor Sale. El a fost atârnat între cer şi pă-
mânt, ca şi când ar fi fost nevrednic de
ambele. în moartea Sa prin răstignire, se
afirmă despre El că a fost atârnat pe un
lemn (Fapte 5:30; 1 Pet. 2:24).
3:14 Dumnezeu făgăduise că-1 va bine-
cuvânta pe Avraam şi că prin el va binecu-
vânta toată lumea. Binecuvântarea Iui
Avraam nu este altceva decât mântuirea prin
har, prin credinţă. Pedeapsa morţii pe care o
cerea Dumnezeu trebuia plătită însă mai
întâi. Şi astfel Domnul Isus a fost făcut
blestem, pentru ca Dumnezeu să poată să-i
câştige atât pe iudei, cât şi pe neamuri, prin
harul Său. Acum în Cristos (un descendent
al lui Avraam), naţiunile sunt binecuvântate.
Făgăduinţa pe care i-a făcut-o Dumnezeu
în Geneza 12:3 nu îl menţionează pe Duhul
Sfânt. Dar Pavel ne spune aici, prin inspiraţie
de la Dumnezeu, că darul Duhului Sfânt era
cuprins în legământul necondiţionat al mân-
tuirii, încheiat cu Avraam. Acesta se afla
acolo, în embrion. Duhul Sfânt nu putea veni
atâta timp cât legea stătea în cale. Trebuia ca
Cristos să moară şi să fie proslăvit, înainte ca
Duhul să poată fi dat (loan 16:7).
Apostolul a demonstrat că mântuirea se
capătă prin credinţă, nu prin lege, prin (1)
experienţa galatenilor şi (2) prin mărturia
Scripturilor din VT. Acum el recurge la o
ilustraţie din viaţa de toate zilele. Argumen-
tul lui Pavel din această secţiune ar putea fi
rezumat astfel: La Geneza 12:3 Dumnezeu a
promis că va binecuvânta toate familiile
pământului în Avram. Promisiunea mântuirii
cuprindea atât Neamurile, cât şi iudeii. La
Geneza 22:18 mai făgăduise următoarele:
„în sămânţa ta toate naţiunile pământului vor
fi binecuvântate." El a spus sămânţă, deci
singular, nu „seminţe", plural. Dumnezeu se
referea la Persoana Domnului Isus, care era
descendent direct al lui Avraam (Luca 3:34).
Cu alte cuvinte, Dumnezeu a promis că va
binecuvânta toate naţiunile, atât Neamurile,
cât şi evreii, prin Cristos. Promisiunea era
necondiţionată şi nu cerea nici fapte bune,

706

Galateni

nici ascultarea de lege. Era o simplă promi-
siune, ce se cerea primită prin credinţă sim-
plă.
Acum legea, dată Israelului cu 430 de ani
mai târziu, nu putea adăuga condiţii la aceas-
tă promisiune, nici nu o putea modifica în
nici un fel. Chiar în treburile omeneşti, o
atare modificare ar fi ilegală, dar în cele
divine lucrul acesta este de neconceput.
Concluzia care se desprinde deci este că
promisiunea făcută de Dumnezeu potrivit
căreia va binecuvânta Neamurile a avut
menirea de a fi prin Cristos, prin credinţă, şi
nu prin păzirea legii.
3:15 în treburile oamenilor, când un
legământ sau un testament este semnat şi
sigilat, nimănui nu i-ar trece prin gând să-1
modifice sau să adauge la el. Dacă testamen-
tele omeneşti nu pot fi călcate, cu atât mai
puţin testamentele lui Dumnezeu!
3:16 Fără îndoială iudaizatorii argumen-
taseră că deşi promisiunile au fost făcute
iniţial lui Avraam şi seminţei sale (israeliţii)
prin credinţă, totuşi aceiaşi israeliţi au fost
puşi ulterior sub lege. Prin urmare, galatenii,
deşi au fost iniţial mântuiţi prin credinţă,
acum — potrivit acestor învăţători — ar
trebui să păzească şi cele Zece Porunci.
Făgăduinţele au fost făcute lui Avraam şi
Seminţei lui (la singular). Substantivul
„sămânţă" poate însemna uneori o mulţime,
dar aici el denotă o singură Persoană, adică
Cristos. Poate că noi înşine niciodată nu am
fi fost în stare să descoperim sensul ascuns
al acestui verset din Vechiul Testament, dar
Duhul lui Dumnezeu este Cel ce ne luminea-
ză.)
3:17 Făgăduinţa lui Dumnezeu către
Avraam a fost necondiţionată; ea nu a depins
deloc de săvârşirea unor fapte bune, ci Dum-
nezeu pur şi simplu S-a învoit să-i dea lui
Avraam o Sămânţă (Cristos). Deşi nu avea
copii, Avraam L-a crezut pe Dumnezeu,
crezând astfel şi în Cristos Cel ce avea să
vină, şi astfel a fost îndreptăţit. Venirea legii
— cu patru sute de ani mai târziu — nu
putea afecta cu nimic făgăduinţa mântuirii.
Ea nu putea nici revoca promisiunea, nici nu
putea adăuga condiţii la ea.
Poate că iudaizatorii sugerau că legea, ce
a urmat promisiunii, 430 de ani mai târziu,
ar fi avut un efect de anulare. „Nicidecum!"
exclamă Pavel, spunând: „Promisiunea a fost
ca un testament, fiind ratificată printr-o
moarte (jertfa legământului, Gen. 15:7-11;
vezi şi Ev. 9:15-22). Ea nu putea fi revocată.
Cei 430 de ani sunt socotiţi de când

Dumnezeu i-a confirmat lui Iacob legămân-
tul avraamic, pe când Iacob se pregătea să
intre în Egipt (Gen. 46:1-4) şi se extind şi
asupra dării legii, la circa trei luni după
ieşirea din Egipt.
3:18 Moştenirea trebuie să fie ori prin
credinţă, ori prin fapte, nu prin amândouă.
Scriptura arată clar că moştenirea i-a fost
dată lui Avraam printr-o promisiune necon-
diţionată. Tot aşa este şi cu mântuirea. Ea
este oferită în dar, fără condiţii, fiind exclusă
orice idee a necesităţii săvârşirii unor fapte
bune.
C. Scopul legii (3:19-29)
3:19 Ce scop serveşte atunci legea?
Dacă, aşa cum a argumentat Pavel, legea nu
a anulat şi nu a adăugat condiţii la făgăduin-
ţa făcută de Dumnezeu lui Avraam, care a
fost scopul legii? Legea a avut menirea de a
descoperi păcatul în adevăratul său caracter,
de fărădelege. Păcatul existase şi înainte de
lege, dar omul nu l-a recunoscut ca fărăde-
lege până nu a venit legea. Fărădelegea este
călcarea unei legi cunoscute.
Legea a fost dată unei naţiuni de păcă-
toşi. Membrii ei nu putea obţine niciodată
neprihănirea prin păzirea legii, pentru că le
lipsea puterea de a asculta de această lege.
Legea avea menirea de a le arăta oamenilor
că sunt păcătoşi nenorociţi şi astfel să se
trezească şi să-I ceară lui Dumnezeu ajuto-
rul, pentru ca El să-i poată mântui prin harul
Lui. Legământul lui Dumnezeu cu Avraam
a fost promisiunea necondiţionată a binecu-
vântării, în schimb legea a dus numai la
blestem. Legea demonstra nevrednicia omu-
lui de a primi binecuvântarea gratuită şi
necondiţionată. Dacă omul voia să fie bine-
cuvântat, atunci acest lucru se putea realiza
numai prin harul lui Dumnezeu.
Sămânţa este Cristos. Prin urmare, legea
a fost dată ca măsură temporară până la
venirea lui Cristos. Binecuvântarea promisă
lui Avraam avea să vină prin Cristos. Un
contract încheiat între două părţi presupune
un mediator, un intermediar. Legea presu-
punea două părţi, participante la acest con-
tract: Dumnezeu şi Israelul. Moise a îndepli-
nit rolul de intermediar (Deut. 5:5). îngerii
au fost solii lui Dumnezeu în transmiterea
legii către Moise (Deut. 33:2; Ps. 68:17;
Fapte 7:53). Participarea lui Moise şi a
îngerilor ne arată cât de mare era prăpastia
dintre Dumnezeu şi poporul Său de oameni
total nedemni de a sta în prezenţa Sa.
3:20 Dacă la contract ar fi participat doar

Galateni

707

o singură parte, făcând promisiunea necondi-
ţionată, fără să i se ceară nimic celeilalte
părţi, atunci nu ar mai fi nevoie de un media-
tor. Faptul că legea cerea un mediator presu-
pune că omul trebuie să-şi respecte partea
ce-i revine la acest acord. Tocmai în asta
consta slăbiciunea legii, căci cerea ascultare
de la cei ce nu aveau puterea să asculte.
Când Dumnezeu i-a făcut făgăduinţa lui
Avraam, El a fost singura parte participantă
la contract. Tocmai în asta a constat tăria
promisiunii: totul depindea de Dumnezeu, şi
nimic nu depindea de om. Nu era implicat
nici un mediator, pentru că nu era nevoie de
el.12
3:21 A dat legea la o parte promisiunile
sau le-a luat ea locul? Nicidecum! Dacă ar fi
posibil să se dea o lege prin care păcătoşii să
poată atinge perfecţiunea cerută de Dumne-
zeu, arunci negreşit mântuirea ar fi prin pă-
zirea legii. în acest caz, Dumnezeu nu L-ar
mai fi trimis pe Fiul Lui să moară pentru
păcătoşi, dacă ar fi putut obţine acelaşi
rezultat într-un mod mai puţin costisitor. Dar
legea a avut şi timp îndelungat, şi oameni
suficienţi prin care să demonstreze că nu-i
putea mântui pe păcătoşi. Aşa se explică de
ce era „slabă prin carne" (Rom. 8:3). Tot ce
putea face legea era să le arate oamenilor
starea deznădăjduită în care se aflau şi să le
imprime adevărul că nu pot fi mântuiţi decât
prin harul lui Dumnezeu.
3:22 Vechiul Testament arăta că toţi
oamenii sunt păcătoşi, inclusiv cei aflaţi sub
lege. Era nevoie ca omul să fie astfel total
convins că este păcătos, pentru ca promisiu-
nea mântuirii, prin credinţa în Isus Cristos,
să le poată fi dată celor care cred. Cuvintele
cheie din versetul 22 sunt: credinţa, dată şi
cred. Nu se pomeneşte nimic despre necesi-
tatea de a face fapte bune sau de a păzi
legea.
3:23 Credinţa de aici este, desigur, cre-
dinţa creştină. Ea se referă la era inaugurată
de moartea, îngroparea, învierea şi înălţarea
la cer a Domnului Isus, şi la predicarea e-
vangheliei la Rusalii. Anterior acestei perioa-
de, iudeii erau sub pază, ca şi când s-ar fi
aflat în închisoare sau în custodie. Ei erau
»ngrădiţi de cerinţele legii şi întrucât nu le
puteau împlini, erau nevoiţi să recurgă la
credinţă, pentru a fi mântuiţi. Cei aflaţi sub
lege erau astfel încorsetaţi, până a venit
vestea minunată a izbăvirii de sub robia
legii, pe care a adus-o evanghelia.
3:24 Legea este înfăţişată aici ca un
tutore, îngrijitor sau învăţător al copiilor.13

Se subliniază astfel ideea de predare, de
instruire. Legea preda lecţiile privitoare la
sfinţenia lui Dumnezeu, la păcătoşenia omu-
lui şi la nevoia de ispăşire. Aici termenul
este folosit pentru a-1 descrie pe cel ce exer-
cită, disciplină şi supraveghere generală
asupra minorilor sau asupra celor nematuri-
zaţi, necopţi.
Cuvintele: ca să ne aducă nu se găsesc
în textul original, ci au fost adăugaţi de
traducătorii versiunii King James. Dacă
omitem aceşti termeni, versetul ne spune că
legea a fost tutorele iudaic până la Cristos,
adică până la venirea lui Cristos sau având în
vedere venirea lui Cristos. Există un sens în
care legea a păstrat poporul Israel ca naţiune
distinctă, deosebită de celelalte, prin toate
instrucţiunile privitoare la căsătorie, proprie-
tate, alimentaţie, etc. Când a venit „credin-
ţa", a fost vestită mai întâi acestei naţiuni ce
fusese păstrată în chip atât de miraculos de-a
lungul veacurilor. îndreptăţirea prin credin-
ţă a fost făgăduinţă pe baza lucrării isprăvite
a lui Cristos, Răscumpărătorul.
3:25 Legea este tutorele, dar odată
primită credinţa creştină, iudeii credincioşi
nu mai sunt sub lege. Cu atât mai puţin
Neamurile, în speţă, galatenii, care niciodată
n-au fost sub un tutore! Versetul 24 ne înva-
ţă că omul nu este îndreptăţit prin lege;
versetul 25 ne învaţă că legea nu este princi-
piul de viaţă al celui îndreptăţit.
3:26 Observaţi trecerea de la pronumele
„noi" la voi. Referindu-se la iudei cu pronu-
mele „noi", Pavel a arătat că ei au fost ţinuţi
sub lege până la venirea lui Cristos. Legea
i-a menţinut ca popor separat, cărora să li se
poată vesti mai târziu îndreptăţirea prin
credinţă. Când au fost îndreptăţiţi, ei au
încetat de a mai fi sub lege şi astfel a încetat
şi caracterul distinctiv de iudeu. Pronumele
voi folosit începând din acest punct şi până
la sfârşitul capitolului îi cuprinde atât pe
iudeii mântuiţi, cât şi pe Neamurile mântuite.
Oamenii aceştia sunt toţi Iii ai lui Dumne-
zeu prin credinţa în Cristos Isus.
3:27 Mărturia despre unirea cu Cristos,
ce are loc la convertire, se dă în apa botezu-
lui. Botezul nu face din cineva un membru al
trupului lui Cristos sau un moştenitor al
împărăţiei lui Dumnezeu, ci este o identifica-
re publică cu Cristos, numită de Pavel „îm-
brăcarea" cu Cristos. După cum un ostaş se
proclamă membru al armatei, prin „îmbrăca-
rea" uniformei sale, tot aşa un credincios se
identifică ca unul ce aparţine lui Cristos prin
botezul în apă. Prin acest act public el îşi

708

Galateni

exprimă pe faţă, în public supunerea sa faţă
de conducerea şi autoritatea lui Cristos. El
zugrăveşte într-o manieră vizibilă adevărul
potrivit căruia este un fiu al lui Dumnezeu.
Este cert că apostolul nu sugerează că
botezul în apă îl uneşte pe cineva cu Cristos,
căci o atare afirmaţie ar fi o repudiere fla-
grantă a tezei de bază, potrivit căreia mântui-
rea se capătă numai prin credinţă.
Aici Pavel nu se referă nici la botezul
Duhului, care îl aşează pe un credincios în
trupul lui Cristos (1 Cor. 12:13). Botezul
Duhului Sfânt este invizibil, neavând nimic
care să corespundă cu „îmbrăcarea" publică
cu Cristos.
Acesta este botezul către (întru) Cristos
(JND). După cum israeliţii au fost botezaţi
către (întru) Moise, identificându-se cu el ca
lider al lor, tot aşa credincioşii sunt botezaţi
astăzi către (întru) Cristos, semnificând prin
aceasta că-L recunosc ca Domn legitim al
lor.
Prin botez credinciosul semnifică de ase-
menea îngroparea trupului şi a eforturilor
sale de a dobândi neprihănirea. El semnifică
încetarea vechiului mod de viaţă şi începutul
celui nou. In botezul cu apă galatenii au
mărturisit că au murit cu Cristos şi au fost
îngropaţi cu El. După cum Cristos a murit
faţă de lege, tot aşa şi ei erau morţi faţă de
lege, şi, prin urmare, nu mai trebuie să do-
rească să se afle sub lege, ca principiu călău-
zitor în viaţă. După cum Cristos a desfiinţat,
prin moartea Sa, distincţia dintre iudeu şi ne-
iudeu, tot aşa şi ei au murit faţă de asemenea
deosebiri de ordin naţional. Ei s-au îmbră-
cat cu Cristos în sensul că acum trăiesc o
viaţă cu totul diferită — viaţa lui Cristos.
3:28 Legea făcea distincţie între aceste
categorii. De pildă, distincţia dintre evreu şi
ne-evreu este subliniată la Deuteronom 7:6;
14:1, 2. în rugăciunea sa de dimineaţă,
iudeul îi mulţumea lui Dumnezeu pentru
faptul că nu 1-a făcut să fie unul dintre Nea-
muri, sau sclav sau femeie. în Cristos Isus
aceste deosebiri dispar, adică, în ce priveşte
principiul acceptării înaintea lui Dumnezeu.
Iudeul nu este cu nimic mai acceptabil decât
un om dintre Neamuri, un om liber nu este
mai privilegiat înaintea lui Dumnezeu decât
un sclav, după cum un bărbat nu se bucură
de mai multă aprobare decât o femeie. Toţi
sunt la acelaşi nivel, pentru că sunt în Cris-
tos Isus.
Versetul acesta nu trebuie însă denaturat,
pentru a scoate din el sensuri inexistente. Cât
priveşte viaţa de zi cu zi (ca să nu mai vor-

bim de slujba din cadrul bisericii), Dumne-
zeu recunoaşte distincţia dintre bărbat şi
femeie. Noul Testament conţine instrucţiuni
concrete adresate fiecărui părţi. De aseme-
nea, se adresează separat sclavilor şi separat
stăpânilor de sclavi. Dar aceste lucruri nu au
nici o importanţă în ce priveşte obţinerea
binecuvântării din partea lui Dumnezeu.
Ceea ce contează cel mai mult este să fii în
Cristos Isus. (Asta se referă la poziţia noas-
tră cerească, nu la condiţia pământească.)
înaintea lui Dumnezeu iudeul credincios nu
este cu nimic superior păgânului convertit!
Govett spune: „Toate distincţiile pe care le
făcea legea sunt înghiţite de mormântul
comun pe care 1-a asigurat Dumnezeu." Prin
urmare, ce mare greşeală şi nechibzuinţă este
din partea creştinilor, atunci când încearcă
să-şi aroge o sfinţenie suplimentară, prin
impunerea unor distincţii pe care Cristos le-a
abolit.
3:29 Galatenii fuseseră amăgiţi să creadă
că ar putea deveni sămânţa lui Avraam prin
păzirea legii. Pavel le arată că altfel stau
lucrurile. Cristos este sămânţa lui Avraam;
moştenirea făgăduită lui Avraam a fost
împlinită în Cristos. Când păcătoşii cred în
El, ei devin una cu El. Astfel ei devin să-
mânţa lui Avraam şi, în Cristos, ei moşte-
nesc toate binecuvântările lui Dumnezeu.
D. Copii şi fii (4:1-16)
4:1, 2 Aici avem imaginea unui tată
bogat, care intenţionează să-i dea fiului său
stăpânirea asupra bogăţiei sale, când acesta
ajunge la vârsta maturităţii. Dar atâta timp
cât el este încă un copil, statutul de moşteni-
tor este asemenea celui de sclav. Lui i se
spune în permanenţă ce trebuie să facă. Apoi
are adminstratori, care au grijă de proprieta-
tea sa şi tutori care au grijă de persoana sa.
Astfel, deşi moştenirea este cu siguranţă a
lui, el nu intră în stăpânirea ei decât atunci
când ajunge la maturitate.
4:3 Aceasta era condiţia iudeilor sub
lege. Ei erau copii, legea poruncindu-le ce
să facă, aidoma unor sclavi. Ei erau în robie
sub elementele lumii, adică principiile
elementare ale religiei iudaice. Ceremoniile
şi ritualurile iudaismului au fost destinate
celor care nu-L cunoşteau pe Dumnezeu
Tatăl aşa cum este El revelat în Cristos. O
ilustraţie a acestui adevăr o putem găsi în
imaginea copilului care învaţă să scrie folo-
sindu-se de cubuleţe pe care sunt imprimate
litere sau care învaţă denumirea obiectelor
prin intermediul unor ilustraţii. Legea era

Galateni

709

plină de umbre şi imagini, care făceau apel
la simţurile spirituale, prin intermediul unor
elemente externe şi fizice. Circumcizia este
un exemplu elocvent în această privinţă.
Iudaismul era de natură fizică, exterioară şi
temporară; creştinismul este de natură spiri-
tuală, interioară şi permanentă. Aceste ele-
mente externe au constituit o formă de robie
pentru copii.
4:4 împlinirea vremii se referă la tim-
pul rânduit de Tatăl Ceresc pentru atingerea
de către moştenitori a vârstei maturităţii
(vezi v. 2).
In versetul acesta avem, în câteva cuvin-
te, o afirmaţie minunată cu privire la Dum-
nezeirea şi umanitatea Mântuitorului. El este
Fiul etern al lui Dumnezeu; dar el S-a năs-
cut dintr-o femeie. Dacă Isus nu ar fi fost
decât un om, ar fi fost total inutil să se facă
afirmaţia că S-a născut din femeie. în defi-
nitiv, există o altă cale prin care să se nască
un om—orice om? Dar, în cazul Domnului
nostru, sintagma este încărcată de sens,
constituind o mărturie elocventă a caracteru-
lui unic al Persoanei Sale şi a caracterului
unic al naşterii Sale.
întrucât S-a născut israelit, Domnul a
fost, prin urmare, născut sub lege. Ca Fiu al
lui Dumnezeu, Domnul Isuş nu ar fi fost
niciodată sub lege, căci El însuşi este Cel
care a dat legea. Dar, în harul, îngăduitor
faţă de noi, El S-a plasat pe Sine sub legea
pe care El însuşi a creat-o, pentru ca s-o
preamărească în viaţa Sa şi să-i aducă bleste-
mul, în moartea Sa.
4:5 Legea le cerea celor ce o încâlcau să
plătească un preţ—preţul morţii. înainte ca
Dumnezeu să-i poată aduce pe oameni în
poziţia minunată de fii, mai trebuia achitat
acest preţ. Prin urmare, Domnul Isus, venind
în lume ca membru al omenirii şi al naţiunii
iudaice, a plătit preţul cerut de lege. Pentru
că El este Dumnezeu, moartea sa este infinit
de valoroasă, adică întru totul suficientă
pentru a asigura plata deplină pentru un
număr infinit de mare de păcătoşi. Pentru că
a fost Om, a putut muri ca înlocuitor al
omului, cum spune Govett: „Cristos, prin
natură Fiul lui Dumnezeu, a devenit Fiul
omului, pentru ca noi, fiind prin natură fii ai
omului, să putem deveni fii ai lui Dumnezeu.
Ce schimb minunat!"
Atâta timp cât oamenii erau sclavi, ei nu
putea fi fii. Cristos i-a izbăvit de robia legii,
Pentru ca ei să fie adoptaţi ca fii. Observaţi
distincţia care se face aici între a deveni
Qopil al lui Dumnezeu şi fiu al lui Dumnezeu

(comparaţi cu Romani 8:14, 16). Credincio-
sul se naşte în familia lui Dumnezeu în
calitate de copil (vezi loan 1:12), accentul
punându-se aici pe realitatea naşterii divine,
nu pe privilegiile şi responsabilităţile ce
decurg din calitatea de fiu. Credinciosul este
adoptat în familie cafiu. Fiecare creştin este
imediat un fiu, fiind introdus în moştenirea
pentru care a fost făcut moştenitor. Astfel
instrucţiunile date creştinilor în NT nu presu-
pum faza intermediară de infantilitate în
rândul sfinţilor, ci toţi sunt trataţi ca fii
maturi.
Adopţiunea în cultura romană se deose-
bea de modul în care este concepută în
vremea noastră. Astfel noi concepem adopţia
în sensul că un copil ce aparţinea altei per-
soane devine acum copilul celor care îl
adoptă. Dar în NT adopţiunea înseamnă a-i
aşeza pe credincioşi în poziţia de fii maturi,
cu toate privilegiile şi responsabilităţile ce le
incumbă acea poziţie.
4:6 Pentru ca cei ce sunt fii ai lui Dum-
nezeu să-şi dea seama de demnitatea poziţiei
ce le-o acordă El, Dumnezeu a trimis
Duhul Sfânt la Rusalii ca să locuiască în ei.
Duhul este Cel care creează în noi conştiinţa
calităţii de fiu, facându-i pe sfinţi să I se
adreseze lui Dumnezeu cu apelativul de
Tată. „Aba, Tată" este un termen intim de
adresare, folosit de copii în cadrul familiei,
combinând termenii aramaic şi grec ce
denotă substantivul „tată". Nici un sclav nu
se putea adresa capului familiei cu un ase-
menea apelativ, deoarece acesta era rezervat
în exclusivitate membrilor familiei, expri-
mând dragostea şi încrederea ce şi-o acordau
unii altora. Observaţi cum prezintă versetul
acesta Sfânta Treime: Duhul, Fiul şi Tatăl
— în ordinea aceasta.
4:7 Credinciosul nu mai este rob; el nu
se află sub lege. Acum el este fiu al lui
Dumnezeu. întrucât Cristos, ca Fiul lui
Dumnezeu, este moştenitorul tuturor bogăţii-
lor lui Dumnezeu, creştinul este şi el moşte-
nitor al lui Dumnezeu prin Cristos.14 Tot
ce are Dumnezeu îi aparţine şi credinciosu-
lui, prin credinţă.
In instituţiile rabinice de învăţământ ale
Israelului contemporan cursanţilor nu li se
permite să citească Cântarea Cântărilor sau
Ezechiel 1 până când au împlinit vârsta de
patruzeci de ani. Cântarea lui Solomon (cum
se numeşte această carte în engleză, n.tr.),
este considerată ca avânt un conţinut sexual
prea explicit pentru a putea fi corect înţeles
de mintea unor persoane prea tinere iar

710

Galateni

Ezechiel 1 conţine o descriere a gloriei
Dumnezeului inefabil. Talmudul spune că
atunci când o anumită persoană sub patru-
zeci de ani începea să citească Ezechiel 1,
din pagina cărţii izbucnea un foc care mis-
tuia acea persoană. Asta ne arată că cineva
aflat sub lege nu era considerat un om matur
până nu a împlinit patruzeci de ani. (Binecu-
noscutul bar milzvah care are loc la vârsta de
treisprezece ani îl face pe un băiat evreu
doar „fiu al legământului" — acesta fiind de
fapt sensul termenului de „bar mitzvah" —
el devenind astfel răspunzător de a păzi
legea.) Până la vârsta de patruzeci de ani un
bărbat ortodox este considerat un minor.
Nu tot aşa stau lucrurile însă cu credin-
cioşii aflaţi sub har. în clipa în care ei sunt
mântuiţi, toată moştenirea este pusă la dispo-
ziţia lor, ei fiind trataţi ca fii şi fiice, adulţi şi
maturi, întreaga Biblie fiind pusă la dispo-
ziţia lor, ca s-o citească, s-o savureze şi s-o
împlinească în viaţa lor. In lumina acestor
adevăruri, îndemnul lui Harrison este foarte
binevenit:
Copilule mult preaiubit de El: toate lucrurile
sunt alte tale, căci aşa îţi spune El la 1 Corinteni
3:22,23, ca să te facă să-ţi dai seama ce bogăţii
inimaginabil de mari ţi-au fost puse la dispozi-
ţie, dincolo de puterea ta de pricepere sau imagi-
naţie. Gândeşte-te, de pildă, la univers: al cui
este, dacă nu chiar al Lui şi al tău! Prin urmare,
trăieşte ca un rege!15
4:8 Galatenii fuseseră cândva sub robia
idolilor. înainte de convertirea lor, ei fusese-
ră păgâni, ce se închinau idolilor de lemn şi
de piatră — acei dumnezei falşi. Dar iată că
acum ei se lăsau supuşi unei noi forme de
robie: robia faţă de lege.
4:9 Cum puteau ei să-şi scuze purtarea?
Ei ajunseseră să-L cunoască pe Dumnezeu
sau, dacă nu-L cunoşteau la nivelul unei
profunde experienţe cu El, cel puţin ei erau
cunoscuţi de El, adică, erau mântuiţi. Cu
toate acestea, ei se întorceau acum de la
puterea şi bogăţiile Sale (asupra cărora
fuseseră făcuţi moştenitori) la lucrurile slabe
şi sărace, legate de lege, cum ar fi circumci-
zia, zilele sfinte şi regulile dietetice. Ei se
puneau din nou sub robie faţă de lucrurile
care nici nu pot mântui, nici nu le pot edifica
viaţa, ci aduc oamenilor numai sărăcie.
Pavel etichetează legea cu toate ceremo-
nialurile drept slabă şi sărăcăcioasă. Legile
lui Dumnezeu fuseseră minunate la vremea
lor şi la locul lor, dar ele sunt negreşit o

piedică arunci când tind să-L înlocuiască pe
Domnul Isus. Este o idolatrie să-I întorci
spatele lui Cristos, revenind la lege.
4:10 Galatenii respectau calendarul
iudaic, cu sabaturile sale, sărbătorile şi vre-
murile sale. Pavel îşi exprimă teama pentru
cei ce susţineau că sunt creştini, continuând
însă să încerce să obţină bunăvoinţa lui
Dumnezeu prin respectarea unor ritualuri
legaliste. Chiar oamenii nenăscuţi din nou
pot ţine zile speciale şi ani. Unii oameni
dobândesc o satisfacţie deosebită când cred
că pot face ceva, cu puterile lor proprii, de a
câştiga bunăvoinţa lui Dumnezeu. Dar asta
presupune că omul are tărie în el însuşi, şi,
prin urmare, nu mai are, în această privinţă
nevoie de Mântuitorul.
Dacă Pavel a putut să le scrie în această
manieră galatenilor, ce le-ar scrie el atunci
celor care îşi spun creştini în vremea noastră,
care caută să obţină sfinţenia prin respecta-
rea legii? Oare nu ar osândi el tradiţiile
introduse în cadrul creştinismului prin filiera
iudaismului — o preoţie ordinată de om, o
hirotonire făcută de oameni, apoi toate odăj-
diile şi veştmintele preoţeşti, păzirea sabatu-
lui, a locurilor sfinte, folosirea lumânărilor,
a „apei sfinte", ş.a.m.d.?
4:12 Se pare că galatenii uitaseră recu-
noştinţa ce i-o arătaseră lui Pavel, când le-a
vestit prima oară evanghelia. Dar el li se
adresează cu apelativul „Fraţi", în pofida
eşecurilor lor şi a temerilor nutrite de el cu
privire la ei. Pavel fusese iudeu sub lege.
Acum, în Crsitos, el era eliberat de lege,
liber în Cristos. Prin urmare, el spune: „De-
veniţi ca mine — izbăviţi de lege şi nemai-
trăind sub ea." Galatenii ne-evrei nu fuseseră
niciodată sub lege şi nici acum nu se aflau
sub lege. Astfel apostolul spune: „Am deve-
nit ca voi. Eu, care am fost un iudeu, acum
mă bucur de aceeaşi libertate faţă de lege ce
v-a caracterizat dintotdeauna pe voi, Nea-
murilor."
Nu mi-aţi făcut nici o nedreptate. Nu
se poate stabili ce a vrut Pavel să spună aici.
Poate vrea să spună că nu se simţea personal
nedreptăţit de modul în care s-au purtat faţă
de el. Faptul că s-au îndepărtat de el, alătu-
rându-li-se învăţătorilor falşi, nu era atât de
mult o lovitură personală, la adresa apostolu-
lui, cât împotriva adevărului lui Dumnezeu
şi astfel o lovitură împotriva lor înşişi.
4:13 Evanghelia a fost mai întâi predi-
cată în neputinţa trupului.16 Dumnezeu
adesea se foloseşte de instrumente slabe,
dispreţuite şi sărace pentru a realiza lucrarea

Galateni

711

Sa, pentru ca gloria să fie a Lui, şi nu a
omului.
4:14 Boala lui Pavel a fost o încercare
pentru el şi pentru cei ce-1 ascultau. Dar
galatenii nu l-au respins din cauza înfăţişării
sale fizice sau datorită vreunui impediment
al vorbirii. Dimpotrivă, l-au primit ca pe un
înger al lui Dumnezeu, adică ca pe un sol
trimis de Dumnezeu şi chiar ca pe Cristos
Isus însuşi. întrucât el îl reprezenta pe Dom-
nul, galatenii l-au primit ca şi cum L-ar fi
primit pe Domnul (Mat. 10:40). Ei au accep-
tat mesajul lui Pavel ca pe însuşi cuvântul lui
Dumnezeu. Asta ar trebui să fie de învăţă-
minte pentru toţi creştinii cu privire la felul
cum îi tratează pe solii Domnului. Când îi
primim cu căldură, îl primim chiar pe Dom-
nul Isus în acelaşi fel (Luca 10:16).
4:15 Când au auzit ei prima oară evan-
ghelia, au recunoscut extraordinar de marea
binecuvântare pe care a adus-o aceasta
inimilor lor. Atât de mare a fost aprecierea
lor încât şi-ar fi dat şi ochii din cap pentru
Pavel, dacă acest lucru ar fi fost posibil (S-ar
putea deduce de aici că „ţepuşul din carnea"
lui Pavel ar fi fost o boală de ochi.) Ce s-a
întâmplat între timp cu acest sentiment de
recunoştinţă? Din nefericire, s-a evaporat ca
rouă dimineţii.
4:16 Cărui fapt se datorează schimbarea
atitudinii lor faţă de Pavel? Doar predica
acelaşi mesaj, luptându-se din răsputeri
pentru adevărul evangheliei. Dacă asta 1-a
făcut să devină duşmanul lor, atunci poziţia
lor era într-adevăr periculoasă.
E. Robie sau libertate (4:17-5:1)
4:17 Motivele care-i animau pe învăţăto-
rii falşi se deosebeau de ale lui Pavel: ei
doreau să-şi facă adepţi, pe când Pavel era
interesat de bunăstarea spirituală a galateni-
lor (4:17-20). învăţătorii falşi erau foarte
zeloşi în eforturile lor de a câştiga afecţiunea
galatenilor, dat motivele lor erau nesincere.
Ei vor să vă dezlipească de noi. Iudaizatorii
doreau să-şi dezlipească pe galateni de apos-
tolul Pavel şi de ceilalţi învăţători. Ei doreau
să-şi facă adepţi, căutând să formeze o sectă,
în acest sent. Stott ne avertizează în această
privinţă: „Când creştinismul este transformat
într-o robie faţă de regulamente şi obligaţii,
victimele acestei robii devin supuşi orbi ai
învăţătorilor lor, întocmai ca în Evul Me-
diu."17
4:18 Pavel spune, în realitate: „Nu mă
deranjează că alţii se preocupă atâta pentru
voi, chiar dacă eu nu sunt în mijlocul vostru,

atâta timp cât fac asta din motive curate şi
pentru o cauză bună.
4:19 Adresându-se galatenilor cu apelati-
vul copilaşi, Pavel vrea să le aducă aminte
că el este cel ce i-a adus la Cristos, el, care
trece acum din nou prin durerile naşterii din
pricina lor, dar nu în privinţa mântuirii lor, ci
pentru ca Cristos să ia chip în ei. Transfor-
marea noastră după chipul lui Cristos—iată
care este obiectivul deplin urmărit de Dum-
nezeu în viaţa copiilor Săi! (Ef. 4:13; Col.
1:28).
4:20 Versetul acesta ar putea însenina că
Pavel era nedumerit cu privire la adevărata
stare în care se găseau galatenii. Abaterea lor
de la adevăr îi strecurase îndoieli în suflet.
Acum el dorea să-şi poată schimba tonul,
vorbind despre ei cu certitudine şi convinge-
re. Sau poate că era perplex cu privire la
reacţia avută de ei faţă de Scrisoarea sa. De
aceea, ar fi preferat să stea de vorbă cu ei în
persoană, putând astfel să se exprime mai
bine, schimbând tonul vocii sale. Dacă vor
fi receptivi la mustrările lui, el va da dovadă
de îngăduinţă. Dar dacă se vor semeţi şi
răzvrăti, atunci apostolul ar putea adopta o
atitudine de asprime. Aşa cum stăteau lucru-
rile însă, apostolul era perplex, căci nu avea
cum să ştie care va fi reacţia lor la mesajul
transmis de el.
întrucât învăţătorii iudei făcuseră atâta
caz de Avraam, insistând că credincioşii tre-
buie să-i urmeze exemplul, tăindu-se împre-
jur, Pavel se referă acum la aspecte din fa-
milia lui Avraam, pentru a demonstra că le-
galismul înseamnă sclavie şi că nu poate fi
amestecat cu harul.
Dumnezeu îi promisese lui Avraam că va
avea un fiu, în pofida faptului că atât el, cât
şi Sara erau prea înaintaţi în vârstă — ome-
neşte vorbind — pentru a mai avea copii.
Avraam L-a crezut pe Dumnezeu şi astfel a
fost îndreptăţit (Gen. 15:1-6). La câtva timp
după aceea, Sara, tot aşteptând să primească
fiul promis, a căzut în descurajare şi astfel
i-a propus lui Avraam să aibă un copil de la
roaba ei, Hagar. Avraam i-a urmat sfatul şi
astfel s-a născut Işmael, care nu era moşteni-
torul promis de Dumnezeu, ci fiul nerăbdării,
carnalităţii şi lipsei de încredere a lui Avra-
am (Gen. 16).
Apoi, pe când Avraam avea o sută de
ani, s-a născut Isaac, copilul făgăduinţei.
Evident naşterea aceasta a fost miraculoasă,
căci a devenit posibilă numai prin puterea
măreaţă a lui Dumnezeu (Gen. 21:1-5). Cu
prilejul ospăţului tradiţional, marcând înţăr-

712

Galateni

carea lui Isaac, Sara 1-a văzut pe Işmael
bătându-şi joc de fiul ei. Prin urmare, i-a
poruncit lui Avraam să-1 alunge pe Işmael
împreună cu mama lui din casa lor, spunând:
„Fiul acestei roabe nu va fi moştenitor cu
fiul meu, adică cu Isaac" (Gen. 21:8-11).
Acesta e fondul pe care proiectează acum
apostolul argumentarea sa.
4:21 Legea din versetul acesta e folosită
în două sensuri diferite. Primul se referă la
lege ca mijloc de a atinge sfinţenia iar al
doilea la cărţile Vechiului Testament privi-
toare la lege (Geneza la Deuteronom), în
special Geneza. Pavel spune: „Spuneţi-mi
voi, care doriţi să obţineţi bunăvoinţa lui
Dumnezeu prin păzirea legii, n-ascultaţi voi
în realitate de mesajul legii?"
4:22, 23 Cei doi fii au fost Işmael şi
Isaac. Roaba a fost Hagar iar femeia liberă a
fost Sara. Işmael s-a născut ca urmare a
intervenţiei intrigante a lui Avraam. Pe de
altă parte, Isaac i-a fost dat lui Avraam prin
făgăduinţa lui Dumnezeu.
4:24 Istoria aceasta din VT este simboli-
că, având un sens mult mai profund decât
cel aparent. Adevărata semnificaţie a eveni-
mentelor nu este enunţată explicit, ci subîn-
ţeleasă. Astfel, istoria lui Isaac şi Işmael
reprezintă un profund adevăr spiritual, pe
care Pavel începe acum să-1 explice.
Cele două femei reprezintă două legă-
minte: Hagar legământul legii, şi Sara,
legământul harului. Legea a fost dată pe
Muntele Sinai. Ciudat este că termenul
„Hagar" (în versiunea română: „Agar", n.tr.)
înseamnă în limba arabă: „stâncă" iar arabii
numesc Muntele Sinai „Stânca".
4:25 Legământul dat la Sinai a produs
sclavie; astfel Hagar, roaba, a fost un tip
reprezentativ al legii. Hagar reprezintă
Ierusalimul, capitala naţiunii ebraice şi
centrul israeliţilor nemântuiţi, care mai
căutau să capete neprihănirea prin păzirea
legii. Aceştia, împreună cu copiii şi urmaşii
lor, sunt în robie. A fost o caracterizare
usturătoare ca Pavel să-i lege pe israeliţii
necredincioşi cu Hagar, mai degrabă decât
cu Sara, şi cu Işmael, mai degrabă decât cu
Isaac.
4:26 Capitala celor îndreptăţiţi prin
credinţă este Ierusalimul ceresc — mama
tuturor credincioşilor, atât evrei, cât şi ne-
evrei.
4:27 Citatul acesta din Isaia 54:1 este o
prezicere, potrivit căreia copiii cetăţii cerşti
vor fi mai numeroşi decât cei ai Ierusalimu-
lui pământesc. Sara a fost femeia ce fusese

de atâta timp stearpă. Hagar a fost femeia
care are soţ. în ce fel trebuie să înţelegem
triumful final al Sarei sau al Ierusalimului
ceresc? Răspunsul este că în ceata copiilor
făgăduinţei se află toţi — şi Neamuri, şi
iudei — care se apropie de Dumnezeu prin
credinţă, fiind mult mai mulţi decât copiii
lui Hagar, care rămân sub lege.
4:28 Adevăraţii credincioşi sunt născuţi
nu din voia omului ori din voia cărnii, ci a
lui Dumnezeu. Nu descendenţa naturală este
cea care contează, ci naşterea divină miracu-
loasă prin credinţa în Domnul Isus.
4:29 Işmael şi-a bătut joc de Isaac şi aşa
a fost întotdeauna: cei născuţi din carne i-au
persecutat pe cei născuţi din Duhul. Gân-
diţi-vă la suferinţele îndurate de Domnul
nostru şi de apostolul Pavel din partea celor
nemântuiţi. Poate ni s-ar părea o scăpare
neînsemnată faptul că Işmael şi-a bătut joc
de Isaac, dar Scriptura consemnează această
infracţiune iar Pavel vede în ea un principiu
ce stă în picioare şi astăzi: vrăjmăşia dintre
carne (firea veche) şi Duhul.
4:30 Prin urmare, galatenii sunt îndem-
naţi să se întoarcă la Scriptură, unde vor găsi
verdictul. Legea şi harul nu pot fi amesteca-
te; este cu neputinţă să moşteneşti binecu-
vântările lui Dumnezeu pe baza meritelor
omeneşti sau ale eforturilor firii.
4:31 Cei ce şi-au pus încrederea în Cris-
tos nu au nici o legătură cu legea, ca mijloc
de obţinere a bunăvoinţei divine. Ei sunt
copii ai femeii libere, urmând condiţia socia-
lă a mamei lor.
5:1 Ultimul verset din capitolul 4 descrie
poziţia credinciosului: el este liber! Primul
verset din capitolul 5 se referă la practica
creştinului: el trebuie să trăiască ca un om
liber! Aici avem o foarte elocventă ilustrare
a deosebirii dintre lege şi har. Legea ar
spune: „Dacă vă veţi dobândi libertatea, veţi
fi liberi." Dar harul spune: „Aţi fost eliberaţi,
cu preţul extraordinar de mare al morţii lui
Cristos. în semn de recunoştinţă faţă de El,
trebuie să rămâneţi deci tari în libertatea
cu care v-a eliberat Cristos şi să nu vă
supuneţi iarăşi sub jugul robiei." Legea
porunceşte, dar nu-ţi dă şi puterea de a duce
la îndeplinire porunca. Harul asigură ceea ce
cere legea, învrednicindu-1 apoi pe om să
trăiască o viaţă pe măsura poziţiei pe care o
ocupă, prin puterea Duhului Sfânt, răsplătin-
du-1 pentru că face acest lucru.
După cum s-a exprimat C. H. Mackin-
tosh: „Legea cere tărie de la cel total lipsit de
tărie, blestemându-1 dacă nu face dovada

Galateni

713

acestei tării. Evanghelia dă tărie celui care
nu are nici o tărie, binecuvântându-1 atunci
când o manifestă."18
„Aleargă, Ioane, şi trăieşte!" — porunceşte
legea. Dar apoi nu-mi dă nici picioare, nici
mâini. Cu mult mai bună este vestea pe care mi-
o aduce evanghelia, căci mă şi înnaripează, când
mă îndeamnă să zbor!
III. PRACTICĂ: PAVEL APĂRĂ
LIBERTATEA CREŞTINĂ ÎN
DUHUL (5:2-6:18)
A. Pericolul Iegalismului (5:2-15)
5:2 Legalismul anulează orice valoare pe
care ar putea-o avea Cristos pentru noi.
Iudaizatorii insistau asupra necesităţii credin-
cioşilor dintre Neamuri de a fi circumcişi,
dacă vor să fie mântuiţi. Dar Pavel, vorbind
cu autoritatea sa de apostol, insistă că depen-
denţa de circumcizie ar însemna a-L face pe
Cristos să nu le folosească la nimic, cum
arată şi Jack Hunter:
In situaţia galatenilor, circumcizia nu era o
operaţie chirurgicală, nici o simplă împlinire a
unui ritual religios, ci reprezenta un sistem de
mântuire prin săvârşirea de fapte bune. El pro-
clama o evanghelie a eforturilor omeneşti, färä
harul divin. Era înlocuirea harului cu legea sau
a lui Cristos cu Moise. Căci a adăuga la Cristos
însemna a lua din Cristos. Cristos suplimentat
însemna Cristos înlocuit. Cristos este singurul
Mântuitor — unic şi exclusiv. Circumcizia
însemna excizie de la Cristos.19
5:3 Legalismul le cerea oamenilor să
împlinească toată legea. Oamenii aflaţi sub
lege nu-şi pot permite să accepte doar porun-
cile uşor de îndeplinit, respingându-le pe
cele dificile. Dacă cineva se străduieşte să-I
fie plăcut lui Dumnezeu prin circumcizie,
atunci are obligaţia de a împlini toată legea.
Astfel fie cineva se află cu totul sub lege, fie
nu este deloc sub lege. Evident, dacă este cu
totul sub lege, Cristos nu este de nici un
folos pentru el. Domnul Isus este nu numai
Mântuitorul complet, ci şi Mântuitorul exclu-
siv. Pavel nu se referă în acest verset la unii
care vor fi fost circumcişi în trecut, ci doar la
cei ce ar putea să se supună acestui ritual în
v»ţor, din dorinţa de a se bucura de o îndrep-
tăţire mai completă. El se adresează doar
celor care susţineau că pentru a putea fi
acceptat de Dumnezeu, cineva trebuie să
păzească legea.

5:4 Legalismul înseamnă abandonarea
lui Cristos ca singura nădejde a neprihănirii.
Versetul acesta a trezit vii dezbateri şi s-au
oferit o sumedenie de interpretări, care se pot
împărţi, în general, în trei categorii, după
cum urmează:
1.	Mulţi susţin că Pavel ar afirma aici că
este posibil ca cineva să fie mântuit cu ade-
vărat, dar după aceea să cadă în păcat şi, prin
urmare, să cadă din har, fiind pierdut pe
veci. Această doctrină a ajuns să fie cuno-
scută sub denumirea de „căderea din har".
Noi credem însă că o atare interpretare
nu poate sta în picioare, din două motive
principale: mai întâi, versetul acesta nu
descrie persoanele mântuite care cad în
păcat. în realitate, nici nu se pomeneşte
deloc despre căderea în păcat. Mai degrabă,
versetul se referă la cei care trăiesc o viaţă
morală, respectabilă şi dreaptă, sperând că
vor fi mântuiţi prin aceasta. Astfel pasajul
are efectul de bumerang asupra celor care
susţin teoria căderii din har. Aceştia propagă
învăţătura potrivit căreia un creştin trebuie să
ţină legea, să trăiască o viaţă desăvârşită şi
să se abţină de la păcătuire, pentru a putea
rămâne mântuit. Dar Scriptura arată răspicat
că cei ce caută să fie îndreptăţiţi prin faptele
legii sau prin eforturi proprii sunt cei care au
căzut din har.
în al doilea rând, interpretarea aceasta
contrazice mărturia consecventă şi uniformă
a Noului Testament, potrivit căreia adevăra-
tul credincios în Domnul Isus Cristos este
mântuit pe vecie, că nici o oaie a lui Cristos
nu va pieri şi că mântuirea depinde întru
totul de lucrarea isprăvită a Mântuitorului, şi
nu de jalnicele eforturi ale omului (loan
3:16, 36; 5:24; 6:47; 10:28).
2.	O a doua interpretare a versetului 4
din capitolul 5 este că acesta s-ar referi la cei
ce au fost iniţial mântuiţi prin credinţa în
Domnul Isus, dar care după aceea s-au aşe-
zat pe ei înşişi din nou sub lege, pentru a-şi
păstra în continuare mântuirea sau pentru a
atinge sfinţenia. Cu alte cuvinte, ei au fost
mântuiţi prin har, dar acum caută să se
păstreze mântuiţi prin lege. în cazul acesta,
a cădea din har înseamnă, după cum se
exprimă Philip Mauro: „a se întoarce de la
calea lui Dumnezeu, prin care El îşi desăvâr-
şeşte sfinţii prin lucrarea Duhului în ei, şi a
căuta să realizeze acea lucrare prin împlini-
rea unor ritualuri şi ceremonii externe, pe
care le pot împlini atât oamenii fireşti, cât şi
sfinţii lui Dumnezeu."
Această concepţie este nebiblică, mai

714

Galateni

întâi pentru că versetul în cauză nu-i descrie
pe creştinii care caută sfinţenia sau sfinţirea,
ci mai degrabă pe cei nemântuiţi, care caută
îndreptăţirea prin păzirea legii. Observaţi
ordinea cuvintelor: Voi, care căutaţi să fiţi
îndreptăţiţi prin lege. Şi în al doilea rând,
această explicare a versetului presupune
posibilitatea ca cei mântuiţi să poate fi ulteri-
or despărţiţi de Cristos. Or, această opinie
este contrară concepţiilor corecte cu privire
la harul lui Dumnezeu.
3. A treia interpretare este că Pavel s-ar
referi aici la oameni care ar declara că sunt
creştini, nefiind în realitate mântuiţi. Că
aceşti oameni caută să fie îndreptăţiţi prin
păzirea legii. Or apostolul le spune că nu pot
avea doi mântuitori, ci că trebuie să aleagă
între Cristos şi lege. Dacă vor alege legea,
atunci vor fi despărţiţi de Cristos, ca singura
lor nădejde posibilă de neprihănire; în cazul
acesta ei au căzut din har. Hogg şi Vine
exprimă foarte clar acest adevăr:
Cristos trebuie să fie ori totul, ori nimic pentru
om. Domnul nu acceptă nici o încredere împărţi-
tă, nici o loialitate înjumătăţită. Omul care este
îndreptăţit prin harul Domnului Isus Cristos este
un creştin; omul care caută să fie îndreptăţit prin
faptele legii nu este.20
5:5 Apostolul arată că nădejdea credin-
ciosului adevărat se deosebeşte foarte mult
de aceea a legalistului. Creştinul aşteaptă
nădejdea neprihănirii. El îşi pune nădejdea
în acel timp când Domnul va veni, când va
primi trupul slăvit şi când nu va mai păcătui.
Observaţi că nu se spune că creştinul nădăj-
duieşte în neprihănire, întrucât deja el are o
poziţie neprihănită înaintea lui Dumnezeu,
prin Domnul Isus Cristos (2 Cor. 5:21). Dar
el aşteaptă clipa când va fi deplin neprihănit
în el însuşi. El nu speră să realizeze acest
lucru prin vreun lucru pe care-1 poate face el
însuşi, ci mai degrabă prin Duhul şi prin
credinţă. Duhul Sfânt va face toate acestea
iar credinciosul va privi doar la Dumnezeu,
prin credinţă aşteptând ca El să le îndepli-
nească în viaţa lui. Pe de altă parte, legalistul
speră să dobândească neprihănirea prin
propriile sale fapte, prin păzirea legii sau
prin îndeplinirea unor ritualuri religioase.
Este însă o nădejde deşartă, pentru că nepri-
hănirea nu se poate dobândi în acest fel.
Observaţi că Pavel foloseşte pronumele
noi în acest verset, referindu-se la adevăraţii
creştini, pe când în versetul 4 el a folosit
pronumele „voi", referindu-se la cei ce caută

îndreptăţirea prin lege.
5:6 Legalismul nu ajută la nimic. în cel
priveşte pe cel ce este în Cristos Isus (adică
cel ce este creştin), circumcizia nu-1 face cu
nimic mai bun, după cum necircumcizia
nu-1 face mai rău. Ceea ce caută Dumnezeu
în credincios este credinţa care lucrează
prin dragoste. Credinţa este totala bizuire
pe Dumnezeu. Credinţa nu stă cu mâinile în
sân, ci se manifestă prin slujirea plină de
abnegaţie pentru Dumnezeu şi pentru om.
Motivaţia care stă la baza unei asemenea
slujiri este dragostea. Astfel, credinţa
lucrează prin dragoste, fiind îmboldită de
dragoste, nu de lege. Este un adevăr întâlnit
de multe ori în Scriptură—că pe Dumnezeu
nu-L interesează ritualurile, ci realitatea unei
vieţi trăite cu evlavie.
5:7 Legalismul este neascultare de adev-
ăr. Galatenii porniseră bine în viaţa creştină,
dar cineva le-a tăiat calea, împiedicându-i.
Desigur, este vorba de iudaizatori, de lega-
lişti, de aceşti apostoli falşi. Acceptând
învăţăturile lor eronate, sfinţii s-au făcut
vinovaţi de neascultare faţă de adevărul lui
Dumnezeu.
5:8 Legalismul nu este o învăţătură
divină. înduplecarea înseamnă în acest
context crezul sau doctrina. Cel care vă
cheamă se referă la Dumnezeu. Astfel cre-
zul potrivit căruia circumcizia şi păzirea legii
ar trebui adăugate la credinţa în Cristos nu
vine de la Dumnezeu, ci de la diavolul.
5:9 Legalismul nu face altceva decât să
conducă la şi mai mult rău. Aluatul în Scrip-
tură este un simbol permanent al răului. Aici
se referă la doctrina rea a iudaizatorilor.
Tendinţa naturală a aluatului sau drojdiei de
a afecta toată faina cu care vine în contact
este folosită aici pentru a arăta că puţină
învăţătură greşită va conduce, în mod inevi-
tabil, la şi mai multă rătăcire. Răul nu stă
niciodată pe loc, pentru că în permanenţă
trebuie să-şi apere minciunile cu altele noi.
Legalismul este ca usturoiul: efectul său este
foarte puternic. Nici o fărâmă nu poate fi
considerată „doar puţin". Dacă o mână de
oameni din biserică susţin o învăţătură falsă,
ei vor face şi mai mulţi adepţi, dacă nu vor
întâmpina o acţiune aspră de combatere.
5:10 Legalismul aduce judecată asupra
celor care îl propagă. Pavel era încrezătorcă
galatenii vor respinge învăţăturile false. în-
crederea lui era în Domnul, care ar putea
însemna că Domnul i-a dat lui Pavel asigu-
rări în această privinţă. Sau, cunoscându-L
pe Domnul atât de bine, el era sigur că

Galateni

715

Marele Păstor avea să readucă în staul oiţele
rătăcite, poate chiar prin Scrisoarea pe care
Pavel tocmai le-o scria.
Cât priveşte pe învăţătorii falşi, ei aveau
să fie pedepsiţi de Dumnezeu. Este un lucru
grav să fii pedepsit de Dumnezeu. Este lucru
grav să propagi o învăţătură greşită, prin care
să ruinezi o biserică (1 Cor. 3:17). Este însă
şi mai grav să-i înveţi pe oameni că beţia
este permisă, decât să fii tu însuţi beţiv,
întrucât învăţătorul fals va face o mulţime de
adepţi ca el.
5:11 Legalismul anulează poticnirea
crucii. Pavel răspunde acum acestei acuzaţii
absurde, potrivit căreia el însuşi ar fi predi-
cat, uneori, despre necesitatea circumciziei.
El continuă să sufere prigoane din partea
iudeilor. Aceste prigoane ar înceta însă ca
prin minune, dacă el ar consimţi să predice
circumcizia, pentru că asta ar însemna că a
renunţat la predicarea crucii. Crucea este o
pricină de poticnire pentru om, ofensându-1
şi făcându-1 să se poticnească, deoarece îi
spune că nu poate face nimic pentru a do-
bândi singur neprihănirea. Ea nu acordă nici
un loc firii vechi şi eforturilor ei, ci pune
capăt faptelor omului. Dacă Pavel ar începe
să predice mântuirea prin fapte, susţinând
necesitatea circumciziei, atunci ar însemna
că dă la o parte întreg sensul crucii.
5:12 Dorinţa apostolului este ca cei ce-i
tulburau pe galateni să se taie pe ei înşişi —
ea putând fi interpretată textual, în sensul că
el dorea ca ei să se castreze. Ei erau atât de
zeloşi în a mânui cuţitul pentru a-i tăia pe
alţii împrejur. Ce-ar fi dacă cuţitul ar face
acum din ei înşişi eunuci! Probabil este
preferabil să interpretăm la figurat aceste
cuvinte. Cu alte cuvinte, Pavel doreşte ca
învăţătorii falşi să fie tăiaţi, sau îndepărtaţi,
cu totul de galateni.
Evangheliei harului i s-au adus întotdea-
una acuzaţii că le-ar permite oamenilor să
trăiască cum vor. Oamenii spun: „Dacă
mântuirea este în exclusivitate prin credinţă,
atunci nu mai există nici un control asupra
conduitei persoanei respective în urma mân-
tuirii." Dar apostolul se grăbeşte să precizeze
că libertatea creştină nu înseamnă libertinism
sau mână liberă să păcătuim. Norma după
care se călăuzeşte credinciosul este viaţa
Domnului Isus iar dragostea lui Cristos îl
constrânge să urască păcatul şi să iubească
sfinţenia.
Poate că era foarte necesar ca Pavel să-şi
avertizeze cititorii împotriva libertinismului,
m acest punct. Când oamenii s-au aflat sub

jugul legii atâta amar de timp, primind dintr-
odată libertatea, există întotdeuna pericolul
de a trece de la o formă extremă de robie la
una de totală nepăsare. Echilibrul corect este
acea libertate care se află între lege şi liberti-
nism. Creştinul este liber faţă de lege, dar nu
fărădelege.
5:13 Libertatea creştină nu permite
păcatul, ci mai degrabă îl încurajează pe
creştin să slujească din dragoste. Dragostea
este văzută ca motivaţia tuturor manifestă-
rilor comportamentului creştin, pe când sub
lege motivaţia era teama de pedeapsă. Find-
lay spune: „Robii iubirii sunt adevăraţii
oameni liberi."
Libertatea creştinului este în Cristos Isus
(2:4) şi asta exclude orice gând posibil că ar
putea include şi libertatea de a păcătui. Nu
avem voie niciodată să transformăm liberta-
tea de care ne bucurăm într-o bază de pleca-
re a unor operaţiuni desfăşurate în folosul
firii vechi. După cum o armată invadatoare
va căuta să cucerească un cap de pod, folo-
sindu-1 ca bază de operaţiuni pentru alte
cuceriri, tot aşa şi firea veche va utiliza
numai puţintică libertate pentru a-şi extinde
teritoriul. O manifestare justă a libertăţii
noastre este aceasta: „Faceţi-vă obiceiul să
vă fiţi unii altora robi." Cum spune şi A. T.
Pierson:
Adevărata libertate se găseşte doar în ascultarea
de constrângerile îndreptăţite. Un râu are liberta-
tea de a curge doar în limitele impuse de maluri-
le sale, căci fără acestea s-ar dispersa, devenind
o mlaştină de apă stătătoare, urât mirositoare.
Planetele, dacă nu ar fi controlate de legi pre-
cise, şi-ar aduce propria lor distrugere şi aceea a
universului. Aceeaşi lege care ne îngrădeşte pe
noi, ţinându-ne în staul, îi îngrădeşte pe alţii,
ţinându-i afară. Constrângerile care impun reguli
libertăţii noastre îi asigură, în acelaşi timp,
continuitatea şi protecţia ei. Nu controlul, ci
controlul necesar, şi ascultarea noastră benevolă
de acest control, ne fac oameni liberi.21
5:14 La început, se pare ciudat că Pavel
introduce aici legea, după ce pe tot parcursul
epistolei a subliniat că credincioşii nu se află
sub ea. El nu-şi îndeamnă cititorii să revină
la lege, ci arată că ceea ce cerea legea, dar
nu putea produce, este tocmai ceea ce decur-
ge din exercitarea libertăţii creştine.
5:15 Legalismul conduce numai la cer-
turi, aşa cum s-a întâmplat şi în Galatia. Ce
ciudat să vedem aici oameni care doreau să
se întoarcă sub lege! Legea le cere însă să-şi

716

Galateni

iubească semenii. Dar în realitate s-a întâm-
plat tocmai pe dos, ei angajându-se în cioro-
văieli şi sfâşiindu-se unii pe alţii. Această
comportare izvorăşte din firea veche, căreia
legea îi dă teren de afirmare şi de pe baza
căreia acţionează.
B. Puterea sfinţeniei (5:16-25)
5:16 Credinciosul trebuie să umble în
Duhul, nu în firea veche. A umbla în (sau
prin) Duhul înseamnă a-L lăsa să-Şi facă
voia în viaţa noastră. înseamnă a rămâne în
părtăşie cu El. A lua decizii în lumina sfinţe-
niei Lui. înseamnă a fi preocupat cu Cristos,
întrucât lucrarea Duhului este de a-1 angaja
pe credincios, facându-1 să se preocupe cu
Domnul Isus. Când umblăm în Duhul
astfel, firea veche sau viaţa eului este tratată
ca şi când ar fi moartă. Noi nu ne putem
preocupa în acelaşi timp şi cu Cristos, şi cu
păcatul, cum spune Scofield:
Problema vieţii creştine se bazează pe faptul că
atâta timp cât creştinul trăieşte în lumea aceasta
el este, ca să spunem aşa, alcătuit din doi pomi:
pomul vechi al firii şi pomul nou, al naturii
divine, sădit de naşterea din nou. Problema
constă în a şti cum să menţii pomul vechi în
stare de nerodnicie, făcând, în schimb, pomul
nou să ducă roade îmbelşugate. Problema este
rezolvată prin umblarea în Duhul.22
Versetul acesta şi cele următoare arată că
firea veche este încă prezentă în creştin,
ideea eradicării naturii păcătoase din creştin
fiind astfel infirmată.
5:17 Duhul şi firea veche sunt într-un
permanent conflict. Dumnezeu ar fi putut
elimina din credincioşi firea lor veche, la
convertirea lor, dar El nu a găsit cu cale să
procedeze aşa. De ce? Pentru că a dorit să le
amintească în permanenţă de slăbiciunea lor
şi să-i ţină mereu într-o stare de bizuire pe
Cristos, Preotul şi Avocatul lor; şi să-i facă
să-L laude neîncetat pe Cel care a mântuit
nişte bieţi viermi ca ei. în loc să elimine
natura veche, Dumnezeu ne-a dat Duhul lui
Sfanţ, care să locuiască în noi. Duhul lui
Dumnezeu şi firea noastră veche sunt în
război permanent şi vor continua să rămână
în această stare de război, până când vom fi
duşi acasă. Partea credinciosului în acest
conflict este de a ceda în faţa Duhului, de a
I se preda.
5:18 Cei ce sunt călăuziţi de Duhul nu
sunt sub lege. Versetul acesta ar putea fi
înţeles în două feluri: mai întâi, în sensul că

sintagma: călăuziţi de Duhul îi descrie pe
toţi creştinii. Prin urmare, nici un creştin nu
se află sub lege, şi nu se bizuie pe propriile
sale eforturi. Duhul este Cel care se împotri-
veşte impulsurilor rele din lăuntrul lor, nu ei
înşişi. De asemenea, a fi călăuzit de Duhul
înseamnă a fi ridicat deasupra firii vechi,
preocupându-te cu Domnul. Când cineva
este astfel preocupat, el nu se mai gândeşte
la lege sau la firea veche. Duhul lui Dumne-
zeu nu-i călăuzeşte pe oameni să considere
legea un mijloc de îndreptăţire, ci le îndreap-
tă privirile spre Cristos Cel înviat, ca singu-
rul temei de acceptare înaintea lui Dumne-
zeu.
5:19-21 Am arătat deja că legea apelează
la energia firii vechi. Ce fel de fapte produce
natura omenească căzută? Nu este deloc greu
să identificăm faptele firii vechi, căci aces-
tea sunt evidente pentru toţi. Adulterul23
este infidelitatea în relaţia căsniciei. Desfrâ-
narea este întreţinerea de relaţii sexuale
nelegitime. Necurăţia este decăderea mora-
lă, senzualitatea. Destrăbălarea este condu-
ita neruşinată din care lipseşte stăpânirea de
sine. Idolatria nu este doar închinarea la
idoli, ci şi imoralitatea ce însoţeşte această
închinare în faţa demonilor. Vrăjitoriile se
referă la artele magice, termenul din greacă
fiind înrudit cu drogurile (pharmakeia).
întrucât vrăjitoria presupunea folosirea dro-
gurilor, termenul a ajuns să însemne întreţi-
nerea de raporturi cu duhuri rele sau rostirea
unor incantaţii magice. Aici ar putea fi inclu-
se şi superstiţiile sau „ghinionul" şi toate
celelalte de acest fel. Vrăjmăşiile înseamnă
sentimentele de ură şi răutate faţă de alte
persoane. Certurile sunt discordiile, cioro-
văielile, neînţelegerile. Geloziile se referă la
absenţa încrederii, la suspiciuni. Mânia se
referă la izbucnirile sau accesele de mânie şi
supărare. Ambiţiile egoiste sunt strădaniile
egoiste de a fi „numărul unu", chiar în detri-
mentul altora. Disensiunile sunt dezbinările
provocate de dezacorduri. Ereziile sunt
sectele create de oameni tari la cerbice.
Invidia este nemulţumirea manifestată faţă
de succesul sau prosperitatea altora. Ucideri-
le24 se referă la omorârea nelegitimă a altora.
Beţia se referă la starea de ebrietate cauzată
de consumul băuturilor alcoolice. Petreceri-
le dezmăţate sunt adunările zgomotoase
pentru a se distra, însoţite de beţie.
Pavel îşi avertizează cititorii, cum le-a
mai spus deja, că cei ce practică asemenea
lucruri nu vor moşteni împărăţia luj
Dumnezeu. Pasajul acesta nu ne învaţă că

Galateni

717

un beţiv nu poate fi mântuit, ci ne spune că
cei a căror viaţă este caracterizată de toate
lucrurile care alcătuiesc lista faptelor firii
vechi nu sunt mântuiţi.25
Cum se face că Pavel le scrie în această
manieră bisericilor alcătuite din creştini?
Motivul este că nu toţi cei ce afirmă că sunt
mântuiţi sunt copii adevăraţi ai lui Dumne-
zeu. Astfel, pretutindeni în Noul Testament
Duhul Sfânt adesea însoţeşte prezentarea
unor minunate adevăruri spirituale de cele
mai solemne avertismente la adresa celor
care rostesc numele lui Cristos.
5:22, 23 Este semnificativ faptul că
apostolul face distincţie între faptele firii
vechi şi roadă Duhului. Faptele sunt pro-
duse de energia omului. Roadă creşte în
măsura în care ramura rămâne ataşată de viţă
(loan 15:5). Este aceeaşi deosebire dintre o
fabrică şi o grădină. Observaţi că roadă este
la singular, nu la plural. Duhul Sfânt produce
un singur fel de roadă, adică transformarea
după chipul lui Cristos. Toate virtuţile enu-
merate acum descriu viaţa copilului lui
Dumnezeu. Dr. C. I. Scofield a subliniat că
fiecare dintre ele este străină pe solul inimii
omeneşti.
Dragostea este exact ceea ce este Dum-
nezeu şi ceea ce trebuie să fim şi noi. Este
minunat descrisă la întâi Corinteni 13, fiind
enunţată în toată plinătatea pe crucea Calva-
rului. Bucuria este mulţumirea şi satisfacţia
faţă de Dumnezeu şi felul în care se poartă
cu noi. Cristos a etalat-o la loan 4:34. Pacea
ar putea cuprinde şi pacea lui Dumnezeu, şi
relaţiile de armonie dintre creştini. în ce
priveşte pacea în viaţa Răscumpărătorului,
vezi Luca 8:22-25. îndelunga răbdare este
răbdarea în suferinţe, în momente agasante şi
în prigoane. Exemplul suprem îl găsim la
Luca 23:34. Bunătatea este blândeţea şi
gingăşia arătată faţă de alţii, poate cel mai
bine exemplificată în atitudinea Domnului
faţă de copii (Marcu 10:14). Facerea de
bine este bunătatea arătată altora, concreti-
zată prin fapte de bunătate. Pentru a vedea
facerea de bine în acţiune, nu trebuie decât
să citim Luca 10:30-35. Credincioşia ar
putea însemna încrederea în Dumnezeu,
încrederea în fraţii şi surorile noastre de
credinţă, fidelitatea sau probitatea. Probabil
că probitatea este sensul cel mai exact avut
in vedere aici. Blândeţea este ocuparea
locului smerit, aşa cum a procedat Isus când
a spălat picioarele ucenicilor (loan 13:1-17).
Stăpânirea de sine înseamnă literalmente să
te abţii, să te stăpâneşti, mai cu seamă în

privinţa sexualităţii. Viaţa noastră trebuie să
fie disciplinată. Poftele, patimile, apetiturile
şi nervii trebuiesc toate stăpânite. Apoi
trebuie să practicăm moderaţia, după cum
arată şi Samuel Chadwick:
în engleza lapidară a cotidianelor engleze pasa-
jul acesta sună cam aşa: roadă Duhului este o
dispoziţie plină de afecţiune şi dragoste; un duh
radiind de bucurie şi un temperament voios; o
minte liniştită şi o comportare aşezată; o răbdare
îngăduitoare în împrejurări stresante şi în pre-
zenţa unor oameni provocatori; o pătrundere
interioară plină de compasiune şi o atitudine
săritoare, dar plină de tact; o judecată generoasă
şi un spirit cuprinzător de caritate; loialitate şi
probitate în toate împrejurările; smerenie care se
uită pe sine în bucuria altora; în toate lucrurile o
atitudine de auto-control şi stăpânire de sine,
care este semnul distinctiv suprem al desăvârşi-
rii. Ce izbitoare este această imagine în raport cu
întâi Corinteni 13!26
Pavel încheie lista cu comentariul criptic:
„împotriva unor astfel de lucruri nu este
lege." Desigur că nu este! Căci aceste virtuţi
îi sunt plăcute lui Dumnezeu, benefice pen-
tru alţii şi bune pentru noi înşine. Dar cum se
produce această roadă? Prin eforturile omu-
lui? Nicidecum! Ci este produsă în măsura în
care creştinii trăiesc în părtăşie cu Domnul,
în măsura în care au privirile aţintite asupra
Mântuitorului, privindu-1 cu adoraţie şi
ascultându-L în viaţa de zi cu zi, Duhul
Sfânt produce acest miracol minunat. El îi
transformă după chipul lui Cristos. Iar ei
devin ca El aţintindu-şi privirile asupra Lui
(2 Cor. 3:18). După cum mlădiţa îşi trage
toată seva, toate substanţele nutritive de care
are nevoie pentru ca să trăiască din viţă, tot
aşa şi credinciosul în Cristos îşi extrage tăria
din Adevărata Viţă, fiind astfel învrednicit să
trăiască o viaţă rodnică pentru Dumnezeu.
5:24 Cei care sunt ai lui Cristos Isus
şi-au răstignit firea păcătoasă. Timpul
gramatical al verbului din această propozi-
ţie27 indică ceva care s-a petrecut cu siguran-
ţă în trecut. De fapt s-a petrecut la converti-
rea lor. Când ne-am pocăit, într-o privinţă,
am ţintuit pe cruce vechea natură rea şi
coruptă, cu toate afecţiunile şi poftele ei. Am
luat atunci hotărârea că nu vom mai trăi
pentru a face pe placul naturii noastre decă-
zute, că nu o vom mai lăsa să ne domine.
Desigur, această decizie trebuie reînnoită în
permanenţă, în viaţa noastră. încontinuu tre-
buie să dăm la moarte firea noastră veche.

718

Galateni

5:25 „Dacă" din acest verset are sensul
de „întrucât". Cu alte cuvinte, întrucât avem
viaţă veşnică prin lucrarea Duhului Sfânt
din noi, să trăim în practică viaţa cea nouă,
prin puterea aceluiaşi Duh. Legea nu ar
putea să^e dea niciodată viaţă, şi niciodată
nu a fost rânduită să fie principiul de viaţă al
creştinului.
C. îndemnuri practice (5:26-6:10)
5:26 In versetul acesta trei sunt atitudini-
le de care trebuie să ne ferim:
1.	Slava deşartă—Să nu umblăm după
slava deşartă, sau să nu avem o opinie falsă
ori deşartă despre noi înşine. Dumnezeu nu
vrea ca creştinii să se laude sau să se îngâm-
fe, căci asta nu-i stă bine unui păcătos mân-
tuit prin har. Oamenii care trăiesc sub lege
adesea se laudă şi se mândresc cu realizările
lor palide, dispreţuindu-i pe cei ce nu sunt pe
măsura normelor stabilite de ei. Tot aşa şi
creştinii legalişti adesea îi vor privi cu dis-
preţ pe alţi creştini care nu au aceleaşi liste
cu lucrurile îngăduite şi neîngăduite, prin
urmare, condamnându-i.
2.	Provocare — provocându-ne unii pe
alţii. Este o tăgăduire a vieţii pline de Duhul
să-i provoci sau să-i întărâţi pe alţii să se
conformeze propriilor tale puncte de vedere.
Asta pentru că niciodată nu putem şti proble-
mele şi ispitele cu care este confruntată
inima cuiva, dacă nu ne-am aflat în poziţia
sa.
3.	Invidia—invidiindu-ne unii pe alţii.
Invidia este în mod concret păcatul de a dori
un lucru ce aparţine altuia, un folos necuve-
nit, un lucru pentru care nu suntem îndreptă-
ţiţi. Invidia este resentimentul avut faţă de
succesul superior al altei persoane, talentele,
averile sau frumuseţea acelei persoane. Cei
mai puţin talentaţi sau dominaţi de un carac-
ter slab vor fi ispitiţi să-i invidieze pe cei ce
par a fi mai pricepuţi în păzirea legii. Toate
aceste atribute sunt însă străine harului. Un
credincios adevărat ar trebui să-i stimeze pe
alţii mai presus decât se stimează pe sine.
Cei ce păzesc legea sunt însă dornici după
slava deşartă. Dar cei ce posedă un caracter
mare slujesc, de cele mai multe ori nebăgaţi
în seamă, trudind în tăcere şi seninătate.
6:1 Avem aici o minunată reţetă despre
modul în care ar trebui tratat un credincios
ce a păcătuit de către alţi creştini. Desigur,
este o reţetă ce contrastează puternic cu
legea, care îi supunea imediat la judecată pe
cei ce se făceau vinovaţi de vreo infracţiune.
A fi prins în vreo greşeală se referă la cel

ce a comis un act de păcat, mai degrabă
decât la cel ce păcătuieşte în mod obişnuit. O
atare persoană trebuie tratată de creştini
duhovniceşti, întrucât un creştin carnal —
printr-o atitudine rece şi inflexibilă — ar
putea face mai mult rău decât bine. în acest
caz, cel ce a greşit nu va fi dispus să pri-
mească mustrarea din partea celui ce este el
însuşi în afara părtăşiei cu Domnul.
Versetul acesta ridică o întrebare intere-
santă. Dacă un creştin este cu adevărat du-
hovnicesc, va recunoaşte el acest lucru? Oare
nu sunt oamenii spirituali cei mai conştienţi
de scădinţele lor? Atunci cine s-ar mai anga-
ja în lucrarea de refacere a unui frate ce a
căzut într-o greşeală, dacă această lucrare 1-
ar marca drept un frate duhovnicesc? Oare
nu ar trăda aceasta o anumită lipsă de mo-
destie? Răspunsul este următorul: Un om cu
adevărat duhovnicesc nu se va lăuda nicioda-
tă cu starea lui, ci va avea inima plină de
tandreţe a unui păstor, dorind să-1 refacă pe
cel ce a greşit. O atare persoană nu va acţio-
na dintr-un spirit de mândrie sau superiorita-
te, ci cu duhul blândeţii, amintindu-şi că şi
el ar putea fi ispitit.
6:2 Sarcinile se referă la eşecurile,
ispitele, încercările şi necazurile prin care
trecem. în loc să stăm deoparte şi să criti-
căm, mai bine am pune umărul, ajutându-1
pe fratele aflat la strâmtoare, cu tot ce ne va
sta în putinţă.
Legea lui Cristos cuprinde toate porun-
cile Domnului Isus adresate copiilor Săi în
Noul Testament, ele putând fi rezumate prin
porunca: „să vă iubiţi unii pe alţii" (loan
13:34; 15:12). Noi împlinim această poruncă
atunci când ne purtăm unii altora sarcinile.
Legea lui Cristos se deosebeşte de cea a lui
Moise. Legea lui Moise promitea viaţă în
schimbul ascultării, dar nu te învrednicea să
poţi asculta şi singura încurajare de a asculta
de lege era frica de pedeapsă. Pe de altă
parte, legea lui Cristos cuprinde îndrumări
izvorâte din dragoste către unii care au deja
viaţă. Credincioşii sunt învredniciţi să-i
împlinească preceptele prin puterea Duhului
Sfânt, acţiunile lor fiind motivate de dragos-
tea lor pentru Cristos.
6:3 Cu toţii suntem făcuţi din aceeaşi
ţărână. Când vedem că un frate păcătuieşte,
să nu uităm că tot atât de uşor ar fi fost ca
noi înşine să fim în locul lui. Este o amăgire
din partea unui creştin să aibă un complex de
superioritate. Cu siguranţă niciodată nu ar
trebui să ne gândim că ne demitem dacă
purtăm sarcinile altora.

Galateni

719

6:4 Acesta pare să fie un semnal de
alarmă, ca să nu ne facem obiceiul de a ne
compara cu alţii şi a constata că avem moti-
ve de satisfacţie. Apostolul scoate în eviden-
ţă faptul că vom fi examinaţi fiecare în parte,
şi nu în comparaţie cu alţii, la Scaunul de
Judecată al lui Cristos. Prin urmare, să luăm
seama la noi înşine, pentru ca să ne bucurăm
de lucrarea noastră, mai degrabă decât de
eşecurile altora.
6:5 în versetul 2, Pavel ne învaţă că
trebuie să împărtăşim necazurile, întristările
şi suferinţele altora, problemele prin care
trec în această viaţă. Gândul care se desprin-
de din versetul 5 este că fiecare din noi va
trebui să-şi poarte propria sa povară de
responsabilitate la Scaunul de Judecată al lui
Cristos.
6:6 Credincioşii răspund de întreţinerea
învăţătorilor lor creştini. A face parte din
toate bunurile materiale înseamnă a împărţi
cu ei lucrurile materiale ale vieţii şi de a-i
susţine în rugăciune şi în interesul manifestat
pentru lucrarea lor.
6:7 Deşi alţii poate nu vor observa gând
îi neglijăm pe slujitorii lui Dumnezeu, El va
observa şi va da şi răsplata, după măsură.
Vom culege ceea ce semănăm şi vom culege
mai mult decât am semănat. Când un agri-
cultor seamănă grâu, va culege grâu de
treizeci de ori, de şaizeci de ori sau de o sută
de ori cantitatea însămânţată. Scofield arată
că „Duhul nu se adresează aici păcătoşilor cu
privire la păcatele lor, ci la sfinţi, cu privire
la meschinăria lor."
Desigur, în sens mai larg, este adevărat
că „cei ce ară fărădelegea şi seamănă nele-
giuirea îi seceră roadele" (Iov 4:8) iar cei ce
»seamănă vânt vor secera furtună" (Osea
8:7). Istoricul J. A. Froude spunea: „Istoria
se repetă în privinţa unei singure învăţăminte
şi anume că lumea e clădită pe temelii mo-
rale şi că, în ultimă instanţă, celor buni le
merge bine, dar, tot în ultimă instanţă, de cei
rai va fi rău."28
6:8 Deşi, în general, e adevărat că sece-
răm ceea ce am semănat, trebuie observat că
această prevenire urmează îndemnului la
dărnicia creştină. Privind lucrurile în această
perspectivă, vedem că semănarea pentru fire
înseamnă a-ţi cheltui banii doar pentru tine
însuţi, pentru confortul tău şi pentru plăcerile
tale. Dar semănarea pentru Duhul înseamnă
a-ţi folosi banii pentru propoşirea intereselor
lui Dumnezeu.
Cei ce seamănă pentru fire seceră o re-
coltă de dezamăgire şi pierdere, aici pe

pământ, întrucât, pe măsură ce înaintează în
vârstă, constată că firea veche sau carnea
pentru care au trăit, împlinindu-i poftele, se
degradează tot mai mult, apropiindu-se cu
repeziciune de moarte, după care, în viaţa de
apoi îşi pierd şi răsplăţile veşnice. Dar cel ce
seamănă în Duhul va secera din Duhul
viaţa veşnică. Două sunt modalităţile în care
foloseşte Biblia sintagma: viaţa veşnică. (1)
Ea este bunul de care se bucură în prezent
toţi credincioşii (loan 3:36). (2) Este în a-
celaşi timp viaţa pe care credinciosul o va
primi la sfârşitul alergării sale pe acest pă-
mânt (Rom. 6:22). Cei ce seamănă în
Duhul se bucură de viaţă veşnică aici pe
pământ, într-o manieră în care alţi creştini nu
se bucură de ea. Şi apoi ei vor culege răsplă-
ţile care însoţesc credincioşia, atunci când
vor ajunge în casa lor cerească.
6:9 Pentru ca nimeni să nu fie descurajat,
Pavel le aminteşte cititorilor săi că răsplăţile
acestea sunt sigure, chiar dacă nu se dau
imediat — tot aşa după cum nu seceri lanul
de grâu în ziua în care l-ai însămânţat. Exact
aşa este şi pe plan spiritual: răsplăţile vor
urma negreşit la vremea cuvenită, dacă
vom semăna cu credincioşie.
6:10 în casa credinţei sunt cuprinşi toţi
cei mântuiţi, fără deosebire de confesiunea
din care fac parte sau clasificarea în care se
încadrează. Bunătatea noastră nu trebuie să
se mărginească la credincioşi, dar faţă de
aceştia trebuie să se manifeste în mod deose-
bit. Problema nu se pune la modul negativ
—	cât de puţin rău am putea face, ci pozitiv
—	deci, cât de mult bine am putea face.
Acesta trebuie să fie ţelul nostru, după cum
s-a exprimat foarte succint şi John Wesley:
„Fă tot binele care-ţi stă în putinţă, pe toate
căile posibile, către toţi oamenii cu putinţă,
atâta timp cât poţi."
D. încheiere (6:11-18)
6:11 Uitaţi-vă cu ce litere mari v-am
scris, cu însăşi mâna mea! în loc să dicteze
conţinutul scrisorii unui asistent al său, cum
făcea de obicei, Pavel a scris această scrisoa-
re cu mâna lui. Literele mari cu care a scris
ar putea indica sentimentele sale profunde
implicate în combaterea legaliştilor, precum
şi pericolul grav pe care considera Pavel că
îl prezenta învăţătura greşită a iudaizatorilor.
După cum tot atât de bine ar putea fi o refe-
rire la faptul că vederea lui Pavel slăbise —
aşa cum susţin unii, pornind de la acest text
şi de la altele. Noi considerăm că interpreta-
rea aceasta din urmă este cea corectă.

720

Galateni

6:12 Iudaizatorii voiau să arate bine în
faţa oamenilor (în firea veche), adunându-şi
un număr mare de adepţi. Or, lucrul acesta îl
puteau face insistând asupra circumciziei.
Oamenii sunt adesea dispuşi să îndeplinească
ritualuri şi ceremonii, câtă vreme nu li se
cere să-şi schimbe obiceiurile. Este o practi-
că des întâlnită în zilele noastre ca unele bi-
serici să-şi strângă un mare număr de mem-
bri, prin coborârea standardelor. Pavel de-
mască nesinceritatea acestor învăţători falşi,
acuzându-i că se străduiesc să evite prigoa-
nele pentru crucea Iui Cristos. Crucea
înseamnă moartea pentru firea veche, păcă-
toasă, chiar în cele mai nobile eforturi ale
acesteia. Crucea înseamnă depărtare şi des-
părţire de tot ce este rău. Prin urmare, oame-
nii urăsc slăvitul mesaj al crucii, persecutân-
du-i pe cei ce predică acest mesaj.
6:13 Legaliştii nu erau însă interesaţi în
a păzi legea. Tot ce voiau ei era să facă
adepţi, convertindu-i pe oameni cu uşurinţă
la doctrinele lor greşite, pentru ca apoi să se
poată lăuda cu numărul mare de susţinători
ai cauzei lor, cum spune şi Boice: „A fost o
încercare de a-i câştiga pe alţii la o cauză
falimentară; căci nici măcar cei ce erau
circumcişi nu erau în stare să păzească le-
gea."
6:14 Temeiul de laudă al lui Pavel nu
este în carnea oamenilor, ci în crucea Dom-
nului nostru Isus Cristos. Pe acea cruce
lumea a murit faţă de Pavel şi Pavel faţă de
lume. Când omul este salvat, lumea îşi ia
adio de la el, după cum şi el îşi ia adio de la
lume. Cât priveşte lumea, el nu mai este bun
pentru aceasta, pentru că nu mai este intere-
sat în plăcerile ei trecătoare; lumea şi-a
pierdut pentru el puterea de atracţie, pentru
că El L-a găsit pe Cel ce satisface pe deplin
sufletul şi duhul credinciosului, cum spune şi
Findlay: „El nu mai poate crede în ea, nu se
mai poate mândri cu ea, nici nu-i mai poate
aduce omagiu, întrucât lumea, pentru credin-
cios, a fost golită de gloria sa, văduvită de
puterea de a-1 încânta sau de a-1 guverna."
Astfel crucea este o mare barieră sau linie
de demarcaţie între lume şi copilul lui Dum-
nezeu.
6:15 Deşi la prima vedere s-ar părea că
nu este aşa, versetul acesta constituie una din
cele mai importante declaraţii ale adevărului
creştin din întreaga epistolă.
Circumcizia era un ritual extern. învăţă-
torii iudaici făceau ca totul să depindă de
îndeplinirea acestei ceremonii. Circumcizia
era temelia iudaismului. Pavel însă o dă la o

parte, cu eleganţă: „circumcizia nu este
nimic". Nu contează nici ritualul, nici iudais-
mul, nici legalismul. Apoi Pavel adaugă: nici
necircumcizia. Asta pentru că există unii
care se mândresc cu absenţa acestui ritual,
întregul lor serviciu bisericesc fiind întemeiat
pe revolta împotriva acestei ceremonii. Dar
nici asta nu are valoare.
Ceea ce contează la Dumnezeu este o
nouă creaţie. El doreşte să vadă viaţa trans-
formată, cum spune din nou Findlay: „Ade-
văratul creştinism este cel care-i transformă
pe oamenii răi în oameni buni, care-i trans-
formă pe robii păcatului în fii ai lui Dumne-
zeu." Toţi oamenii se află într-una din aceste
două creaţii. Ca oameni născuţi pe lumea
aceasta, ei sunt păcătoşi, neajutoraţi şi con-
damnaţi. Toate eforturile lor de a se mântui
singuri sau de a-I da o mână de ajutor lui
Dumnezeu în salvarea lor, prin intermediul
unui caracter frumos sau al faptelor bune,
sunt zadarnice, lăsându-i total neschimbaţi.
Noua creaţie are drept căpetenie pe Cristos
Cel înviat, cuprinzându-i pe toţi cei ce au
fost răscumpăraţi de păcat şi au primit viaţa
nouă în El. întrucât noua creaţie este a lui
Cristos, de la început până la sfârşit, ea
exclude orice gând de a câştiga bunăvoinţa
lui Dumnezeu prin caracter sau prin faptele
bune ale cuiva. Viaţa de sfinţenie poate fi
produsă nu prin îndeplinirea unui ritual, ci
prin predarea faţă de Cristos, lăsându-L pe
El să-Şi trăiască viaţa în credincios. Noua
creaţie nu este o ameliorare, o îmbunătăţire
sau o adăugire la vechea creaţie, ci una cu
totul nouă.
6:16 Despre ce regulă vorbeşte Pavel
aici? Este regula noii creaţii. El rosteşte
binecuvântarea dublă a păcii şi îndurării
peste toţi cei ce judecă învăţătura prin pris-
ma întrebării: „Provine lucrul acesta din
noua creaţie?", respingând tot ce nu vine din
această creaţie.
Şi peste Israelul Iui Dumnezeu. Mulţi
cred că această sintagmă se referă la biserică.
Totuşi Israelul lui Dumnezeu se referă la
cei ce se nasc iudei, dar îl acceptă pe Dom-
nul Isus ca Mesia. Pentru cei ce trăiau sub
lege nu era nici pace, nici îndurare, dar cei
ce sunt în noua creaţie au şi pace, şi îndura-
re.
6:17 Pavel, cândva rob faţă de lege, a
fost izbăvit de robia ei, prin Domnul Isus.
Acum el aparţinea Domnului, ca rob de bună
voie. După cum sclavii erau însemnaţi cu
fierul roşu, pentru a se arăta că sunt proprie-
tatea stăpânului lor, tot aşa Pavel purta sem-

Galateni

721

nele de proprietate ale Domnului Isus în
trupul său. Ce erau aceste semne? Erau
cicatricile lăsate în trupul său de prigonitorii
săi. Acum el spune: „Nu-i daţi nimănui voie
să încerce să mă revendice ca proprietate a
lui. Nu-mi vorbiţi despre semnul circumci-
ziei, care indică robia faţă de lege, căci eu
port semnul Stăpânului meu, Isus Cristos."
6:18 Apostolul este acum pe punctul de
a pune jos pana. Dar el trebuie să încheie cu
încă un cuvânt. Care va fi acest cuvânt?
HARUL — cuvântul care caracterizează
prin excelenţă evanghelia sa. Harul, nu
legea. Este exact tema cu care a început (1:3)
şi cu care încheie. Harul Domnului nostru
Isus Cristos să fie cu duhul vostru. Amin.
LEGALISMUL
încheind studiul cărţii Galateni, am putea
fi înclinaţi să conchidem că Pavel i-a înfrânt
pe învăţătorii legalismului atât de eficace
încât această chestiune nu mai avea să tulbu-
re biserica în viitor. Dar istoria şi experienţa
ne arată că altfel s-au întâmplat lucrurile!
Legalismul a devenit o parte atât de impor-
tantă a creştinătăţii, încât majoritatea oame-
nilor cred că această învăţătură aparţine
realmente creştinismului.
Da, legaliştii sunt încă printre noi. Cum
i-am putea defini altfel pe cei ce-şi spun slu-
jitori ai lui Cristos, dar care propovăduiesc,
de pildă, că botezul, confirmarea sau aparte-
nenţa la o biserică sunt necesare pentru ca
cineva să poată fi mântuit? Sau care spun că
legea este principiul de viaţă al credincio-
sului? Că noi am fi mântuiţi prin credinţă,
dar păstraţi prin săvârşirea de fapte bune? Ce
este aceasta dacă nu vechea învăţătură a
iudaismului, transpusă pe planul creştinismu-
lui, când suntem rugaţi să acceptăm preoţia
rânduită de om, cu îmbrăcămintea ei distinc-
tivă, cu clădirile modelate după templul din
vechime, cu altarele săpate şi toate ritualurile
acelea complexe, cu un calendar bisericesc,
conţinând postul mare, praznicele şi posturile
sale?
Şi ce altceva este dacă nu erezia galatea-
nă atunci când credincioşii sunt avertizaţi că
trebuie să ţină ziua de Sabat, dacă vor să fie
mântuiţi, în cele din urmă? Predicatorii
moderni ai legalismului fac ravagii în rându-
rile celor care mărturisesc credinţa în Cristos
Şi din această cauză fiecare credincios trebu-
ie să fie avertizat cu privire la învăţătura lor
Şi instruit cum să le răspundă.
Profeţii Sabatului încep de obicei prin
predicarea evangheliei mântuirii prin credin-

ţa în Cristos. Ei recurg la cântări evanghelice
minunate, pentru a-i amăgi pe cei neveghe-
tori, şi par să pună mare accent pe Scriptură.
Dar nu după mult timp, ei îi pun pe adepţii
lor sub Legea lui Moise, în special în privin-
ţa poruncii de a păzi Sabatul. (Sabatul este,
desigur, ziua a şaptea a săptămânii, sau
sâmbăta.)
Cum îndrăznesc ei să facă una ca asta, în
lumina învăţăturii clare a lui Pavel, potrivit
căreia creştinul este mort faţă de lege? Cum
reuşesc ei să evite afirmaţiile clare din Gala-
teni? Răspunsul este că ei fac distincţie netă
între legea morală şi legea ceremonială.
Legea morală o constituie Cele Zece Po-
runci. Legea ceremonială acoperă reguli date
de Dumnezeu, cum ar fi regulile privitoare la
alimentele necurate, lepră, ofrandele aduse
lui Dumnezeu şi aşa mai departe.
Legea morală — afirmă ei — nu a fost
revocată niciodată, ci este o expresie a ade-
vărului etern al lui Dumnezeu. A comite
idolatrie, a ucide sau a te face vinovat de
adulter vor fi întotdeauna acte contrare legii
lui Dumnezeu. în schimb, legea ceremonială
a fost desfiinţată în Cristos. Prin urmare —
conchid ei—când Pavel ne învaţă că creşti-
nul este mort faţă de lege, el se referă la
legea ceremonială, nu la Cele Zece Porunci!
întrucât legea morală continuă să fie în
vigoare, creştinii sunt obligaţi s-o respecte
—susţin aceşti oameni. Asta înseamnă că ei
trebuie să ţină sabatul şi să nu lucreze în
acea zi. Ei afirmă că unul din papii bisericii
romano-catolice ar fi ordonat schimbarea de
la respectarea zilei de Sabat la respectarea
zilei de duminică, în flagrantă încălcare a
Scripturii.
Acest raţionament sună foarte logic, fiind
foarte atrăgător. Dar aspectul cel mai osândi-
tor din el este faptul că este întru totul con-
trar cuvântului lui Dumnezeu! Observaţi
următoarele:
1.	La 2 Corinteni 3:7-11, se spune limpe-
de că cele zece porunci au fost desfiinţate
pentru credinciosul în Cristos. în versetul 7
îegea este descrisă ca fiind „slujba morţii,
gravată în litere pe piatră." Asta nu poate fi
decât o referire la legea morală, iar nu la
legea ceremonială. Numai Cele Zece Porunci
au fost gravate în piatră de degetul lui Dum-
nezeu (Ex. 31:18). în versetul 11, citim că
slujba morţii, deşi slăvită, a fost desfiinţată.
Nimic nu ar putea fi mai decisiv decât aceas-
ta. Sabatul nu mai are nici un drept asupra
creştinului.
2.	Nici unui ne-evreu nu i s-a poruncit
1.	
722

Galateni

vreodată să ţină sabatul. Legea a fost dată
numai naţiunii ebraice (Ex. 31:13). Deşi
Dumnezeu însuşi S-a odihnit în ziua a şap-
tea, El nu i-a poruncit nimănui să facă la fel,
până când nu a dat legea copiilor lui Israel.
3.	Creştinii nu au trecut de la sabat la
ziua întâi a săptămânii din pricina vreunui
decret al unui papă. Noi punem deoparte
Ziua Domnului în mod special pentru închi-
năciune şi slujire pentru că Domnul Isus a
înviat din morţi în acea zi, ca dovadă că
lucrarea de răscumpărare s-a încheiat (loan
20:1). De asemenea, în ziua aceea primii
ucenici s-au adunat ca să frângă pâinea,
arătând moartea Domnului (Fapte 20:7); de
asemenea, ziua întâi a fost rânduită de Dum-
nezeu creştinilor ca în ea să pună deoparte
darurile oferite Domnului, după cum îi făcea
Domnul să prospere (1 Cor. 16:1, 2). Mai
mult, Duhul Sfânt a fost trimis din cer în
ziua întâi a săptămânii.
Creştinii nu „ţin" Ziua Domnului ca
mijloc prin care să dobândească sfinţenia,
sau de teama că vor fî pedepsiţi, ci o pun
deoparte datorită devotamentului plin de
iubire faţă de Cel care S-a dat pe Sine pentru
ei.
4.	Pavel nu face distincţie între legea
morală şi legea ceremonială. Mai degrabă, el
insistă că legea este o unitate omogenă şi că
blestemul planează asupra tuturor celor ce
caută să atingă neprihănirea prin ea, nereu-
şind însă s-o împlinească, oricât ar încerca.
5.	Nouă din cele zece porunci sunt repe-
tate în Noul Testament ca îndrumări morale
pentru copiii lui Dumnezeu. Ele au de a face
cu lucrurile inerent corecte sau greşite. Sin-
gura poruncă ce este omisă este legea saba-
tului. Ţinerea unei zile nu este un lucru
inerent corect sau greşit. Nu li se dă nici un
fel de instrucţiuni creştinilor să ţină sabatul.
Mai degrabă Scriptura arată clar că creştinul
nu poate fi condamnat pentru că nu a ţinut
această zi! (Col. 2:16).
6.	Pedeapsa pentru călcarea sabatului în
Vechiul Testament era moartea (Ex. 35:2).
Dar cei ce insistă că credincioşii trebuie să
ţină sabatul în zilele noastre nu execută
această pedeapsă asupra celor care calcă
această lege. Astfel ei dezonorează legea,
distrugându-i autoritatea, prin eşecul de a
insista ca să i se împlinească cerinţele. Ei
spun, de fapt: „Aceasta este legea lui Dum-
nezeu, pe care trebuie s-o împliniţi, dar
nimic nu se va întâmpla dacă o veţi călca."
7.	Cristos, nu legea, este principiul călău-
zitor în viaţa credinciosului! Noi trebuie să

umblăm cum a umblat El. Acesta este un
standard şi mai înalt decât cel stabilit de lege
(Mat. 5:17-48). Noi suntem împuterniciţi să
trăim o viaţă sfântă prin Duhul Sfânt. Noi
dorim să trăim o viaţă sfântă, datorită iubirii
noastre pentru Cristos. Neprihănirea cerută
de lege este împlinită de toţi cei ce nu umblă
după îndemnurile firii vechi, ci după îndem-
nurile Duhului (Rom. 8:4).
Astfel, învăţătura potrivit căreia credin-
cioşii trebuie să ţină sabatul este total contra-
ră Scripturii (Col. 2:16), fiind, pur şi simplu,
„o altă evanghelie", asupra căreia Dumnezeu
rosteşte un blestem (Gal. 1:7, 9).
Dea Domnul ca fiecare să primească în-
ţelepciunea de la Dumnezeu de a discerne în-
văţăturile rele ale legalismului, în orice for-
mă s-ar prezenta! Dea Domnul ca niciodată
să nu căutăm să fim îndreptăţiţi sau sfinţiţi
prin ceremonii sau eforturi omeneşti, ci să ne
bizuim cu totul numai şi numai pe Domnul
Isus Cristos, în toate nevoile noastre. Dea
Domnul să ne amintim că legalismul este o
insultă la adresa lui Dumnezeu, întrucât
înlocuieşte Realitatea cu umbra — aşezând
ceremonialismul în locul pe care trebuie să-L
ocupe Cristos!{
NOTE FINALE
'(1:8, 9) John Stott, Only One Way: The
Message of Galatians, pg. 27, 28.
2(1:18-20) în textul critic găsim varianta
Cephas (sau Chifa, varianta aramaică a
numelui Petru).
3(2:1) E. F. Kevan, The Keswick Week
1955, pg. 29.
4(2:3) Circumcizia este o operaţie chirur-
gicală minoră, la care sunt supuşi cei de
parte bărbătească. Când Dumnezeu i-a po-
runcit lui Avraam şi descendenţilor lui să
efectueze această operaţie, El a rânduit ca
acesta să fie un semn al legământului înche-
iat de El cu ei, potrivit căruia El era Dumne-
zeul lor iar ei aveau să fie poporul Lui (Gen.
17:1 -11). Nu era doar un semn fizic, ci şi un
simbol spiritual. Avraam a fost circumcis ca
semn al faptului că s-a încrezut în Dumnezeu
(Rom. 4:11). Iudeii au uitat în curând semni-
ficaţia spirituală a circumciziei, îndeplinind-
o doar ca pe o simplă ceremonie. Astfel
ritualul şi-a pierdut valoarea în faţa lui Dum-
nezeu.
în Noul Testament, circumcizia nu mai
este poruncită, întrucât Dumnezeu se ocupă
acum prin har, atât cu Neamurile, cât şi cu
iudeii. în primele zile ale bisericii, o grupare
de credincioşi iudei insista că pentru a putea

Galateni

723

fi mântuit, trebuie să fii circumcis. De aici şi
denumirea acestei partide, „a circumciziei"
(Gal. 2:12).
5(2:3) O relatare destul de completă a
acestei întâlniri de la Ierusalim o găsim la
Fapte 15. Ea merită să fie studiată cum se
cuvine.
6(2:11) Vezi nota 2.
7(2:13) Punctuaţia — inclusiv semnele
citării — face parte din intervenţia editoru-
lui. Unii comentatori pun aici semnele sfârşi-
tului citatului, considerând versetele 15-21
drept explicaţia ulterioară a lui Pavel privi-
tor la ceea ce i-a spus lui Petru.
8(2:21) W. M. Clow, The Cross in the
Christian Experience, pg. 114.
9(3:1) Deşi limba greacă are forme sepa-
rate ale pronumelui care, pentru singular şi
plural, nu este exclusă aici posiblitatea plura-
lului.
IO(3:5) Cele mai vechi manuscrise au fost
scrise în întregime în litere majuscule, întru-
cât literele mici au evoluat abia mai târziu.
Prin urmare, scrierea cu iniţiale majuscule
reflectă intervenţia editorului. Astfel în
engleză pronumele He (El sau el) este bine
să fie scris cu majuscule în acest context (în
româneşte „Cel" apare la începutul versului,
nemaipunându-se problema iniţialei majus-
cule, n.tr.).
"(3:13) J. Cynddylan Jones, Studies in
the Gospel According to St. John, pg. 113.
l2(3:20) Deşi pare să fie o contradicţie
între argumentul de aici şi faptul că Cristos
este numit mai târziu Mediatorul Noului Le-
gământ (Ev. 9:15), cuvântul mediator este fo-
losit în două sensuri diferite în aceste două lo-
curi. Moise a slujit ca mediator prin simplul
fapt că a primit legea din partea lui Dum-
nezeu şi a transmis-o poporului Israel. El a
fost intermediarul sau reprezentantul popo-
rului. Cristos este Mediatorul Noului Legă-
mânt într-un sens mult mai profund. înainte
ca Dumnezeu să poată distribui binecuvân-
tările acestui legământ, Domnul Isus a tre-
buit să moară. După cum numai moartea dă
validitate testamentului lăsat de cineva, tot
aşa Noul Legământ a trebuit să fie pecetluit
Prin sângele Lui. El a trebuit să se dea pe Si-
ne ca preţ de răscumpărare pentru toţi (1
Tim. 2:6). Cristos nu numai că asigură bine-
cuvântările legământului pentru copiii Săi,
ci-i şi menţine pe copiii Lui într-o lume care
'e este antagonică. Asta o face El ca mare
Preot şi Avocat, fiind de asemenea parte in-
tegrantă din lucrarea Sa de mijlocire.
(3:24) Termenul grecpaidagögos (de la

care am moştenit termenul de pedagog şi pe-
dagogie) înseamnă textual „învăţător de co-
pil". O asemenea persoană, de obicei un
sclav, avea grijă de copil când acesta se
ducea şi venea de la şcoală. Uneori chiar
persoana respectivă îi preda cunoştinţe acelui
copil.
l4(4:7) în textul critic găsim doar cuvinte-
le: un moştenitor prin Dumnezeu.
15(4:7) Norman B. Harrison, His Side
Versus Our Side, pg. 71.
16(4:13) Au fost avansate mai multe teorii
cu privire la „infirmitatea" lui Pavel. Printre
acestea se află şi teoria că ar fi fost vorba de
vreo boală de ochi, des întâlnită în Orientul
Mijlociu. Alţii au sugerat că a fost vorba de
malarie, de migrenă, de epilepsie sau alte
neputinţe.
l7(4:17) Stott, Galateni, pg. 116.
18(5:1) C. H. Mackintosh, Genesis to
Deuteronomy, pg. 232, 233.
19(5:2) Jack Hunter, What the Bible
Teaches, Galatians — Philemon, pg. 78.
20(5:4) C. F. Hogg şi W. E. Vine, Epistle
of Paul the Apostle to the Galatians, pg. 241.
21(5:13) Arthur T. Pierson, alte documen-
te nu sunt diponibile.
22(5:16) C. I. Scofield, In Many Pulpits
with Dr. C. I. Scofield, pg. 234.
23(5:19-21) Textul critic (NU) omite cu-
vântul adulter. Curvie {porneia în greacă)
este tradus adesea prin imoralitate sexuală,
în care este inclus adulterul. Este improbabil
însă ca Pavel să fi omis să menţioneze acest
păcat atât de răspândit de infidelitate în
căsnicie, din catalogul viciilor firii vechi.
24(5:19-21) Textul critic omite termenul
ucideri (phonoi). întrucât acest cuvânt sea-
mănă atât de mult cu cel anterior (phthonoi,
„invidie"), era foarte uşor să se omită în
procesul copierii manuscriselor.
25(5:19-21) Vezi nota de la 1 Cor. 6:9.
26(5:22, 23) Samuel Chadwick, citat de
James A. Stewart, Pastures of Tender Grass,
pg.253.
(5:24) Uzanţele limbii engleze cer ca
aoristul estaurösan să fie tradus ca perfectul
compus, dar aoristul indicativ subliniază
fapta, nu rezultatele durabile.
28(6:7) J. A. Froude, alte comentarii nu
sunt disponibile.
BIBLIOGRAFIE
Cole, Alan. The Epistle of Paul to the Gala-
tians. Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Company, 1965.
Eadie, John. Commentary on the Epistle of

724

Galateni

Paul to the Galatians. Edinburgh: T. and
T.Clark, 1884.
Harrison, Norman B. His Side Versus Our
Side. Minneapolis: The Harrison Service,
1940.
Hogg, C.F. şi W.E. Vine. Epistle to the Ga-
latians. Glasgow: Pickering and Inglis,
1922.
Ironside, Harry A. Expository Messages on
the Epistles to the Galatians. New York:
Loizeaux Brothers, 1941.

Kelly, William. Lectures on the Epistles of
Paul the Apostle to the Galatians. Lon-
dra: G. Morrish, n.d.
Lightfoot, J. B. The Epistle of St. Paul to the
Galatians. Grand Rapids: Zondervan
Publishing House, 1962.
Mackintosh, C. H. Genesis to Deuteronomy.
Neptune, N.J.: Loizeaux Bros.
Stott, John. R. Only One Way: The Message
of Galatians. Dowers Grove, IL: Inter-
Varsity Press, 1968.

EPISTOLA CĂTRE EFESENI
Introducere
„ Cununa scrierilor Sfântului Pavel. " — J. Armitage Robinson
„Epistola lui Pavel echivalând cu al treilea cer." — A. T. Pierson

I. Locul unic în Canon
în anumite privinţe, Efeseni este o episto-
lă paulină tipică: începe cu salutul, cu mulţu-
mirile, apoi continuă cu dezvoltarea unei
doctrine, urmată de aplicaţia acestei doctrine
în viaţa noastră practică, urmată de salutările
de la sfârşit. Şi totuşi, deşi Efeseni este o
scrisoare autentică, ea este însă aproape ca o
predică şi o doxologie. în scrisoarea aceasta,
cum arată Moorehead: „pătrundem în liniş-
tea şi solemnitatea sanctuarului... Aici predo-
mină atmosfera de repaus, de meditaţie, de
închinare şi de pace."
în pofida faptului că atâţia comentatori
sunt de acord cu evaluarea lui Robinson,
citată mai sus, unii cărturari moderni, aban-
donând optsprezece sau nouăsprezece vea-
curi de învăţătură creştină, pretind că Pavel
nu putea să fi scris epistola către Efeseni!
Este însă acest punct de vedere valabil, în
lumina faptelor?
H.   Paternitatea cărţii Efeseni
Cât priveşte dovezile externe, în sprijinul
faptului că Efeseni este o epistolă paulină
autentică, aceste dovezi sunt puternice şi
bine fondate. Nici o altă epistolă paulină nu
a avut parte de un număr atât de mare şi de
neîntrerupt de martori, începând cu Clement
din Roma, Ignat, Policarp şi Hermas, şi până
la Clement din Alexandria, Irineu şi Hippo-
lit. Marcion a inclus-o în „canonul" său,
numind-o însă „Laodiceni". Canonul mura-
torian o trece, de asemenea, în rândul scrieri-
lor lui Pavel.
Dovezile interne cuprind şi faptul că
autorul afirmă de două ori că este Pavel (1:1
§| 3:1) iar conţinutul scrisorii este atât de
similar (în unele privinţe) epistolei către
Coloseni, încât se presupune că amândouă
au fost scrise în acelaşi interval de timp.
Cum am arătat, structura cărţii Efeseni este
caracteristică scrierilor pauline. E adevărat
că Pavel introduce aici gânduri noi, dar dacă
un autor nu are voie să procedeze aşa, fără să

fie acuzat de a fi un plăsmuitor, atunci prile-
jurile autorilor biblici de a-i ajuta pe sfinţi să
se maturizeze se vor dovedi foarte anevoioa-
se!
Cărturarul liberal german Schleiermacher
a fost probabil primul care a respins paterni-
tatea paulină a cărţii Efeseni. Mulţi cercetă-
tori moderni i-au călcat pe urme, cum ar fi
Moffatt şi Goodspeed. Vocabularul, stilul şi
doctrina „avansată", precum şi alte argumen-
te subiective sunt citate în sprijinul respinge-
rii, de către aceştia, a paternităţii pauline a
epistolei. Dar fiecăreia dintre aceste teorii i
se poate răspunde cu contraargumente con-
vingătoare. In lumina copleşitoarelor dovezi
externe şi a numărului mare de comentatori
de marcă ce văd în Efeseni, nu doar duhul
lui Pavel, ci şi, cum s-a exprimat Coleridge,
„cea mai divină" dintre scrierile sale, scri-
soarea trebuie acceptată ca fiind autentică.
IILData
împreună cu Coloseni, Filipeni şi File-
mon, Efeseni este una din aşa-numitele
„epistole din temniţă". Dar despre care
întemniţare a apostolului este vorba? (3:1;
4:1)—iată un subiect care a trezit vii dezba-
teri. Deşi unii cred că a fost vorba despre
şederea de doi ani a lui Pavel la Cezarea, sau
chiar o întemniţare nedovedită la Efes, exis-
tenţa unor dovezi copleşitoare par să indice
că a fost vorba despre întemniţarea de la
Roma (la scurt timp după anul 60 d.Cr.).
Asemenea epistolei către Coloseni (4:7-9),
scrisoarea aceasta a fost transmisă de Tihic
celor din provincia Asia (6:21, 22). Asta
explică asemănarea de conţinut doctrinar,
aceleaşi idei fiind proaspete în mintea apos-
tolului, când a scris aceste scrisori.
IV. FONDUL ŞI TEMA EPISTOLEI
Tema principală a cărţii Efeseni este ceea
ce Pavel numeşte „taina". Prin asta el nu
vrea să spună că ar fi vorba despre un lucru

725

726

Efeseni

ce nu poate fi explicat, ci mai degrabă un
adevăr minunat, ce nu fusese revelat înainte,
dar acum este făcut cunoscut.
Adevărul sublim—tema acestei cărţi —
este vestea potrivit căreia iudeii ce cred şi
Neamurile credincioase sunt acum una în
Cristos Isus. Ei sunt fraţi şi surori, membri ai
aceleaşi biserici: Trupul lui Cristos. în vre-
mea de acum, ei sunt aşezaţi în Cristos în
locurile cereşti iar în viitor vor împărţi cu El
slava Lui, de căpetenie peste toate lucrurile.
Taina o găsim în fiecare din cele şase
capitole ale epistolei. în capitolul 1 se nu-
meşte taina voii lui Dumnezeu, îndreptându-
ne privirile înainte spre acel timp când toate
lucrurile din cer şi de pe pământ vor fi con-
duse de Cristos (v. 9, 10). Iudeii credincioşi
(v. 11, pronumele „noi") şi Neamurile cre-
dincioase (v. 13, „voi") vor avea partea lor
de glorie în ziua aceea. Ei vor domni împre-
ună cu El peste întreg universul, ca Trupul
Său şi plinătatea Sa (v. 22, 23).
Capitolul 2 descrie procesul prin care
iudeii şi Neamurile sunt mântuiţi prin harul
lui Dumnezeu; cum sunt împăcaţi ei cu
Dumnezeu şi unii cu alţii; cum, prin unirea
cu Cristos, ei devin un singur om; şi cum
formează ei un templu sfânt în care Dumne-
zeu locuieşte prin Duhul Său.
Capitolul 3 ne oferă cea mai completă
explicaţie a tainei. Aici este numită taina „lui
Cristos" (v. 4, JND), însemnând Cristos,
Capul, şi toţi credincioşii, Trupul Său. în
Trupul acesta, Neamurile credincioase sunt
co-moştenitori, membri şi părtaşi ai făgădu-
inţei lui Dumnezeu (v. 6).

Capitolul 4 subliniază unitatea Trupului
şi planul lui Dumnezeu pentru dezvoltarea
lui până la stadiul de maturitate (v. 1-16).
In capitolul 5, taina este numită Cristos şi
biserica (v. 32). Relaţia dintre Cristos şi
biserică este modelul de relaţii dintre un soţ
credincios şi o soţie credincioasă.
în fine, în capitolul 6, Pavel vorbeşte
despre taina evangheliei, al cărei ambasador
în lanţuri era el (v. 19,20).
încercaţi să vă imaginaţi impactul produs
de această veste asupra credincioşilor ne-
evrei cărora le-a fost expediată scrisoarea!
Nu numai că ei au fost mântuiţi prin cre-
dinţă, la fel ca iudeii, ci pentru prima oară ei
ocupau un loc de privilegiu egal cu ei. Ei nu
erau cu nimic inferiori, în ce priveşte poziţia
lor înaintea lui Dumnezeu. Şi erau destinaţi
să fie întronaţi cu Cristos ca Trup al Său şi
Mireasă a Lui, împărţind cu El gloria dom-
niei Sale universale!
O altă temă importantă din epistola către
Efeseni este dragostea (gr. agape, dragostea
exprimată prin intermediul voinţei). Pavel îşi
începe şi îşi încheie epistola cu acest concept
(1:4; 6:24), folosind acest termen — atât ca
verb, cât şi ca substantiv — mai mult ca în
oricare altă epistolă a sa. Asta ar putea arăta
cunoştinţa dinainte a Duhului, deoarece, în
pofida faptului că treizeci de ani mai târziu
marea şi activa adunare de la Efes continua
să asculte de porunca de a combate doctrina
falsă, Domnul nostru le spune în Scrisoarea
Sa către Efes că ceea ce avea împotriva lor
este că şi-au părăsit dragostea lor dintâi
(Apocalipsa 2:4).

SCHIŢA CĂRŢII
I. POZIŢIA CREDINCIOSULUI ÎN CRISTOS (Cap. 1-3)
A.	Salutul (1:1, 2)
B.	Lauda adusă de Pavel lui Dumnezeu pentru binecuvântările harului (1:2-14)
C.	Mulţumirile şi rugăciunile lui Pavel pentru sfinţi (1:15-23)
D.	Puterea lui Dumnezeu manifestată în mântuirea Neamurilor şi a iudeilor
(2:1-10)
E.	Unitatea iudeilor credincioşi şi a Neamurilor credincioase în Cristos
(2:11-22)
F.	O paranteză pe tema tainei (3:1-13)
G.	Rugăciunea lui Pavel pentru sfinţi (3:14-19)
H. Doxologia lui Pavel (3:20, 21)
II. TRĂIREA PRACTICĂ A CREDINCIOSULUI ÎN DOMNUL (Cap. 4-6)
A.	îndemnul la unitate în părtăşia creştină (4:1-6)
B.	Programul de funcţionare corespunzătoare a mădularelor trupului (4:7-16)
C.	îndemnul la o nouă morală (4:17-5:21)

Efeseni

727

D.	îndemnul la evlavie personală în familia creştină (5:22-6:9)
E.	îndemnuri privitoare la lupta creştină (6:10-20)
F.	Salutările personale ale lui Pavel (6:21-24)
Comentariu

I.   POZIŢIA CREDINCIOSULUI
ÎN CRISTOS (Cap. 1-3)
A. Salutul (1:1, 2)
1:1 Numele Pavel înseamnă „mic".
Deşi fizic apostolului i se potrivea această
descriere, pe plan spiritual influenţa sa a
fost enormă. El se prezintă ca apostol al Iui
Isus Cristos. Asta înseamnă că a fost
împuternicit de Domnul cel înălţat la cer, ca
să execute o misiune specială: să predice
evanghelia la Neamuri şi să predea marele
adevăr privitor la biserică (3:8, 9). întrucât
Efeseni vizează biserica şi întrucât adevărul
acesta a fost prima oară revelat apostolilor
şi profeţilor (3:5), e normal ca Pavel să se
prezinte ca apostol, acesta nefiind un semn
de mândrie, ci explicarea motivului pentru
care el putea vorbi cu autoritate asupra
acestui subiect. Sursa autorităţii sale este
exprimată în cuvintele: prin voia lui Dum-
nezeu. Nu Pavel a ales această lucrare ca
ocupaţia sa în viaţă; nimeni nu 1-a desemnat
s-o facă, ci de la început până la sfârşit a
fost chemarea lui Dumnezeu (Gal. 1:1).
Scrisoarea este adresată sfinţilor care
sunt în Efes, şi credincioşilor în Cristos
Isus. Sfinţii sunt oamenii care s-au separat
de lume, fiind puşi deoparte pentru Dumne-
zeu. Este apelativul acordat în NT tuturor
credincioşilor născuţi din nou. în esenţă,
termenul se referă la poziţia credinciosului
în Cristos, mai degrabă decât la ceea ce
este acesta în el însuşi. în Cristos toţi
credincioşii sunt sfinţi, chiar dacă în ei
înşişi nu sunt întotdeauna sfinţi. De pildă,
Pavel s-a adresat corintenilor cu apelativul
de sfinţi, la 1 Cor. 1:2, deşi reiese clar din
text că ei nu trăiau o viaţă sfântă. Totuşi
voia lui Dumnezeu este ca viaţa noastră
practică să corespundă cu poziţia ocupată
de noi. Cu alte cuvinte, sfinţii trebuie să fie
sfinţi.
Şi credincioşilor în Cristos Isus se
referă la toţi creştinii adevăraţi. Dar terme-
nul credincioşi se referă aici şi la probitatea
Şi caracterul vrednic de încredere pe care ar
trebui să-1 posede creştinii. Sensul principal
este însă acela că ei L-au recunoscut pe
Cristos Isus ca singurul lor Domn şi Mân-
tuitor.

Două dintre cele mai vechi manuscrise
omit cuvintele: în Efes, deşi în mai toate
celelalte manuscrise ele sunt prezent. Mulţi
cărturari cred că aceasta a fost o scrisoare
circulară, redactată pentru a fi citită de
adunările locale de creştini din mai multe
localităţi, între care biserica de la Efes
ocupa un loc proeminent. Din fericire ches-
tiunea aceasta nu afectează nici autentici-
tatea scrisorii, nici valoarea ei pentru noi.
1:2 Urmează salutul adresat de apostol
sfinţilor. Fiecare cuvânt al său este încărcat
de semnificaţie spirituală — spre deosebire
de multe din salutările golite de sens pe
care le folosim de multe ori în vremea de
azi.
Har înseamnă ajutorul divin pentru
viaţa de zi cu zi. Cititorii lui Pavel au fost
deja mântuiţi prin harul lui Dumnezeu —
adică bunăvoinţa nemeritată, manifestată de
El către cei pierduţi. Acum ei aveau nevoie
de tărie de la Dumnezeu pentru a face faţă
problemelor, încercărilor şi întristărilor
vieţii. Or, tocmai asta le oferă apostolul
aici.
Pace înseamnă un duh liniştit şi odihnit
în toate împrejurările schimbătoare ale
vieţii. Sfinţii experimentaseră deja pacea cu
Dumnezeu când au fost convertiţi. Dar
acum, zi de zi, ei aveau nevoie de pacea
lui Dumnezeu — adică calmul, seninătatea
şi starea de odihnă ce nu depinde de împre-
jurări şi care decurge din faptul că toate
lucrurile I le aducem lui Dumnezeu în
rugăciune (4:6, 7).
E demn de remarcat că harul este
primul, pacea venind după aceea — asta a
fost dintotdeauna ordinea corectă. Numai
după ce harul s-a ocupat de chestiunea
păcatului poate cunoaşte cineva pacea. Şi
numai prin tăria nemeritată pe care ne-o
dăruieşte Dumnezeu, zi de zi, poate credin-
ciosul să trăiască experienţa păcii, să guste
pacea desăvârşită, în toate stările schimbă-
toare ale vieţii.
Harul (charis) era un termen grec
caracteristic. Iudeii folosesc termenul pace
{şalom în ebraică) ca formă de salut (cum
procedează şi mulţi creştini din România,
n.tr.). Fuzionând cei doi termeni, avem
evanghelia în miniatură, pentru toată lumea.

728

Efeseni

Când îi unim avem, de asemenea, adevărul
bisericii nou testamentale, pe care Pavel o
prezintă atât de plenar în Efeseni — anume
că atât iudeii credincioşi, cât şi Neamurile
credincioase formează un singur Trup în
Cristos.
Harul... şi pacea vin de Ia Dumnezeu
Tatăl nostru şi de Ia Domnul Isus Cris-
tos. Pavel nu a ezitat să-L aşeze pe Dom-
nul Isus la acelaşi nivel, pe treaptă de
egalitate cu Dumnezeu Tatăl. Apostolul îl
onora pe Fiul la fel de mult ca pe Tatăl.
Toa aşa trebuie să procedăm şi noi (loan
5:23).
Să nu trecem cu vederea minunata
sintagmă: Dumnezeu Tatăl nostru. Cuvân-
tul Dumnezeu, luat separat, ar putea trans-
mite impresia Unuia care este infinit de
departe de noi şi inabordabil, sus de tot. Pe
de altă parte, Tată se referă la Cel care
este apropiat de noi, accesibil, chiar intim.
Unind cei doi termeni prin pronumele nos-
tru, avem adevărul cutremurător de mare
că Dumnezeul măreţ, cel care străbate
veşnicia, este, în acelaşi timp, Tatăl tuturor
celor care s-au născut din nou prin credinţa
în Domnul Isus.
Titlul complet al Mântuitorului este
Domnul Isus Cristos. Ca Domn, El este
Stăpânul nostru absolut, cu drepturi depline
asupra tot ceea ce suntem şi avem noi. Ca
Isus El este Mântuitorul nostru de păcat. Ca
Cristos El este Profetul, Preotul şi Regele
nostru divin rânduit. Ce bogăţie de adevăr
etalează numele Lui pentru orice ureche
pregătită să audă!
B. Lauda adusă de Pavel lui Dumnezeu
pentru binecuvântările harului
(1:3-14)
1:3 După acest scurt salut, apostolul îşi
ridică glasul într-un minunat imn de laudă,
atingând câteva din cele mai sublime culmi
ale închinării din Noul Testament. Avem
aici inima prea plină de adorare a apostolu-
lui, pentru binecuvântările harului. In aceste
versete (3-14), Pavel urmăreşte activitatea
de mântuire desfăşurată de Dumnezeu de-a
lungul veşniciei, în trecut, prezent şi viitor.
Şi, bineînţeles, aceasta presupune discutarea
tainei voii lui Dumnezeu — ca iudeii cre-
dincioşi şi Neamurile credincioase să fie
părtaşi ai glorioasei moşteniri.
El începe făcând apel la toţi cei ce-L cu-
nosc pe Dumnezeu să-L binecuvânteze,
adică să-I aducă bucurie lui Dumnezeu,
lăudându-L şi închinându-I-se cu iubire în

inima lor. Binecuvântatul este Dumnezeul
şi Tatăl Domnului nostru Isus Cristos.
Uneori Isus S-a adresat lui Dumnezeu ca
lui Dumnezeu (Mat. 27:46). Alteori îl
numeşte Tată (loan 10:30). Binecuvântatul
este în acelaşi timp şi Cel ce binecuvântea-
ză. Noi îl binecuvântăm. El ne binecuvân-
tează şi ne umple de bucurie, revărsând
peste noi bogăţiile harului Său.
El ne-a binecuvântat cu orice binecu-
vântare duhovnicească în locurile cereşti,
în Cristos. Aici avem piramida harului:
binecuvântare
binecuvântare duhovnicească
orice binecuvântare în
locurile cereşti
orice binecuvântare în locurile cereşti
în Cristos
Observaţi mai întâi de câtă generozitate dă
dovadă inima şi mâna Lui: orice binecu-
vântare duhovnicească. Observaţi, vă rog,
şi faptul că aceste binecuvântări sunt duhov-
niceşti. Cel mai simplu mod de a explica
acest lucru este de a le contrasta cu binecu-
vântările Israelului sub lege. în VT, un
iudeu credincios şi ascultător era răsplătit
cu viaţă lungă, familie mare, recolte îmbel-
şugate şi protecţie în faţa duşmanilor lui
(Deut. 28:2-8). Binecuvântările creştinismu-
lui sunt însă de natură spirituală, adică ele
au de a face cu comori nemateriale, nevăzu-
te şi nepieritoare. Este adevărat că sfinţii
din VT se bucurau de unele binecuvântări
spirituale, dar, aşa cum vom vedea, creşti-
nul din ziua de azi se bucură de binecuvân-
tări necunoscute în timpurile anterioare.
Binecuvântările noastre sunt în locurile
cereşti, adică literalmente „în cele cereşti".
în loc să fie binecuvântări materiale, în
locuri pământeşti, ele sunt binecuvântări
spirituale în locurile cereşti. Sintagma: în
locurile cereşti e folosită de cinci ori în
Efeseni:
1:3 Sfera binecuvântării noastre duhov-
niceşti
1:20    Scena întronării actuale a lui Cristos
2:6 Scena întronării noastre actuale în
Cristos
3:10 Locul din care îngerii asistă la înţe-
lepciunea lui Dumnezeu, etalată în
biserică
6:12 Regiunea care este sursa actualului
nostru conflict cu duhurile rele
Când unim aceste pasaje, dobândim defi-

Efeseni

729

Credincioşii sunt
desăvârşiţi (Ev. 10:14)
Credincioşii sunt morţi
faţă de păcat (Rom. 6:2)
Credincioşii sunt o na-
ţiune sfântă (1 Pet. 2:9)
niţia biblică a locurilor cereşti. Cum arată
Unger, ele sunt „domeniul poziţiei credin-
ciosului şi experienţa sa, ca urmare a faptu-
lui că este unit cu Cristos prin botezul
Duhului." Toate binecuvântările duhovni-
ceşti sunt în Cristos. El este Cel care le-a
procurat pentru ei prin lucrarea Lui isprăvi-
tă de la Calvar. Acum ele sunt disponibile
prin El. Tot ce are Dumnezeu pentru cre-
dincios se află în Domnul Isus. Pentru a
primi binecuvântările, noi trebuie să fim
uniţi cu Cristos prin credinţă. în clipa în
care un om este în Cristos, el devine pose-
sorul tuturor acestor binecuvântări, cum
arată şi Chafer: „A fi în Cristos — partea
tuturor celor mântuiţi — înseamnă a ne
împărtăşi din tot ce a făcut Cristos, din tot
ce este El şi din tot ce va fi El vreodată."2
în Cristos este una din sintagmele cheie
ale epistolei către Efeseni. Există două linii
strâns înrudite de adevăr în NT: adevărul
poziţiei credinciosului şi adevărul practicii
sale.
Mai întâi, poziţia credinciosului. Toţi
oamenii din lume sunt fie „în Adam", fie
„în Cristos." Cei ce sunt „în Adam" sunt în
păcatele lor şi, prin urmare, sunt condam-
naţi înaintea lui Dumnezeu. Ei nu pot face
absolut nimic în ei înşişi prin care să-I fie
plăcuţi lui Dumnezeu ori să-I câştige bună-
voinţa. Ei nu au nici un drept la Dumnezeu
şi, dacă ar fi să primească ceea ce merită,
ar fi pierduţi pe veci.
Când cineva este convertit, Dumnezeu
nu-1 mai priveşte ca pe un copil osândit al
lui Adam, ci îl vede ca fiind în Cristos,
acceptându-1 de pe acel temei. Păcătosul
care crede este acceptat nu pe baza a ceea
ce este în el însuşi, ci pentru faptul că este
în Cristos. Când este în Cristos, el stă
îmbrăcat în toată acceptabilitatea lui Cristos
însuşi. Şi se va bucura de bunăvoinţa lui
Dumnezeu şi acceptarea Lui cât timp se va
bucura Cristos de acestea, adică în veci de
veci.
Prin urmare, poziţia credinciosului
constă în faptul că el este în Cristos. Dar
mai există o latură: trăirea în practică a
vieţii credinciosului — adică ceea ce este el
în sine. Poziţia lui este perfectă, dar practi-
ca lui imperfectă. Acum voia lui Dumnezeu
este ca practica lui să corespundă tot mai
mult cu poziţia lui. Dar practica credincio-
sului nu va corespunde întru totul cu poziţia
sa, până când credinciosul nu va ajunge în
cer. Insă procesul sfinţirii, maturizării şi
transformării tot mai mult după chipul lui

Cristos trebuie să se desfăşoare încontinuu,
câtă vreme el se află pe pământ.
Când înţelegem deosebirea dintre poziţia
credinciosului şi starea sa, asta ne va în-
vrednici să reconciliem versete aparent
diametral opuse, cum ar fi următoarele:
Credincioşii ar trebui să
fie desăvârşiţi (Mt. 5:48)
Credincioşii ar trebui să
se socotească morţi faţă
de păcat (Rom. 6:11)
Credincioşii ar trebui să
fie sfinţi (1 Pet. 1:15)
Prima coloană se referă la poziţia noastră,
iar a doua la practica noastră.
Chiar scrisoarea lui Pavel către Efeseni
este împărţită în două secţiuni, ce reflectă
cele două aspecte ale acestui adevăr: Capi-
tolele 1 la 3 se ocupă de poziţia noastră —
faptul că suntem în Cristos. Pe când capito-
lele 4 la 6, reflectă practica noastră — ceea
ce ar trebui să fim în noi înşine. Prima
jumătate are de a face cu doctrină, iar a
doua cu îndatoriri. în primele trei capitole
poziţia noastră este adesea descrisă prin
sintagme de genul: „în Cristos," „în Cristos
Isus," „în El", „în care." în ultimele trei
capitole expresia „în Domnul" e folosită
frecvent pentru a defini responsabilitatea
credinciosului faţă de Cristos Domnul. Bine
a spus cineva că prima parte a scrisorii îl
înfaşişează pe credincios în cele cereşti, în
Cristos, pe când ultima parte îl prezintă în
bucătărie.
Acum suntem gata de a examina câteva
din binecuvântările duhovniceşti din locu-
rile cereşti, pe care le avem în Cristos.
1:4 Prima este cunoscută sub denumirea
de alegere. „După cum ne-a ales în El î-
nainte de întemeierea lumii, ca să fim
sfinţi şi fără pată înaintea Lui, în dragos-
te.
Observaţi mai întâi faptul pozitiv al
alegerii, în cuvintele: El ne-a ales. Apoi
vine aspectul poziţiei din cadrul adevărului:
în El. In Persoana şi lucrarea Domnului
Isus se împlinesc toate planurile lui Dumne-
zeu pentru copiii Săi. Data la care a avut
loc alegerea lui Dumnezeu e indicată prin
sintagma: înainte de întemeierea lumii. Iar
planul este următorul: ca noi să fim sfinţi
şi fără pată înaintea Lui, în dragoste.
Scopul acesta nu va fi pe deplin atins decât
atunci când vom fi cu El în cer (1 loan
3:2), dar procesul trebuie să se desfăşoare

730

Efeseni

încontinuu în viaţa noastră de pe pământ.
Rugăciune: „Doamne, fă-mă sfânt acum,
întrucât acesta este planul tău final pentru
mine. Amin."
ALEGEREA DIVINĂ
Doctrina alegerii ridică probleme serioa-
se în mintea omului. Prin urmare, trebuie să
examinăm mai cu atenţie ce spune (şi ce nu
spune) Biblia pe această temă.
Mai întâi, ea ne spune că Dumnezeu îi
alege pe oameni în vederea mântuirii (2
Tes. 2:13). Ea se adresează credincioşilor
care sunt „aleşi potrivit cu cunoştinţa mai
dinainte a lui Dumnezeu" (1 Pet. 1:2). Ea
ne învaţă că oamenii pot şti dacă sunt aleşi
prin răspunsul care îl dau evangheliei: cei
care o aud şi o cred, sunt aleşi (1 Tesaloni-
ceni 1:4-7).
Pe de altă parte, Biblia niciodată nu ne
învaţă că Dumnezeu îi alege pe oameni să
fie pierduţi. Faptul că El îi alege pe unii să
fie mântuiţi nu presupune că El i-ar con-
damna pe ceilalţi în mod arbitrar. El nu-i
condamnă niciodată pe oamenii care merită
să fie mântuiţi (deşi nu există asemenea
oameni), dar El îi mântuieşte pe unii care ar
merita să fie condamnaţi. Când Pavel îi
descrie pe cei aleşi, el îi numeşte „vase ale
îndurării pe care El le-a pregătit dinainte
pentru slavă" (Rom. 9:23). Când se referă
însă la cei pierduţi, el spune doar atât:
„vase ale mâniei pregătite pentru nimicire"
(Rom. 9:22). Dumnezeu pregăteşte vasele
îndurării pentru slavă, dar El nu-i pregăteşte
pe oameni pentru nimicire, ci ei fac singuri
acest lucru, prin necredinţa lor.
Doctrina alegerii îl lasă pe Dumnezeu
să fie Dumnezeu. El este suveran, adică
poate face tot ce doreşte, deşi niciodată nu-I
face plăcere să facă vreun lucru nedrept.
Dacă ar fi lăsaţi de capul lor, toţi oamenii
ar fi pierduţi. Are Dumnezeu dreptul să-şi
arate îndurarea faţă de unii?
Dar problema mai comportă un alt
aspect. Aceeaşi Biblie care propovăduieşte
alegerea suverană prezintă şi responsabilita-
tea omului. Nimeni nu se poate folosi de
doctrina alegerii pentru a se scuza că nu
este mântuit. Dumnezeu le face tuturor
oamenilor de pretutindeni oferta autentică a
mântuirii (loan 3:16: 3:36: 5:24: Rom. 10:9,
13). Oricine poate fi mântuit dacă se pocă-
ieşte de păcatele sale şi crede în Domnul
Isus Cristos. Prin urmare, dacă cineva se
pierde, asta se datorează faptului că el sau
ea alege să se piardă, nu pentru că Dumne-

zeu doreşte acest lucru.
Faptul rămâne că aceeaşi Biblie pro-
povăduieşte şi alegerea, şi mântuirea gratu-
ită pentru toţi cei ce sunt dispuşi s-o pri-
mească. Ambele doctrine se găsesc într-un
singur verset: „Toţi cei pe care Tatăl Mi-a
dat vor veni la Mine şi pe cel ce vine la
Mine cu nici un chip nu-1 voi alunga" (loan
6:37). Prima parte a versetului se referă la
alegerea suverană a lui Dumnezeu; ultima
arată că îndurarea este oferită tututor.
Asta prezintă însă dificultăţi pentru
mintea omului. Cum poate Dumnezeu să-i
aleagă pe unii, şi totuşi să ofere mântuirea
fără plată, tuturor oamenilor? Să fim sin-
ceri, este o taină. Dar taina este doar de
partea noastră, nu şi a lui Dumnezeu. Cel
mai bun mod de a proceda este de a crede
ambele doctrine, pentru că Biblia le propo-
văduieşte pe ambele. Adevărul nu se găseş-
te undeva între alegere şi liberul arbitru al
omului, ci în ambele extreme, cum relevă şi
W. G. Blaikie:
Suveranitatea divină, responsabilitatea omului
şi oferta gratuită şi universală a îndurării sunt
cu toate prezente pe paginile Scripturii şi deşi
noi nu le putem armoniza cu logica noastră,
toate trebuie să ocupe un loc în mintea noa-
stră.3:!:
1:5 A doua binecuvântare spirituală din
comoara harului lui Dumnezeu este predes-
tinaţia sau rânduirea dinainte. Deşi e întru-
câtva înrudită cu alegerea, nu este unul şi a-
celaşi lucru. Alegerea prezintă alegerea de
către Dumnezeu a oamenilor în vederea
mântuirii. Dar predestinaţia este o avanpre-
mieră a acesteia, însemnând că Dumnezeu
a stabilit dinainte ca toţi cei ce vor fi mân-
tuiţi să fie şi adoptaţi în sânul familiei Sale,
ca fii. El ne-ar fi putut mântui fără să ne
facă fiii Lui, dar a ales să facă şi una şi
alta.
Multe traduceri leagă ultimele două
cuvinte din versetul 4 cu versetul cinci,
astfel: în dragoste El ne-a predestinat
(sau ne-a rânduit mai dinainte). Asta ne
aminteşte de afecţiunea de o rară frumuseţe
care L-a făcut pe Dumnezeu să Se poarte
cu noi atât de minunat.
Noi avem realitatea slăvitei noastre
înfieri în sintagma: ne-a predestinat să
fim adoptaţi ca fii. în NT, adopţia în-
seamnă plasarea credinciosului în familia
lui Dumnezeu ca fiu adult, matur, cu toate
privilegiile şi responsabilităţile ce decurg

Efeseni

731

din calitatea de fiu (Gal. 4:4-7). Duhul
înfierii sădeşte în credincios instinctul de a
I se adresa lui Dumnezeu cu apelativul de
Tată (Rom. 8:15).
înfierea noastră se face de către Isus
Cristos. Dumnezeu nu ne-ar fi putut aduce
niciodată la poziţia de apropiere şi intimi-
tate cu Sine atâta timp cât eram în păcatele
noastre. Dar Domnul Isus a venit pe pă-
mânt şi, prin moartea, îngroparea şi învierea
Sa, a rezolvat chestiunea păcatului spre
deplina satisfacţie a lui Dumnezeu. Or,
tocmai valoarea infinită a jertfei Sale de pe
Calvar asigură temeiul neprihănirii de pe
baza căruia Dumnezeu ne poate adopta ca
fii.
Şi toate se fac după buna plăcere a
voii Lui. Aceasta este motivaţia suverană
de la baza predestinării noastre, răspunzând
la întrebarea: „De ce a făcut El acest lu-
cru?" Pur şi simplu pentru că aceasta a fost
buna Sa plăcere. El nu putea fi satisfăcut
până nu S-a înconjurat de fii, care să se
conformeze chipului singurului Lui Fiu
născut, cu El şi ca El pe veci.
1:6 Spre lauda slavei harului Său,
prin care ne-a făcut să fim acceptaţi în
Preaiubitul. Contemplând harul lui Dumne-
zeu, care de la început ne-a ales şi apoi ne-
a predestinat să fim fiii Lui, Pavel îşi punc-
tează meditaţia cu acest refren ce constituie,
în acelaşi timp, o exclamaţie, o explicaţie şi
un îndemn. Aşadar, exclamaţie — deci o
tresăltare sfântă în faţa gloriilor transcen-
dente ale unui har atât de mare. Apoi o
explicaţie în sensul că obiectul şi rezultatul
tuturor relaţiilor lui Dumnezeu cu noi (rela-
ţii bazate pe har) îl constituia slava Sa. Lui
I se cuvine adoraţie eternă pentru un har
atât de nemărginit. Observaţi termenii
harului Său: El ne-a făcut (fără plată) să
fim acceptaţi. Receptorii harului Său
suntem noi. Canalul prin care ni se transmi-
te harul: în Preaiubitul. Apoi urmează
îndemnul. Pavel spune: „Să-L lăudăm
Pentru harul Lui slăvit." Haideţi dar să
facem acest lucru, înainte de a trece mai
departe:
Dumnezeu măreţ, al minunilor!
Toate căile Tale
Vorbesc despre atributele Tale divine;
Par gloriile harului Tău
Întrec în strălucire chiar minunile Tale:
Căci ce alt Dumnezeu care să ierte există?
Şi cine mai are un har atât de minunat şi fără
de plată?	_ Samuel Davies

1:7 Trecând în revistă sublimul plan
etern al lui Dumnezeu pentru copiii Săi, am
ajuns acum la realitatea răscumpărării —
prin care se înţelege aspectul lucrării lui
Cristos prin intermediul căreia noi suntem
eliberaţi de robia şi vinovăţia păcatului,
fiind introduşi la o viaţă de libertate. Dom-
nul Isus este Răscumpărătorul (în El avem
răscumpărarea). Noi suntem răscumpăraţi.
Sângele Lui este preţul răscumpărării
noastre, căci nimic altceva nu ar putea să
ne răscumpere.
Unul din rezultatele răscumpărării este
iertarea păcatelor. Iertarea nu este totuna
cu răscumpărarea, ci ea este una din
roadele răscumpărării. Cristos a trebuit să
satisfacă pe deplin cerinţele necesitate de
păcatele noastre, înainte ca noi să putem fi
iertaţi. Lucrul acesta s-a făcut la cruce, iar
acum:
Justiţia neînduplecată nu mai poate avea
pretenţii,
Indurarea putându-şi etala bogăţia.
Măsura iertării noastre o constituie
următoarele cuvinte: după bogăţiile haru-
lui Său. Dacă am putea măsura bogăţiile
harului lui Dumnezeu, atunci am putea
măsura cât de mult ne-a iertat El. Harul
Lui este nemărginit! Şi tot aşa este şi ierta-
rea Lui!
1:8 Harul a fost acela care L-a determi-
nat să ne aleagă, să ne predestineze şi să ne
răscumpere. Dar lucrurile nu se opresc aici.
Dumnezeu a făcut să se reverese în supra-
abundenţă acelaşi har peste noi în toată
înţelepciunea şi priceperea. Asta înseamnă
că El ne-a împărtăşit de bunăvoie planurile
şi scopurile Sale cu privire la noi. El vrea
ca noi să fim în cunoştinţă de cauză cu
privire la planurile Sale pentru biserică şi
pentru univers. Şi astfel El ne-a făcut confi-
denţe, descoperindu-ne marele deznodământ
spre care converge întreaga istorie.
1:9 Pavel explică acum modul special
în care Dumnezeu a făcut să abunde spre
noi toată înţelepciunea şi priceperea, adu-
cându-ne la cunoştinţă taina voii Sale.
Aceasta e chiar tema dominantă a epistolei
către Efeseni: slăvitul adevăr privitor la
Cristos şi biserică. Este o taină nu pentru
că ar fi ceva misterios, ci pentru că este un
adevăr sacru, ţinut ascuns înainte, dar des-
coperit acum sfinţilor. Acest plan glorios a
fost iniţiat de voia suverană a lui Dumne-
zeu, fără nici o influenţă din afară, căci ni

732

Efeseni

se spune că a luat fiinţă potrivit bunei Sale
plăceri. Iar subiectul măreţ al acestui plan
este chiar Domnul Isus Cristos — după
cum reiese clar din cuvintele: pe care şi-o
alcătuise în Sine însuşi.
1:10 Acum Pavel începe o explicaţie
mai detaliată a acestui plan secret al lui
Dumnezeu şi în acest capitol el se gândeşte
în special la aspectul viitor al acestei taine.
Capitolele 2 şi 3 vor face şi mai multă
lumină în privinţa aspectului actual al
tainei.
Timpul avut în vedere de Pavel este
indicat de sintagma: dispensaţia (sau admi-
nistraţia, în greacă oikonomia) plinătăţii
timpurilor. Noi credem că aceasta e o
referire la Mileniu, când Cristos va reveni
pe pământ, pentru a domni ca Rege al
regilor şi Domn al domnilor. Dumnezeu are
o economie specială sau un plan deosebit
de administraţie pentru epoca finală a isto-
riei umane pe acest pământ.
Planul constă din a face ca toate lucru-
rile să conducă la un punct culminant în
Cristos, cum se exprimă traducerea JND. în
timpul domniei de o mie de ani a lui Cris-
tos, toate lucrurile din cer şi de pe pă-
mânt vor fi însumate în Cristos. Mântuito-
rul, care este acum respins şi dezmoştenit
va fi atunci Cel Pre-eminent, Domnul
tuturor şi ţinta închinării universale. Acesta
este ţelul suprem al lui Dumnezeu: să-L
aşeze pe Cristos căpetenie peste toate
lucrurile, şi cele cereşti, şi cele pământeşti,
din cadrul împărăţiei.
Gradul de răspândire a domniei lui
Cristos se poate desluşi din cuvintele: „lu-
crurile din ceruri şi lucrurile de pe pământ"
(JND). Belle« afirmă:
Acesta e un secret ce nu mai fusese făcut cu-
noscut până acum. în profetul Isaia, avem ima-
ginea minunată a pământului în timpul mileniu-
lui. Dar ni se oferă oare acolo vreo posibilitate
de a întrevedea cerurile, în timpul domniei de
o mie de ani a lui Cristos, când El va fi căpe-
tenia lor? A rostit oare Isaia cuvintele potrivit
cărora toate lucrurile din cer şi de pe pământ
vor fi conduse de Omul [acesta] proslăvit?4
Unii oameni folosesc versetul 10 drept
acoperire pentru falsa doctrină a mântuirii
universale. Ei răstălmăcesc adevărul, susţi-
nând că toate lucrurile şi toate fiinţele vor
fi în cele din urmă restaurate şi reconciliate
în Cristos. Dar textul de faţă nu spune
deloc acest lucru. Pavel se referă la domnia

universală, nu la mântuirea universală!
1:11 O trăsătură vitală a tainei o consti-
tuie faptul că atât iudeii credincioşi, cât şi
Neamurile credincioase se împărtăşesc cu
toţii din acest program măreţ al lui Dumne-
zeu. Apostolul se referă la taină în raport cu
credincioşii iudei, în versetele 11 şi 12: în
raport cu credincioşii dintre Neamuri, în
versetul 13: şi apoi le combină pe cele două
raporturi, în versetul 14.
Cât priveşte creştinii de etnie iudaică,
Pavel scrie: în El am primit şi o moşteni-
re. Dreptul lor de a se împărtăşi din ea nu
se bazează pe fostele lor privilegii, ci numai
şi numai pe unirea lor cu Cristos. Moşteni-
rea din acest verset se referă la acel timp
din viitor când ei, împreună cu toţi credin-
cioşii adevăraţi vor fi făcuţi cunoscuţi, în
faţa unei lumi urnite, care va vedea că ei
constituie Trupul lui Cristos, Mireasa Mie-
lului.
Din toată veşnicia aceşti creştini iudei
au fost însemnaţi de Dumnezeu şi destinaţi,
în voia Lui suverană, să se bucure de privi-
legiul acesta suprem — adică să fie pre-
destinaţi potrivit cu hotărârea Celui care
lucrează toate lucrurile după sfatul voii
Sale.
1:12 Scopul acestei predestinări a fost
ca ei să fie spre lauda slavei Sale. Cu alte
cuvinte, ei sunt trofeele harului lui Dumne-
zeu, arătând ce poate face El cu materia
primă atât de nepromiţătoare pe care o
reprezentăm noi, aducându-I totuşi slavă.
Apostolul se referă la el şi la alţi iudei
credincioşi cu cuvintele: noi cei care ne-
am încrezut mai întâi în Cristos. El se
gândeşte la rămăşiţa de evrei care au răs-
puns la mesajul evangheliei în era primară
a creştinismului. Vestea bună a fost predi-
cată mai întâi iudeilor. Cei mai mulţi din
poporul Israel au respins categoric această
veste bună. Dar o mică parte dintre ei —
rămăşiţa — au crezut în Domnul Isus.
Pavel face parte din această categorie.
Altfel va fi la a doua venire a Mântuito-
rului pe pământ. Atunci întreaga naţiune II
va privi pe cel pe care L-a străpuns şi îl va
jeli ca pe un Fiu singur la părinţi (Zah.
12:10). „Şi astfel tot Israelul va fi mântuit,
după cum este scris: «Izbăvitorul va veni
din Sion şi va îndepărta toată nelegiuirea
din Iacob»" (Rom. 11:26).
Pavel şi contemporanii săi creştini ce
proveneau din rândul evreilor S-au încrezut
în Mesia cu mult înainte ca întreg poporul
evreu să facă acest lucru. De aceea spune

Efeseni

733

apostolul: „noi... care ne-am pus încrederea
mai dinainte în Cristos" (FWG).
Cei ce „au nădăjduit mai dinainte" în
Mesia vor domni cu El pe pământ. Ceilalţi
membri ai poporului evreu vor fi supuşii
Săi în împărăţia Sa.
1:13 Acum Pavel trece de la credincio-
şii proveniţi dintre evrei la cei proveniţi
dintre Neamuri, renunţând la pronumele
personal persoana întâi plural „noi" la voi.
Acei dintre păgâni care au fost salvaţi se
împărtăşesc din taina voii lui Dumnezeu,
alături de iudeii convertiţi. Şi astfel aposto-
lul urmăreşte aici paşii prin care efesenii şi
alţi credincioşi ne-evrei au fost uniţi cu
Cristos.
Ei au auzit evanghelia.
Au crezut în Cristos.
Au fost pecetluiţi cu Duhul Sfânt al
făgăduinţei.
Mai întâi, ei au auzit cuvântul adevă-
rului, evanghelia mântuirii lor. în esenţă,
aceasta se referă la vestea bună a mântuirii
prin credinţa în Domnul Isus. Dar într-o
accepţiune mai largă, aici sunt cuprinse
toate învăţăturile lui Cristos şi ale apostoli-
lor.
După ce au auzit mesajul acesta, ei s-au
predat pe ei înşişi lui Cristos, printr-un act
hotărât al credinţei. Domnul Isus este ade-
văratul obiect al credinţei. Mântuirea se
află numai în El.
De îndată ce au crezut ei, au fost
pecetluiţi cu Duhul Sfânt al făgăduinţei.
Asta înseamnă că toţi credincioşii adevăraţi
primesc Duhul lui Dumnezeu ca semn al
faptului că sunt ai lui Dumnezeu şi că El îi
va păzi până când ei vor primi trupurile lor
glorificate. După cum în problemele de
ordin juridic un sigiliu indică dreptul de
proprietate şi securitate, tot aşa este şi în
cele divine. Duhul Sfânt din lăuntrul nostru
ne înseamnă, punând în noi pecetea potrivit
căreia suntem proprietatea lui Dumnezeu (1
Cor. 6:19, 20), garantând faptul că vom fi
Păziţi şi păstraţi până în ziua răscumpărării
(Ef. 4:30).
Pecetea noastră se numeşte Duhul
Sfânt al făgăduinţei. Mai întâi, El este
Duhul Sfânt; asta e El în Sine. El a fost
fcgäduit de Tatăl (Ioel 2:28;_ Fapte 1:4) şi
de Domnul Isus (loan 16:7). în plus, El este
garanţia că toate făgăduinţele făcute de
Dumnezeu credinciosului se vor împlini.
Versetul 13 face prima din numeroasele

referiri la Trinitate din această epistolă:
Dumnezeu Tatăl (v. 3)
Dumnezeu Fiul (v. 7)
Dumnezeu Duhul (v. 13)
1:14 Din nou Pavel procedează la o
schimbare de pronume, de la „noi" din
versetele 11 şi 12 la „voi" din versetul 13,
ajungând apoi la noi din versetul 14. Prin
acest iscusit procedeu literar, el face o
aluzie la lucrurile pe care le va explica mai
detaliat în capitolele 2 şi 3 — uniunea
iudeilor credincioşi cu Neamurile credin-
cioase, care împreună formează un nou
organism: biserica.
Duhul Sfânt este arvuna [garanţia]
moştenirii noastre. Este acontul sau avan-
sul, ce confirmă că se va efectua plata
integrală. Este totuna cu plata integrală,
doar că nu e aceeaşi sumă.
De îndată ce suntem mântuiţi, Duhul
Sfânt începe să ne descopere câteva din
bogăţiile de care dispunem în Cristos. El ne
dă posibilitatea să gustăm dinainte câte ceva
din gloria viitoare. Dar cum putem fi siguri
că vom obţine toată moştenirea, în viitor?
Duhul Sfânt însuşi este arvuna sau garan-
torul nostru.
Fiind pecetea, El garantează că noi
înşine vom fi păziţi şi păstraţi teferi pentru
a ne lua în primire moştenirea. Iar ca arvu-
nă, El garantează că moştenirea ne va fi
păstrată în condiţii de siguranţă.
Duhul este arvuna până la răscumpă-
rarea stăpânirii dobândite. Arvuna ne
duce cu privirea la momentul când va avea
loc răscumpărarea, după cum roadele
dintâi ne fac să ne gândim la momentul
când vom culege recolta deplină. Rolul de
arvună al Duhului Sfânt va înceta atunci
când se va face răscumpărarea stăpânirii
dobândite. Dar ce vrea să spună Pavel prin
cuvintele stăpânirea dobândită?
1.	S-ar putea să se refere la moştenirea
noastră. Tot ce posedă Dumnezeu este al
nostru prin Domnul Isus: noi suntem moşte-
nitori ai lui Dumnezeu şi co-moştenitori cu
Isus Cristos (Rom. 8:17; 1 Cor. 3:21-23).
Universul însuşi a fost întinat prin pătrunde-
rea păcatului şi trebuie să fie reconciliat şi
purificat (Col. 1:20; Ev. 9:23). Când va
reveni Cristos pe pământ ca să domnească,
creaţiunea ce geme acum va fi izbăvită de
robia  putreziciunii,   dându-i-se  glorioasa
libertate de care se bucură copiii lui Dum-
nezeu (Rom. 8:19-22).
2.	Sintagma stăpânirea dobândită ar
putea însemna trupul credinciosului. Duhul
1.	
734

Efeseni

şi sufletul nostru sunt răscumpărate în clipa
când credem, dar răscumpărarea trupurilor
noastre este încă un eveniment viitor. Fap-
tul că suferim, că îmbătrânim şi murim
dovedeşte că trupul nostru nu a fost încă
răscumpărat. Când va reveni Cristos să ne
ia la El (1 Tes. 4:13-18), trupurile noastre
vor fi refăcute, pentru a se conforma trupu-
lui slavei Sale (Fii. 3:21). Atunci vom fi pe
deplin şi pe veci răscumpăraţi (Rom. 8:23).
3. în fine, stăpânirea dobândită ar
putea să se refere la biserică (1 Pet. 2:9:
„poporul Său special"). în acest caz, răs-
cumpărarea ei este de asemenea aşteptată,
când va avea loc Răpirea, ocazie cu care
Cristos îşi va prezenta biserica Sa ca pe o
biserică slăvită, fără pată sau zbârcitură (Ef.
5:27). Unii cred că, în cadrul acestei inter-
pretări, stăpânirea lui Dumnezeu ar putea
cuprinde şi sfinţii din Vechiul Testament.
Indiferent de interpretarea la care sub-
scriem, rezultatul final este acelaşi: spre
lauda slavei Sale. Minunatul plan al lui
Dumnezeu pentru copiii Lui va fi ajuns
atunci la gloriosul său deznodământ, El
fiind ţinta laudelor necontenite. De trei ori
în acest capitol Pavel ne aminteşte că ţelul
urmărit şi rezultatul inevitabil al tuturor
acţiunilor lui Dumnezeu este ca El să fie
preamărit şi proslăvit.
Spre lauda slavei harului Său (v. 6)
Ca noi să fim spre lauda slavei Sale
(v. 12)
Spre lauda slavei Sale (v. 14)
C. Mulţumirile şi rugăciunile lui Pavel
pentru sfinţi (1:15-23)
1:15 în pasajul anterior, de la versetul 3
la 14 (totul fiind o singură frază în textul o-
riginal grec!), apostolul a trecut în revistă
triumfătorul program al lui Dumnezeu, din
veşnicie până în viitor. în acest proces, el
s-a referit la câteva dintre cele mai înălţă-
toare gânduri care pot ocupa mintea noas-
tră, gânduri atât de măreţe încât acum Pavel
le împărtăşeşte ascultătorilor săi povara
adâncă ce o resimţea el în rugăciunile sale,
fiind convins că trebuie să-i poarte mereu
în rugăciune ca ei să poată fi luminaţi cu
privire la aceste concepte atât de măreţe.
Dorinţa lui fierbinte pentru ei este ca ei să
poate aprecia slăvitele privilegii pe care le
au în Cristos şi extraordinara putere de care
a fost nevoie ca Cristos să fie dat bisericii
în calitatea Sa de căpetenie peste întreaga
creaţiune.
Cuvintele  de  aceea  de  la începutul

paragrafului trec în revistă tot ceea ce a
făcut Dumnezeu şi va face pentru cei ce
sunt membri ai trupului lui Cristos, aşa cum
se arată în versetele 3-14.
După ce am auzit despre credinţa
voastră în Domnul Isus şi dragostea
voastră pentru toţi sfinţii. Tocmai după ce
a primit aceste informaţii, a fost asigurat
Pavel că cititorii epistolei sale sunt posesori
ai binecuvântărilor spirituale pe care tocmai
le-a descris, fiind astfel îndemnat să se
roage pentru ei. Credinţa lor în Domnul
Isus le-a adus în vieţile lor minunea mân-
tuirii. Dragostea lor pentru toţi sfinţii a
demonstrat realitatea transformatoare a
convertirii lor.
Acei cărturari ai Bibliei care susţin că
epistola de faţă nu a fost adresată exclusiv
efesenilor citează acest verset în sprijinul
teoriei lor. Pavel se referă aici la faptul că
a auzit despre credinţa cititorilor săi — ca
şi când nu s-ar fi întâlnit niciodată cu ei.
Dar în realitate el petrecuse cel puţin trei
ani la Efes (Fapte 20:31). Prin urmare,
aceşti cercetători susţin că Epistola a fost
expediată la mai multe adunări locale, între
care se număra şi Efesul.
Din fericire, chestiunea nu afectează cu
nimic învăţămintele pe care le putem trage
din acest verset. De pildă, vedem că Dom-
nul este prezentat ca adevăratul obiect al
credinţei: credinţa voastră în Domnul
Isus. Nu ni se spune să credem într-un
„crez", într-o biserică sau în creştini. Cre-
dinţa mântuitoare este doar în Cristos cel
înviat şi înălţat la cer, unde este acum
preamărit la dreapta lui Dumnezeu.
O altă învăţătură pe care o desprindem
este cea cuprinsă în sintagma: dragostea
voastră pentru toţi sfinţii. Dragostea noas-
tră nu trebuie să se mărginească doar la cei
din grupul nostru, ci trebuie să se reverse
peste toţi cei ce au fost curăţiţi prin sângele
lui Cristos, către toată casa credinţei.
A treia învăţătură o găsim în combinaţia
cuvintelor credinţă şi dragoste. Unii oa-
meni spun că au credinţă, dar este greu să
găseşti vreo fărâmă de dragoste în viaţa lor.
Alţii susţin că au multă dragoste, dar sunt
nepăsători faţă de nevoia de a avea credinţă
în Cristos. Adevăratul creştinism îmbină în-
văţătura sănătoasă cu trăirea sănătoasă.
1:16 Credinţa şi dragostea credincioşilor
1-a determinat pe Pavel să dea slavă lui
Dumnezeu pentru ei şi să se roage neîncetat
pentru ei, după cum se exprimă foarte
plastic şi Scroggie:

Efeseni

735

Mulţumirile sunt aduse pentru temelia ce fusese
deja pusă, dar mijlocirile sunt necesare pe
parcursul înălţării edificiului. Mulţumirile sunt
pentru realizările anterioare, dar mijlocirile sunt
pentru progresele viitoare. Mulţumirile sunt
pentru acea parte din realitate ce a fost însuşită
prin propria lor experienţă, dar mijlocirile sunt
pentru întreg potenţialul pus la dispoziţie de
Dumnezeu, în planul Său pentru viaţa lor.
1:17 Ce privilegiu este să putem arunca
o privire asupra vieţii de rugăciune a unui
om al lui Dumnezeu! De fapt, găsim două
asemenea prilejuri în această epistolă: aici
şi la 3:14-21. Aici rugăciunea este înălţată
spre Dumnezeu pentru iluminarea lor spiri-
tuală; în pasajul menţionat ea este rostită în
scopul întăririi lor spirituale. Aici rugăciu-
nea este adresată lui Dumnezeu; acolo ea
se adresează Tatălui. Dar în toate cazurile
rugăciunile lui Pavel erau necurmate, con-
crete şi axate pe nevoile reale ale oame-
nilor. Aici rugăciunea se adresează Dumne-
zeului Domnului nostru Isus Cristos,
Tatăl slavei. Sintagma Tatăl slavei ar
putea însema că Dumnezeu este fie:
1.	Izvorul sau sursa oricărei glorii,
2.	Cel căruia I se cuvine toată slava,
3.	Tatăl Domnului Isus, care este ma-
nifestarea slavei lui Dumnezeu.
Rugăciunea continuă, cerând să li se dea
duhul înţelepciunii şi descoperirii în cunoaş-
terea Lui. Duhul Sfânt este Duhul înţelep-
ciunii (îs. 11:2) şi al descoperirii (1 Cor.
2:10). Dar întrucât în fiecare credincios
locuieşte Duhul Sfânt, nu e posibil ca Pavel
să se fi rugat ca cititorii săi să primească
Persoana Duhului Sfânt, ci mai degrabă ca
ei să primească o măsură deosebit de mare
de luminare din partea lui.
Descoperirea (sau revelaţia) se referă
la transmiterea cunoştinţei; înţelepciunea
are de a face cu folosirea corectă a cunoş-
tinţei în viaţa noastră. Apostolul nu se
gândeşte la cunoştinţă în general, ci la un
anumit fel de cunoştinţă (epignosis în
greacă), adică cunoaşterea Sa. El doreşte ca
cititorii săi să aibă o cunoaştere profundă,
spirituală şi obţinută prin propria lor expe-
rienţă despre Dumnezeu — o cunoaştere
pare nu se poate dobândi prin capacitatea
mtelectuală, ci numai prin lucrarea gratuită
a Duhului, cum explică şi Dale:
Aceşti creştini efeseni primiseră deja luminarea
divină, căci altfel nu ar fi devenit creştini. Dar
Pavel s-a rugat ca Duhul Divin, care locuia în

ei, să le dea posibilitatea să vadă mai desluşit,
mai clar şi mai profund, aşa încât puterea,
dragostea şi măreţia Divină să le fie descope-
rite mai deplin. Şi poate că în zilele acestea în
care oamenii fac descoperiri rapide în domenii
inferioare ale gândirii, descoperiri atât de
fascinante şi de palpitante, încât ai zice că tind
să rivalizeze cu manifestarea lui Dumnezeu în
Cristos, suscitînd până şi interesul creştinilor,
se constată tot mai mult nevoia ca biserica să
se roage ca Dumnezeu să-i dăruiască „duhul
înţelepciunii şi descoperirii"; dacă ni s-ar da
răspuns la această rugăciune, nu am mai fi
copleşiţi de cunoştinţele ce privesc „lucrurile
văzute şi trecătoare", ci toate acestea ar păli în
faţa slavei transcendente a „lucrurilor nevăzute
şi veşnice."5
1:18 Am văzut că sursa iluminării spiri-
tuale este Dumnezeu; canalul este Duhul
Sfânt; iar subiectul suprem este deplina
cunoştinţă a lui Dumnezeu. Acum am ajuns
la organele iluminării: ochii inimilor voas-
tre (NKJV text marginal6) să vă fie lumi-
naţi.
Această expresie figurată ne învaţă că
înţelegerea corectă a realităţilor divine nu
depinde de capacitatea intelectuală deosebi-
tă a cuiva, ci tot ce se cere este să ai o
inimă simţitoare, sensibilă, plină de duioşie.
Este o chestiune ce ţine de afecţiuni, dar şi
de minte. Revelaţiile lui Dumnezeu sunt
dăruite celor care îl iubesc. Asta deschide
extraordinare posibilităţi pentru toţi credin-
cioşii, pentru că deşi s-ar putea ca nu toţi să
fim înzestraţi cu minţi de geniu, toţi putem
însă avea inimi pline de iubire.
în continuare, Pavel precizează cele trei
zone de cunoştinţă divină pe care ar dori să
le aibă sfinţii:
1.	nădejdea chemării Sale
2.	bogăţiile gloriei moştenirii Sale în
sfinţi
3.	puterea Lui nespus de mare pentru
toţi cei ce cred.
Nădejdea chemării Sale ne duce cu
gândul la viitor, relevând destinul final pe
care L-a avut El în vedere pentru noi când
ne-a chemat. Aici este inclus şi faptul că
vom fi cu Cristos şi ca Cristos, în veci de
veci. Vom fi arătaţi universului ca fii ai lui
Dumnezeu, ca Mireasa fără pată a lui Cris-
tos, domnind împreună cu El. Noi nădăjdu-
im în aceste lucruri nu în sensul că ne-am
îndoi câtuşi de puţin, ci, mai degrabă,
pentru că este acel aspect al mântuirii
noastre care este încă la timpul viitor; e un

736

Efeseni

lucru care încă aşteptăm să se întâmple.
Bogăţiile slavei moştenirii Sale în
sfinţi este al doilea domeniu de extraordina-
ră măreţie ce le este dat sfinţilor să-1 explo-
reze. Observaţi modul în care clădeşte
Pavel cuvintele, ca într-o piramidă, pentru
a produce efectul imensităţii şi grandorii:
Moştenirea Sa
Moştenirea Sa în sfinţi
Slava moştenirii Sale în sfinţi
Există două posibilităţi de înţelegere a
acestui lucru, ambele fiind semnificative.
Potrivit primei interpretări, sfinţii sunt
moştenirea Sa iar El îi priveşte ca pe o
comoară de valoare nespus de mare. La Tit
2:14 şi la 1 Petru 2:9 credincioşii sunt
numiţi „poporul Său special". Negreşit este
o etalare de har nespus să vedem cum nişte
păcătoşi nevrednici pot ocupa, după ce au
fost mântuiţi prin Cristos, un loc atât de
înalt în inima lui Dumnezeu, încât El să-i
numească moştenirea Sa.
Cealaltă interpretare este că moştenirea
se referă la tot ce vom moşteni noi. Pe
scurt, înseamnă întregul univers adus sub
domnia lui Cristos iar noi, Mireasa Lui,
domnind împreună cu El. Dacă apreciem
bogăţia slavei tuturor lucrurilor pe care le-a
pregătit El pentru noi, vom pierde gustul
pentru atracţiile şi plăcerile acestei lumi.
1:19 Al treilea lucru pe care îl cere
Pavel în rugăciune pentru sfinţi este ca ei
să aibă o apreciere profundă a puterii pe
care o pune Dumnezeu în mişcare pentru a
face toate acestea posibile: puterea Lui
nespus de mare faţă de toţi cei ce cred.
F. B. Meyer spune: „Este putere. Este
puterea Lui. Este o putere mare; nimic
altceva nu ar da rezultate. Este puterea
nespus de mare, dincolo de orice putinţă a
minţii de a-şi imagina."7
Aceasta este puterea la care a recurs
Dumnezeu în procesul răscumpărării noas-
tre, şi pe care o foloseşte El în procesul
păstrării noastre, puterea pe care o va folosi
la proslăvirea noastră, cum arată şi Lewis
Sperry Chafer:
Pavel doreşte să imprime în credincios gândul
măreţiei puterii angajate pentru realizarea, în
folosul lui, a tot ce a plănuit Dumnezeu, în
conformitate cu planul său de alegere, predesti-
naţie şi adopţiune suverană.8
1:20  Pentru a sublinia şi mai mult

magnitudinea acestei puteri, apostolul de-
scrie în continuare cea mai mare etalare de
putere divină pe care a cunoscut-o lumea
vreodată: puterea care L-a înviat pe Cristos
din morţi, întronându-L la dreapta lui
Dumnezeu. Poate am fi înclinaţi să credem
că crearea universului a fost cea mai mare
etalare a puterii lui Dumnezeu. Sau poate
modul miraculos în care Şi-a izbăvit Dum-
nezeu poporul din Egipt, când a despărţit
Marea Roşie în două. Dar nu aşa stau
lucrurile. Noul Testament ne învaţă că
învierea şi înălţarea lui Cristos au necesitat
cea mai mare scurgere de energie divină.
Cu ce scop au fost făcute toate acestea?
Se pare că toate oştirile iadului au fost
angajate pentru a încerca să neutralizeze
planurile lui Dumnezeu, ţinându-L pe Cris-
tos în mormânt sau împiedicându-L să se
înalţe la cer, după ce a înviat. Dar Dumne-
zeu a ieşit învingător asupra tuturor forme-
lor de opoziţie. învierea şi proslăvirea lui
Cristos au constituit o lovitură zdrobitoare
dată Satanei şi oştirilor sale, de totală învin-
gere a sa, şi un slăvit spectacol al puterii lui
Dumnezeu.
Nimeni nu este în stare să descrie aceas-
tă putere la adevărata ei valoare. Prin urma-
re, Pavel împrumută câteva cuvinte din
vocabularul dinamicii, pentru a descrie
puterea la care s-a recurs în folosul nostru:
„potrivit cu lucrarea tăriei puterii Lui, pe
care El a energizat-o în Cristos, când L-a
înviat din morţi." Cuvintele par să se
încovoaie sub greutatea ideii. Nici nu e
nevoie să facem distincţie între diversele
cuvinte. Este de ajuns să ne minunăm în
faţa imensităţii puterii lui Dumnezeu, închi-
nându-ne în faţa Lui, pentru atotputernicia
Sa! Meyer exclamă:
O extraordinară lansare şi înălţare, de la mor-
mântul morţii la tronul Dumnezeului veşnic,
singurul care posedă nemurirea! De la întuneri-
cul mormântului la lumina orbitoare. Din
această lume mică până în centrul şi metropola
universului. Deschideţi-vă compasul credinţei
voastre, pentru a măsura abisul incomensurabil.
Apoi minunaţi-vă de puterea care v-a adus la
Cristos, străbătând acest abis.9
în ce priveşte Scriptura, învierea lui
Cristos a fost primul eveniment de acest fel
din istoria omenirii (1 Cor. 15:23). Au mai
fost înviaţi şi alţii, dar după aceea au murit
din nou. Domnul Isus a fost primul care a
înviat în puterea unei vieţi fără de sfârşit-

Efeseni

737

După învierea şi înălţarea la cer a lui Cris-
tos, Dumnezeu L-a aşezat la dreapta Sa
în locurile cereşti. Dreapta lui Dumnezeu
semnifică locul de privilegiu (Ev. 1:13), pu-
tere (Mat. 26:54), distincţie (Ev. 1:3), desfă-
tare (Ps. 16:11) şi stăpânire (1 Pet. 3:22).
Ne sunt oferite amănunte suplimentare
despre acest loc: în locurile cereşti — prin
asta înţelegându-se că tot acolo se află şi
locuinţa lui Dumnezeu. Acolo se află Dom-
nul Isus în momentul de faţă, într-un trup
real, din carne şi oase, un trup proslăvit,
care nu mai poate muri. Dar unde este El
acolo vom fi şi noi, în curând!
1:21 Proslăvirea Mântuitorului este
descrisă în continuare ca fiind cu mult mai
presus de orice domnie, de orice stăpâni-
re, de orice putere, de orice autoritate şi
de orice nume care se poate numi, nu
numai în veacul acesta, ci şi în cel viitor..
Domnul Isus este superior oricărui dregător
sau autorităţi, omeneşti sau îngereşti, de
acum şi din veci.
în locurile cereşti există diverse ranguri
de fiinţe îngereşti, unele rele, altele bune,
fiecare cu gradul său propriu de putere.
Unele, de pildă, ar putea fi corespondenţele
funcţiilor omeneşti de preşedinte, guverna-
tor, primar sau consilier. Indiferent cât de
mare este domnia, autoritatea, puterea şi
stăpânirea lor, Cristos este cu mult mai
presus de toate acestea.
Şi asta nu e doar pentru actuala epocă
în care trăim, ci şi în cea viitoare, adică
literalmente Domnia de o Mie de ani a lui
Cristos pe pământ. Arunci El va fi Rege
peste toţi regii şi Domn peste toţi domnii.
El va fi preamărit şi înălţat peste toate
fiinţele create, de la această regulă nefăcân-
du-se nici o excepţie.
1:22 în plus, Dumnezeu a pus toate
lucrurile create sub picioarele Sale. Asta
înseamnă stăpânirea universală, nu numai
peste oameni şi îngeri, ci şi peste restul
creaţiei Sale, animate şi neanimate. Scriito-
rul cărţii Evrei ne aminteşte că în timpul de
faţă noi nu vedem toate lucrurile puse sub
stăpânirea Lui (Ev. 2:8). Şi aşa este. Deşi
stăpânirea universală aparţine lui Cristos, El
nu Şi-o exercită încă. Aşa, de pildă, oame-
nii continuă să se răzvrătească împotriva
Lui şi să-L tăgăduiască sau să I se împotri-
vească. Dar Dumnezeu a decretat că Fiul
Său va avea sceptrul stăpânirii universale, şi
acest lucru se va întâmpla cu siguranţă.
In continuare avem o scenă incredibilă.
Cel a cărui mână, purtând urmele cuielor,

va exercita autoritatea suverană asupra
întregului univers este Acelaşi slăvit Mântu-
itor, pe care Dumnezeu L-a dăruit bisericii!
Aici Pavel face uimitoarea revelaţie cu
privire la taina voii lui Dumnezeu; pas cu
pas apostolul ne-a condus spre acest dezno-
dământ uluitor. Cu măiestrie de neîntrecut,
Pavel a descris învierea, proslăvirea şi
stăpânirea lui Cristos. Iar apoi, pe când
inimile noastre sunt pline de contemplare la
atotslăvitul nostru Domn şi Mântuitor,
apostolul afirmă: „Tocmai în această capa-
citate a Sa, de Cap peste toate lucrurile a
fost Cristos dăruit bisericii."
Dacă n-am citi cu atenţie acest verset,
am putea trage concluzia că Cristos este
Capul bisericii. Deşi lucrul acesta este de-
sigur adevărat, versetul de faţă are în vede-
re un adevăr mult mai profund, afirmând că
biserica este strâns asociată cu Cel căruia
i s-a dat stăpânire asupra întregului univers.
în versetul 21 aflăm că Cristos este cu
mult mai presus de orice creatură din cer şi
de pe pământ, din veacul acesta şi din cel
viitor. In prima parte a versetului 22, am
aflat că toate lucrurile cât şi toate fiinţele
create sunt supuse, sub picioarele Lui.
Acum aflăm că biserica beneficiază de
chemarea unică de a fi asociată cu El în
stăpânirea Sa nemărginită. Tot restul crea-
ţiei va fi sub domnia Lui.
1:23 în acest ultim verset din capitolul
1, aflăm cât de apropiată este relaţia dintre
Cristos şi biserică, două fiind imaginile prin
care este redată aceasta: (1) Biserica este
trupul Său; (2) Ea este plinătatea Celui
care umple totul în toţi.
Nu există nici o relaţie mai apropiată
decât aceea dintre cap şi trup, cele două
elemente aflându-se într-o unitate vitală,
fiind locuite de acelaşi Duh. Biserica este
ceata tuturor oamenilor chemaţi din lume,
în intervalul dintre Rusalii şi Răpire, mân-
tuiţi prin harul minunat şi bucurându-se de
privilegiul unic de a fi trupul lui Cristos.
Nici un alt grup de credincioşi din nici o
altă eră nu s-a bucurat şi nu se va bucura
vreodată de această distincţie unică.
Apoi biserica este definită drept plină-
tatea Celui ce umple totul în toţi, adică
biserica este complementul lui Cristos, care
se află pretutindeni şi acelaşi timp. Numim
complement ceea ce complementează sau
umple golul existent. Implicaţia este că
două elemente au fost unite, formând acum
un singur tot. După cum trupul este com-
plementul  capului, tot aşa biserica este

738

Efeseni

complementul lui Cristos.
Dar pentru ca nu cumva cineva să
creadă că în Cristos există vreo incomple-
teţe sau imperfecţiune, Pavel se grăbeşte să
adauge cuvintele plinătatea Celui ce
umple totul în toţi. Fiind exclus ca El să
aibă nevoie să I se completeze ceva sau să
I se adauge ceva, Domnul Isus este chiar El
însuşi Cel care umple totul în toţi, Cel
care pătrunde întreg universul şi-i asigură
toate cele de trebuinţă.
Trebuie să recunoaştem că aceste cunoş-
tinţe depăşesc puterea noastră de pricepere.
Trebuie să ne mulţumim doar să admirăm
mintea infinit de înţeleaptă şi planul de
nepătruns al lui Dumnezeu de a fi creat
toate aceste lucruri.
D. Puterea lui Dumnezeu manifestată în
mântuirea Neamurilor şi a iudeilor
(2:1-10)
2:1 Faptul că aici intervine începutul
unui nou capitol nu trebuie să ştirbească cu
nimic legătura vitală dintre ultima parte a
capitolului 1 şi primele versete din capitolul
2. In ultima parte a capitolului 1 am urmărit
puterea extraordinară a lui Dumnezeu,
folosită la învierea lui Cristos din mormânt
şi la încununarea Lui cu slavă şi onoare. A-
cum vedem cum aceeaşi putere a lucrat în
vieţile noastre, înviindu-ne din moartea
noastră spirituală şi aşezându-ne împreună
cu Cristos în locurile cereşti.
Fragmentul acesta se aseamănă cu
primul capitol din Geneza, căci în ambele
locuri avem: (1) scena pustiului, haosului şi
ruinei (Gen. 1:2a: Ef. 2:1-3); (2) intervenţia
puterii divine (Gen. 1:2b; Ef. 2:4); (3)
crearea vieţii noi (Gen. 1:3-31; Ef. 2:5-22).
în momentul surprins de Efeseni 2, noi
suntem nişte cadavre spirituale, zăcând în
valea morţii. Iar la încheierea capitolului 2
din Efeseni nu numai că suntem aşezaţi cu
Cristos în locurile cereşti, ci formăm o
locuinţă a lui Dumnezeu prin Duhul Lui.
Iar între cele două ipostaze avem miracolul
extraordinar care a produs această remarca-
bilă transformare.
Primele zece versete descriu puterea lui
Dumnezeu în actul de mântuire a Neamuri-
lor şi a iudeilor. Nici o Cenuşăreasă nu s-a
putut ridica vreodată de la o stare atât de
umilă la bogăţii atât de extraordinare!
în versetele 1 şi 2, Pavel le aminteşte
cititorilor săi ne-evrei că înainte de conver-
tirea lor, ei erau morţi, depravaţi, diabolici
şi neascultători. Ei erau morţi din punct de

vedere spiritual, ca urmare a păcatelor şi
fărădelegilor lor. Asta înseamnă că erau
fără viaţă faţă de Dumnezeu, neavând nici
o legătură vitală cu El. Cauza morţii o
constituiau: păcatele şi fărădelegile lor.
Păcatele sunt toate formele de greşeli,
comise conştient sau inconştient, cu gândul,
cu fapta sau cu vorba, prin care ne îndepăr-
tăm de standardul de perfecţiune stabilit de
Dumnezeu. Fărădelegile sunt păcatele
săvârşite cu bună ştiinţă, prin călcarea cu
voia a legilor cunoscute. în sens mai larg,
aici s-ar include orice gafe, orice abateri şi
mişcări greşite.
2:2 Efesenii fuseseră peste măsură de
depravaţi — cu totul morţi duhovniceşte. Ei
trăiau odinioară după mersul lumii aces-
teia. Adică se conformau duhului acestui
veac, complăcându-se în păcatele specifice
epocii în care trăiau. Lumea are o matriţă,
în care îi toarnă pe toţi adepţii ei. Este
matriţa înşelăciunii, imoralităţii, nelegiuirii,
egoismului, violenţei şi răzvrătirii — adică
exact cum erau odinioară efesenii.
Ba mai mult: comportarea lor era diabo-
lică, căci ei urmau exemplul diavolului,
prinţul puterii văzduhului. Ei erau călău-
ziţi de principalul exponent al duhurilor
rele, al căror tărâm este în atmosferă. Ei
ascultau de bunăvoie de dumnezeul acestui
veac. Asta explică de ce oamenii neconver-
tiţi se pretează uneori la forme atât de
josnice de comportament ce depăşesc în
răutate chiar felul de a fi al animalelor.
în fine, ei erau neascultători, umblând
după duhul celui care lucrează acum în
fiii neascultării. Toţi oamenii nemântuiţi
sunt fiii neascultării în sensul că sunt
caracterizaţi de neascultarea faţă de Dum-
nezeu. Ei sunt impulsionaţi de Satan, fiind,
prin urmare, dispuşi să sfideze, să necin-
stească şi să-L dezonoreze pe Domnul.
2:3 Trecerea apostolului de la pronu-
mele personal voi la noi indică faptul că se
referă, în principal, la credincioşii iudei
(deşi cele spuse de el se potrivesc la toţi
ceilalţi oameni în starea lor de dinainte de
convertire). Trei sunt cuvintele ce definesc
statutul lor: carnali, corupţi şi condamnaţi.
între ei eram şi noi toţi odinioară,
când trăiam în poftele firii noastre păcă-
toase, înainte de a se naşte din nou, chiar
Pavel şi ceilalţi creştini trăiau în mijlocul
fiilor neascultării. Viaţa lor era carnală,
având ca scop unic satisfacerea dorinţelor şi
apetiturilor firii vechi. Pavel însuşi trăise, în
afară, o viaţă morală, dar acum apostolul îşi

Efeseni

739

dă seama cât de ego-centristă era viaţa sa.
Or, ceea ce era Pavel în lăuntrul său era
cum mult mai rău decât tot ce a făcut în
afară.
Iudeii neconvertiţi erau de asemenea
corupţi, împlinind dorinţele firii vechi şi
ale minţii. Asta indică o dedare la toată
gama de dorinţe ale firii. Dorinţele firii
vechi şi ale minţii cuprind o gamă foarte
largă, de la apetiturile naturale la diversele
forme de imoralitate şi perversiune; accen-
tul se pune aici probabil pe păcatele groso-
lane. Observaţi, vă rog, că Pavel se referă
la păcatele gândirii, precum şi la păcatele
propriu-zise, manifestate prin fapte rele,
după cum arată F. B. Meyer:
Este tot atât de mare paguba produsă prin com-
placerea în dorinţele minţii cum este cea a com-
placerii în dorinţele firii vechi. Prin minunatul
dar al imaginaţiei, cu care am fost înzestraţi,
este posibil să ne complăcem în tot felul de si-
tuaţii păcătoase imaginare, punând însă frâu
poftelor propriu-zise şi nelăsând ca aceste gân-
duri necurate să se transforme în fapte. Nimeni
nu poate vedea sufletul unui om, când se com-
place în a dansa cu satirii sau când o ia pe
toate căile lăturalnice ale poftelor. Sufletul se
poate aventura nestingherit pe aceste căi, re-
venind apoi fără ca vreun ochi omenesc sâ-1 fi
văzut. Şi astfel omul respectiv nu-şi ştirbeşte cu
nimic reputaţia purităţii sale „albe ca zăpada",
acelui suflet îngâduindu-se să vegheze mai
departe alături de fecioare, aşteptând sosirea
Mirelui. Dar dacă acest obicei rămâne neosân-
dit şi nemărturisit, îl va marca pe omul res-
pectiv ca fiu al neascultării şi copil al mâniei.10
In încheiere, Pavel îi defineşte pe iudeii
nemântuiţi ca fiind din fire copii ai mâ-
niei, ca şi ceilalţi. Asta înseamnă că ei
aveau o predispoziţie naturală faţă de mâ-
nie, răutate, amărăciune şi un temperament
aprins, ei nedeosebindu-se în această privin-
ţă de restul oamenilor. Desigur, acest lucru
este valabil şi în cazul celor aflaţi sub
mânia lui Dumnezeu. Ei sunt rânduiţi în
vederea morţii şi judecăţii. Observaţi că în
versetele 2 şi 3 sunt menţionaţi cei trei
duşmani ai omului: lumea (v. 2), diavolul
(v- 2) şi firea veche (v. 3).
2:4 Cuvintele Dar Dumnezeu constituie
una din cele mai semnificative, elocvente şi
mspirate tranziţii din întreaga literatură,
subliniind faptul că s-a petrecut o schimbare
•ară precedent. Este schimbarea de la osân-
da şi disperararea văii morţii la nespusele

desfătări ale iubirii Fiului lui Dumnezeu.
Autorul schimbării este chiar Dumne-
zeu. Nimeni altul nu putea face aşa ceva şi
nimeni altul n-ar fi dorit s-o facă.
O trăsătură a acestui Binecuvântat per-
sonaj este faptul că El este bogat în îndu-
rare, arătându-şi faţă de noi îndurarea prin
faptul că nu ne tratează după meritele
noastre (Ps. 103:10). „Deşi (îndurarea Lui)
s-a revărsat necontenit timp de şase milenii,
peste nenumărate fiinţe omeneşti, ea conti-
nuă să fie o sursă inepuizabilă" — cum se
exprimă Eadie."
Motivul intervenţiei Sale este redat de
cuvintele: pentru dragostea Lui cea mare
cu care ne-a iubit. Dragostea Lui este
mare pentru că El este izvorul ei. După
cum măreţia unei persoane se reflectă în
magnitudinea darului său, tot aşa nespus de
măreaţa strălucire şi îndurare a lui Dumne-
zeu adaugă parcă ceva în plus la dragostea
Sa. De pildă, este cu mult mai minunat să
fii iubit de Suveranul atotputernic al univer-
sului, decât de o altă fiinţă omenească, de
un semen al nostru. Dragostea lui Dumne-
zeu este mare datorită preţului plătit de El.
Dragostea a fost aceea care L-a determinat
pe Domnul Isus — singurul Fiu născut al
lui Dumnezeu — să moară pentru noi în
agonia Calvarului. Dragostea lui Dumnezeu
este mare datorită bogăţiilor de nepătruns
pe care le revarsă din plin peste obiectele
acestei iubiri.
2:5 Apoi dragostea lui Dumnezeu este
mare datorită totalei nevrednicii a persoane-
lor peste care se revarsă ea, precum şi
faptului că ele nu au nimic în ele însele
care să atragă această iubire. Noi eram
morţi în greşelile noastre. Eram vrăjmaşi
ai lui Dumnezeu, lipsiţi de orice merite şi
degradaţi. Totuşi, El ne-a iubit în pofida
tuturor acestor lucruri.
Ca urmare a iubirii manifestate de
Dumnezeu faţă de noi şi a lucrării răscum-
părătoare a lui Cristos, noi am fost: (1)
aduşi la viaţă împreună cu Cristos; (2)
înviaţi împreună cu El; (3) aşezaţi împreună
cu El.
Aceste sintagme descriu poziţia noastră
spirituală, ca urmare a unirii noastre cu El.
El a acţionat ca Reprezentant al nostru —
nu numai pentru noi, ci şi în locul nostru.
Prin urmare, când a murit El, am murit şi
noi. Când a fost El îngropat, am fost îngro-
paţi şi noi.
Când a fost adus la viaţă El, şi aşezat
în locurile cereşti, tot aşa am fost şi noi.

740

Efeseni

Noi ne bucurăm de toate binefacerile ce
decurg din lucrarea Sa ispăşitoare datorită
legăturii noastre cu El. A fi aduşi la viaţă
împreună cu El înseamnă că iudeii conver-
tiţi şi Neamurile convertite sunt acum într-o
relaţie de asociere, prin noua viaţă adusă de
El. Aceeaşi putere care i-a dăruit Lui viaţa
ce L-a înviat ne-a fost pusă la dispoziţie şi
nouă.
Măreţia acestei realităţi îl face pe Pavel
să-şi întrerupă firul gândirii şi să exclame:
Prin har aţi fost mântuiţi. Apostolul este
copleşit de bunăvoinţa şi îndurarea fără
margini pe care a arătat-o Dumnezeu faţă
de cei ce meritau exact opusul! Acesta e
harul!
Am arătat deja că îndurarea înseamnă să
nu fim pedepsiţi pentru ceea ce merităm.
Harul înseamnă să obţinem mântuirea pe
care nu o meritam. O primim în dar, şi nu
ca pe ceva care se poate dobândi sau câşti-
ga prin meritele noastre. Şi ne este dată de
Cel care nu era obligat s-o dăruiască, cum
se exprimă şi A. T. Pierson:
Este o exercitare benevolă a dragostei, El ne-
având nici o obligaţie să manifeste această dra-
goste. Ceea ce a constituit gloria harului a fost
faptul că este exercitarea total neîncătuşată şi
neconstrânsă de către Dumnezeu a iubirii Sale
faţă de sărmanii păcătoşi.12
2:6 Nu numai că am fost aduşi la viaţă
împreună cu Cristos, ci am fost şi înviaţi
cu El. După cum moartea şi judecata sunt
acum în urma Lui, tot aşa sunt ele şi faţă
de noi, cei care stăm în faţa mormântului
gol al învierii. Aceasta este poziţia pe care
o ocupăm noi, ca urmare a unirii noastre cu
El. Şi fiindcă acest lucru este valabil în ce
priveşte poziţia noastră, noi ar trebui să
trăim ca atare şi în practica de zi cu zi, ca
unii care am fost înviaţi din morţi.
Un alt aspect al poziţiei ocupate de noi
este faptul că suntem aşezaţi împreună cu
El în locurile cereşti în Cristos. Prin
unirea noastră cu El noi suntem văzuţi ca
fiind izbăviţi de actuala lume rea şi aşezaţi
în Cristos în slavă. Aşa ne vede Dumne-
zeu. Dacă ne însuşim această realitate prin
credinţă, ea ne va schimba caracterul vieţii
noastre. în acest caz, nu vom mai fi legaţi
de acest pământ, nu ne vom mai preocupa
cu lucrurile mărunte şi trecătoare ale acestei
lumi, ci vom căuta acele lucruri care sunt
de sus, unde Cristos este aşezat la dreapta
lui Dumnezeu (Col. 3:1).

Cheia versetelor 5 şi 6 o constituie
sintagma: în Cristos Isus. în El am fost
aduşi noi la viaţă, înviaţi şi aşezaţi împreu-
nă cu El. El este Reprezentantul nostru;
prin urmare, biruinţele Sale şi poziţia pe
care o ocupă El sunt şi ale noastre. George
Williams exclamă: „Ce gând măreţ! Anume
faptul ca o Marie Magdalena şi un tâlhar
răstignit să fie alături de Fiul lui Dumnezeu
în slavă!"
2:7 Miracolul acesta al harului transfor-
mator va constitui subiectul revelaţiei eter-
ne. De-a lungul tuturor veacurilor nesfârşite,
Dumnezeu va descoperi oştii cereşti cât L-a
costat să-L trimită pe Fiul Său în această
junglă a păcatului şi cât L-a costat pe Dom-
nul Isus să poarte păcatele noastre pe cruce.
Este un subiect care nu se va epuiza nici-
când. Din nou Pavel aşează cu măiestrie
cuvintele într-un fel de piramidă, pentru a
sugera imensitatea realităţii descrise:
Bunătatea Lui faţă de noi
Harul Lui în bunătatea Lui faţă de noi
Bogăţiile harului Său în bunătatea Sa faţă
de noi
Nermărginitele bogăţii ale harului Său, în
bunătatea Sa faţă de noi
Acum e limpede că dacă Dumnezeu ne
va descoperi toate acestea, pe parcursul
veşniciei, atunci înseamnă că vom fi pe
veci în şcoala Lui, învăţând. Cerul va fi
şcoala noastră iar Dumnezeu va fi învăţăto-
rul nostru. Harul Lui va fi materia noastră
de studiu. Iar durata cursului va fi toată
veşnicia.
Asta ar trebui să ne izbăvească de ideea
greşită potrivit căreia când vom ajunge în
cer vom cunoaşte toate lucrurile. Numai
Dumnezeu cunoaşte toate lucrurile iar noi
nu vom fi niciodată egali cu El.13
De asemenea, textul ridică o întrebare
interesantă: Cât de mare va fi gradul cunoş-
tinţei noastre când vom ajunge în cer? Un
răspuns posibil ar fi că ne putem pregăti
pentru universitatea cerească înscriindu-ne
fără întârziere la cursul de studiere a Bi-
bliei.
2:8 Următoarele trei versete ne prezintă
una din cele mai clare expuneri ale planului
simplu al mântuirii din toată Biblia — plan
carejncepe cu harul lui Dumnezeu, căci
Lui îi aparţine iniţiativa de a pune la dispo-
ziţie acest plan. Mântuirea este dată în dar
celor care nu o merită, pe baza Persoanei şi
lucrării Domnului Isus Cristos. Ea este data

Efeseni

741

ca un bun actual. Cei mântuiţi o pot cu-
noaşte. Scriindu-le efesenilor, Pavel a spus:
Voi aţi fost mântuiţi. El ştia acest lucru şi
ei de asemenea ştiau.
Ei au primit darul vieţii veşnice prin
credinţă. Credinţa înseamnă că omul
ocupă locul unui păcătos pierdut şi vinovat,
primindu-L pe Domnul Isus ca singura lui
nădejde de mântuire. Adevărata credinţă
mântuitoare constă în predarea unei persoa-
ne către altă persoană.
Orice idee potrivit căreia omul ar putea
dobândi sau merita mântuirea este risipită
definitiv prin cuvintele: Şi aceasta nu vine
de Ia voi. Morţii nu pot face nimic iar
păcătoşii nu merită nimic decât pedeapsa.
Ci este darul lui Dumnezeu. Desigur,
un dar este un cadou gratuit şi necondiţio-
nat. Asta e singura bază de pe care Dumne-
zeu oferă mântuirea. Darul lui Dumnezeu
este mântuirea prin har şi prin credinţă.
Ea este oferită tuturor oamenilor de pretu-
tindeni.
2:9 Nu este prin fapte, adică nu e un
lucru pe care cineva să-1 poată dobândi sau
câştiga prin fapte, chipurile, meritorii. Ea nu
se poate câştiga prin lucruri cum ar fi:
1.	Confirmarea
2.	Botezul
3.	Apartenenţa la o biserică
4.	Frecventarea unei biserici
5.	Luarea Cinei Domnului
6.	încercarea de a asculta de cele zece
porunci
7.	Trăirea după preceptele Predicii de
pe Munte
8.	Milostenia (facerea de bine)
9.	Trăirea în pace cu semenii
10.	Trăirea unei vieţi morale, respecta-
bile
Oamenii nu sunt mântuiţi prin fapte. Şi
nu sunt mântuiţi prin credinţă plus fapte, ci
sunt mântuiţi prin credinţă şi numai prin
credinţă\ în clipa în care adăugăm fapte de
orice fel, ca mijloc de câştigare a vieţii
veşnice, mântuirea nu mai este prin har
(Rom. 11:6). Un motiv pentru care faptele
sunt excluse definitiv este pentru a nu-i da
omului prilejul să se laude. Dacă cineva ar
Putea fî mântuit prin faptele sale, atunci ar
avea motiv să se laude înaintea lui Dumne-
zeu. Or, asta este cu neputinţă (Rom. 3:27).
Dacă cineva ar putea fi mântuit prin
Propriile sale fapte bune, atunci moartea lui
Cristos nu şi-ar mai avea rostul (Gal. 2:21).
Dar noi ştim că motivul pentru care El a
murit a fost pentru că nu s-a găsit o altă

cale prin care păcătoşii vinovaţi să poată fi
mântuiţi.
Dacă cineva ar putea fi mântuit prin
propriile sale fapte bune, atunci ar fi pro-
priul său mântuitor şi s-ar putea închina lui
însuşi. Dar asta ar fi idolatrie, pe care
Dumnezeu o interzice categoric (Ex. 20:3).
Chiar dacă cineva ar putea fi mântuit
prin credinţa în Cristos, plus propriile sale
fapte bune, ne-am găsi confruntaţi cu situa-
ţia imposibilă a doi mântuitori: Isus şi
păcătosul. Atunci Cristos ar trebui să împar-
tă slava de mântuitor cu altul. Or, El nu va
face niciodată acest lucru (îs. 42:8).
în fine, dacă cineva ar putea contribui la
mântuirea sa prin fapte, atunci Dumnezeu i-
ar fi dator. Or, şi acest lucru este imposibil.
Dumnezeu nu poate fi dator nimănui (Rom.
11:35).
în contrast cu faptele, credinţa exclude
lăudăroşenia (Rom. 3:27), pentru că nu se
bazează pe merite. Un om nu are nici un
motiv să se mândrească cu faptul că s-a în-
crezut în Domnul. Credinţa în El este lucrul
cel mai sănătos, raţional şi logic pe care 1-
ar putea săvârşi cineva. A-ţi pune încrede-
rea în Creatorul şi Răscumpărătorul tău este
singurul lucru cu adevărat logic şi raţional,
căci dacă nu ne putem încrede în El, atunci
în cine ne putem încrede?
2:10 Rezultatul mântuirii noastre este
faptul că suntem lucrarea Lui — lucrarea
lui Dumnezeu, nu a noastră. Un credincios
născut din nou este o capodoperă a lui
Dumnezeu. Când ne gândim la materia pri-
mă cu care trebuie să lucreze El, ne dăm
seama că realizarea produsului finit este cu
atât mai remarcabilă! într-adevăr, capodope-
ra aceasta nu este altceva decât o nouă
creaţiune, prin unirea cu Cristos, căci: „dacă
este cineva în Cristos, este o nouă creaţiu-
ne; cele vechi s-au dus; iată că toate lucru-
rile au devenit noi" (2 Cor. 5:17).
Iar obiectul acestei noi creaţiuni se
găseşte în sintagma: pentru fapte bune.
Deşi e adevărat că noi nu suntem mântuiţi
prin fapte bune, tot atât de adevărat este că
suntem mântuiţi pentru fapte bune. Faptele
bune nu sunt rădăcina, ci roadă. Noi nu
facem fapte pentru a fi mântuiţi, ci pentru
că suntem mântuiţi.
Tocmai acest aspect al adevărului este
subliniat la Iacov 2:14-26. Când Iacov
spune că „credinţa fără fapte este moartă",
el nu spune că suntem mântuiţi prin credin-
ţă plus fapte, ci prin acel fel de credinţă
care are ca urmare o viaţă plină de fapte

742

Efeseni

bune. Faptele demonstrează realitatea
credinţei noastre, lucru cu care Pavel este
întru totul de acord: Noi suntem lucrarea
Lui, creaţi în Cristos Isus pentru fapte
bune.
Prin urmare, ordinea lui Dumnezeu este
următoarea:
credinţă —» mântuire —> fapte bune —>
răsplată
Credinţa duce la mântuire. Mântuirea are
drept rezultat faptele bune. Iar faptele bune
vor fi răsplătite de El.
Se ridică însă întrebarea: Ce fel de
fapte bune se aşteaptă din partea mea? La
care Pavel răspunde: Fapte bune, pe care
Dumnezeu le-a pregătit dinainte ca să
umblăm în ele. Cu alte cuvinte, Dumnezeu
are un plan pentru viaţa fiecăruia. înainte
de convertirea noastră, El ne-a trasat o
carieră spirituală. Responsabilitatea noastră
este de a descoperi voia Sa pentru noi şi
apoi de a asculta de voia Sa. Noi nu trebuie
să ne elaborăm propriul plan pentru viaţa
noastră, ci doar să acceptăm planul elaborat
de El pentru viaţa noastră. Asta ne eliberea-
ză de frământări şi jngrijorări, asigurându-
ne că viaţa noastră îi va aduce slavă maxi-
mă Lui şi binecuvântarea cea mai mare
pentru alţii, dar şi răsplata cea mai mare
pentru noi înşine.
Pentru a descoperi faptele bune plănui-
te de El pentru viaţa fiecăruia dintre noi,
trebuie să (1) ne mărturisim şi să ne lăsăm
de păcat, de îndată ce am devenit conştienţi
că a pătruns în viaţa noastră; (2) să-I fim
predaţi în permanenţă şi necondiţionat; (3)
să studiem Cuvântul lui Dumnezeu, pentru
a discerne voia Lui şi apoi să facem tot ce
ne spune El să facem; (4) să petrecem
zilnic un timp în rugăciune; (5) să prindem
orice prilej ce se iveşte pentru a-L sluji pe
El; (6) să cultivăm părtăşia şi sfatul altor
creştini. Dumnezeu ne pregăteşte pentru
fapte bune. El pregăteşte faptele bune pe
care să le săvârşim noi. Apoi El ne răsplă-
teşte când le săvârşim. Aşa este harul!
E. Unitatea iudeilor credincioşi şi a
Neamurilor credincioase în Cristos
(2:11-22)
In prima jumătate a capitolului 2 Pavel
a urmărit firul mântuirii unor persoane
individuale dintre Neamuri şi dintre iudei.
Acum el trece mai departe de la abolirea
fostelor deosebiri naţionale, la unitatea lor
în Cristos şi la sudarea lor într-o singură
biserică, un templu sfânt în Domnul.

2:11 în versetele 11 şi 12 apostolul le
aminteşte cititorilor săi că înainte de a fi
convertiţi ei erau Neamuri prin naştere şi,
prin urmare, proscrişi, în raport cu iudeii.
Mai întâi, ei erau dispreţuiţi — cum reiese
din faptul că iudeii îi numeau Necircum-
cişi. Asta înseamnă că Neamurile nu aveau
în ei acel semn chirurgical care îi marca pe
israel iţi ca popor al lui Dumnezeu, cu care
El a încheiat un legământ. Termenul de
„necircumcişi" era o insultă cu substrat
etnic, similar epitetelor atribuite în vremea
noastră de unii pentru anumite popoare
dispreţuite. Ne putem da seama cât de
înţepător era acest termen când îl auzim pe
David spunând despre ne-evreul Goliat:
„Cine este acest filistean netăiat împrejur,
de cutează să sfideze oştirile Dumnezeului
Celui viu?" (1 Sam. 17:26).
în contrast cu aceştia, iudeii se numeau
pe ei înşişi Circumcizia (sau „circum-
cişii"). Era un nume cu care se mândreau
nevoie mare, căci le conferea identitatea de
popor ales al lui Dumnezeu pe acest pă-
mânt, pus deoparte faţă de toate celelalte
naţiuni de pe pământ. Pavel pare să facă
excepţie de la această regulă, refuzând să se
laude şi spunând că circumcizia lor era
făcută doar în carne, de mâna omului. Era
doar de natură fizică. Deşi ei aveau semnul
exterior de popor cu care Dumnezeu a
încheiat un legământ, ei nu posedau şi
realitatea lăuntrică a adevăratei credinţe în
Domnul. „Iudeu nu este acela care se arată
pe dinafară şi circumcizie nu este aceea
care este pe dinafară, în carne; ci iudeu este
acela care este înăuntru şi circumcizie este
aceea a inimii, în duh, nu în literă, şi a
cărui laudă este nu de la oameni, ci de la
Dumnezeu" (Rom. 2:28, 29).
Dar fie că iudeii erau sau nu circumcişi
în inimă, ideea subliniată de versetul 11
este că în ochii lor ei erau singurul popor
ales al lui Dumnezeu, Neamurile fiind
dispreţuite de ei. Această vrăjmăşie dintre
iudei şi Neamuri a constituit cea mai mare
barieră rasială şi religioasă pe care a cunos-
cut-o vreodată lumea. Iudeul se bucura de
o poziţie de mare privilegiu înaintea lui
Dumnezeu (Rom. 9:4, 5). Ne-evreul era
însă un străin. Dacă dorea să se închine
adevăratuui Dumnezeu, în maniera rânduită
de El, trebuia realmente să devină un con-
vertit iudeu (vezi Rahab şi Rut). Templul
iudeu de la Ierusalim era singurul loc de pe
pământ în care Dumnezeu îşi pusese nume-
le şi unde oamenii se puteau apropia de El-

Efeseni

743

Neamurilor li se interzicea să intre în curţile
interioare ale templului, sub pedeapsa cu
moartea.
în conversaţia Sa cu femeia ne-evreică
din regiunea Tirului şi Sidonului, Domnul
Isus a pus la încercare credinţa ei, compa-
rându-i pe iudei cu nişte copii din casă, iar
pe Neamuri cu nişte căţei aflaţi sub masă.
Ea a recunoscut că nu era decât o căţeluşă,
dar a cerut să i se dea firimiturile care cad
de la masa copiilor. E de prisos s-o spu-
nem, că credinţa ei nu a rămas nerăsplătită
(Marcu 7:24-30). Aici la Efeseni 2:11
apostolul le aminteşte cititorilor săi că şi ei
erau cândva Neamuri şi, prin urmare, dis-
preţuiţi.
2:11 Neamurile erau de asemenea fără
Cristos, pentru că ele nu aveau un Mesia al
lor. Mesia fusese făgăduit doar poporului
Israel. Deşi s-a profeţit că binecuvântările
se vor revărsa peste naţiuni, prin lucrarea
lui Mesia (îs. 11:10; 60:3), totuşi El urma
să se nască evreu, slujba Lui fiind îndrepta-
tă în principal către „oile pierdute ale casei
lui Israel" (Mat. 15:24). Pe lângă faptul că
erau lipsiţi de Mesia, Neamurile erau fără
drept de cetăţenie în Israel. Adică străini,
fără drepturile şi privilegiile ce decurg din
cetăţenie. Cât priveşte comunitatea Israelu-
lui, Neamurile erau afară, privind spre cei
dinăuntru. Apoi ne-evreii erau străini de
legămintele făgăduinţei. Dumnezeu înche-
iase legăminte cu poporul Israel prin
oameni ca Avraam, Isaac, Iacob, Moise,
David şi Solomon. Aceste legăminte le
promiteau iudeilor o seamă de binecuvân-
tări. Din toate punctele de vedere, Neamu-
rile erau fără nădejde, atât pe plan naţional,
cât şi individual. Pe plan naţional, ele nu
aveau nici o asigurare că pământul lor,
guvernul sau locuitorii ţărilor lor vor supra-
vieţui. Iar pe plan individual, orizontul lor
era lipsit de speranţă, căci nu aveau nici o
nădejde dincolo de mormânt. Cineva a
spus că viitorul lor era ca bezna nopţii,
când nu se zăreşte nici o stea pe cer. în
fine, ei erau fără Dumnezeu în lume. Asta
nu înseamnă că erau atei. Ei îşi aveau
proprii lor zei de lemn şi de piatră, la care
se închinau. Dar nu îl cunoşteau pe singurul
Şi adevăratul Dumnezeu. Ei erau fără Dum-
nezeu într-o lume ostilă, ce nu-L cunoştea
Pe Dumnezeu.
2:13 Cuvintele Dar acum semnalează o
altă trecere bruscă (cf. 2:4). Ne-evreii efe-
seni fuseseră izbăviţi din acel loc îndepărtat,
de alienare, fiind ridicaţi la poziţia de apro-

piere faţă de Dumnezeu — fapt petrecut cu
ocazia convertirii lor. Când şi-au pus încre-
derea în Mântuitorul, Dumnezeu i-a aşezat
în Cristos Isus şi i-a acceptat în Preaiubi-
tul. Din acea clipă, ei au fost tot atât de
aproape de Dumnezeu cum este şi Cristos,
pentru că erau în Cristos Isus. Costul
producerii acestei minunate schimbări 1-a
constituit sângele lui Cristos. înainte ca
aceşti păcătoşi dintre Neamuri să se poată
bucura de privilegiul apropierii de Dumne-
zeu, ei trebuiau să fie curăţiţi de păcatele
lor. Numai sângele lui Cristos vărsat la
Calvar putea realiza acest lucru. Când L-au
primit pe Domnul Isus printr-un act clar al
credinţei, toată valoarea curăţitoare a sânge-
lui Lui scump a fost trecută în contul lor.
Isus nu numai că i-a apropiat, ci a
creat o societate nouă, în care vechea vrăj-
măşie dintre iudei şi Neamuri a fost abolită
pe veci. Până în perioada Noului Testa-
ment, toată lumea era împărţită în două
clase: iudei şi Neamuri (evrei şi neevrei).
Mântuitorul nostru a introdus acum o a
treia categorie de oameni: biserica lui Dum-
nezeu (1 Cor. 10:32). în versetele următoare
vom vedea cum din iudeii credincioşi şi din
Neamurile credincioase Dumnezeu a făcut
un singur corp, în Cristos, şi unii şi alţii
fiind introduşi în această nouă societate.
2:14 Căci El însuşi este pacea noas-
tră. Observaţi că nu se spune: „El a făcut
pace," deşi, desigur, acest lucru este adevă-
rat, aşa cum vom vedea în versetul următor.
Ideea versetului este că El însuşi este
pacea noastră. Dar cum poate o persoană să
fie pace? Iată cum: Când un iudeu crede în
Domnul Isus, el îşi pierde identitatea naţio-
nală, de acum încolo el fiind „în Cristos".
Tot aşa, când un ne-evreu îl primeşte pe
Mântuitorul, el nu mai este un ne-evreu, un
Neam, ci de acum încolo este „în Cristos".
Cu alte cuvinte, iudeul credincios şi Nea-
mul credincios, pe care îi separa cândva
zidul de vrăjmăşie, sunt acum una în Cris-
tos. Unirea lor cu Cristos îi uneşte necesar-
mente şi pe ei. Prin urmare, un Om este
pacea, exact aşa cum a prezis Mica (Mica
5:5).
Amploarea lucrării Sale la categoria:
pacea noastră este descrisă în amănunt în
versetele 14-18. Mai întâi este lucrarea
unirii, pe care tocmai am descris-o. Adică
faptul că El din doi (din evreul credincios
şi din ne-evreul credincios) a făcut unu. Ei
nu mai sunt creştini iudei sau creştini dintre
Neamuri, căci toate deosebirile fireşti, cum

744

Efeseni

ar fi naţionalitatea, au fost răstignite pe
cruce.
A doua fază a lucrării lui Cristos ar
putea fi definită drept demolare: El a sur-
pat zidul de la mijloc al despărţirii.
Desigur, nu a fost un zid în sens literal, ci
o barieră invizibilă, pe care o stabilise legea
lui Moise, prin poruncile şi rânduielile ce-i
separau pe israeliţi de celelalte popoare —
separaţie simbolizată şi prin zidul care-i
ţinea pe neevrei în Curtea Neamurilor, din
zona Templului. Pe acest zid s-au afişat
avertismente care sunau astfel: „Nici o
persoană din alt neam să nu treacă gardul şi
bariera ce înconjoară Locul Sfânt. Oricine
va fi prins făcând acest lucru va răspunde
de moartea care se va abate asupra sa."
2:15 Un al treilea aspect al lucrării lui
Cristos a fost abolirea vrăjmăşiei ce moc-
nea între iudei şi Neamuri, ca de altfel între
om şi Dumnezeu. Pavel identifică legea
drept cauza nevinovată a vrăjmăşiei, adică
legea poruncilor în rânduielile ei. Legea
lui Moise era un singur cod legislativ uni-
tar, dar era alcătuită din multe porunci
separate. La rândul lor, acestea erau alcătui-
te din dogme sau decrete, ce acopereau
majoritatea domeniilor vieţii. Legea în sine
era sfântă, dreaptă şi bună (Rom. 7:12), dar
natura păcătoasă a omului a profitat de
lege, pentru a recurge la ură. Datorită faptu-
lui că legea într-adevăr separa poporul
Israel de celelalte popoare, ca popor ales al
lui Dumnezeu pe acest pământ, mulţi iudei
au devenit aroganţi, tratându-i pe neevrei cu
dispreţ. Neamurile au ripostat, cu multă
ostilitate, în maniera cunoscută, în cele din
urmă, sub denumirea de anti-semitism. Dar
cum a înlăturat Cristos legea, ca pricină de
duşmănie? Mai întâi, El a murit pentru a
plăti plata cerută pentru călcarea legii,
împlinind astfel întru totul cerinţele de
neprihănire ale lui Dumnezeu. Acum legea
nu mai are nimic de spus celor care sunt
„în Cristos", deoarece în cazul lor plata
integrală a fost achitată. Credincioşii nu
sunt sub lege, ci sub har. Dar asta nu în-
seamnă că ei pot trăi cum vor, căci acum ei
sunt robi ai lui Cristos şi, prin urmare,
trebuie să trăiască cum voieşte El.
Ca urmare a abolirii ostilităţii stârnite de
lege, Domnul a putut introduce o nouă
creaţie, făcând din doi — adică din evreul
credincios şi din ne-evreul credincios — un
singur om nou: biserica. Fiind uniţi acum
cu El, foştii adversari sunt uniţi şi între ei,
printr-o nouă părtăşie. Biserica este nouă, în

sensul că este un organism inexistent înain-
te, şi acest lucru nu trebuie scăpat din
vedere. Biserica din Noul Testament nu e o
continuare a Israelului din Vechiul Testa-
ment, ci o entitate cu totul deosebită de tot
ce a existat înainte de ea sau de ce va
exista după ea — după cum reiese din
următoarele:
1.	Este nouă în sensul că Neamurile au
acum drepturi şi privilegii egale cu
iudeii.
2.	Este nouă în sensul că atât iudeii, cât şi
Neamurile îşi pierd identitatea naţională,
când devin creştini.
3.	Este nouă în sensul că şi evreii credin-
cioşi, şi ne-evreii credincioşi sunt îm-
preună membri ai Trupului lui Cristos.
4.	Este nouă în sensul că iudeul credincios
are nădejdea că va domni împreună cu
Cristos, iar nu doar că va fi un supus al
împărăţiei Sale.
5.	Este nouă în sensul că iudeul nu mai
este sub lege.
Biserica este, fără îndoială, o creaţiune
nouă, cu o chemare distinctă şi un destin
distinct, ocupând un loc unic în planurile
lui Dumnezeu. Dar amploarea lucrării lui
Dumnezeu nu se opreşte aici. El a făcut
pace între iudeu şi ne-iudeu, înlăturând
cauza ostilităţii şi dându-le şi unora, şi
altora o nouă natură, creând o nouă unitate.
Crucea este răspunsul dat de Dumnezeu
discriminării rasiale, segregaţiei şi anti-
semitismului, bigotismului şi tuturor forme-
lor de vrăjmăşie dintre oameni.
2:16 Pe lângă faptul că 1-a împăcat pe
iudeu şi pe ne-iudeu, Cristos i-a împăcat pe
amândoi cu Dumnezeu. Deşi Israelul şi
celelalte popoare se aflau într-o stare de
profundă vrăjmăşie, ambele categorii erau
unite în privinţa ostilităţii lor faţă de Dum-
nezeu. Cauza ostilităţii era păcatul. Prin
moartea Sa pe cruce, Domnul Isus a înlătu-
rat vrăjmăşia prin înlăturarea cauzei. Cei
care îl primesc pe El sunt socotiţi neprihă-
niţi, iertaţi, răscumpăraţi, absolviţi şi izbă-
viţi de puterea păcatului. Vrăjmăşia a dispă-
rut, ei având acum pace cu Dumnezeu.
Domnul Isus îi uneşte pe iudeul credincios
şi ne-iudeul credincios într-un singur trup,
biserica, înfăţişând acest Trup lui Dumne-
zeu total eliberat de orice urmă de antago-
nism.
Dumnezeu nu a avut niciodată nevoie să
se împace cu noi, căci nu ne-a urât nicioda-
tă. Mai degrabă, noi am avut nevoie să fim
împăcaţi cu El. Lucrarea Domnului nostru

Efeseni

745

pe cruce a asigurat baza neprihănirii de pe
care noi să putem fi aduşi în prezenţa Sa ca
prieteni, iar nu ca vrăjmaşi.
2:17 în versetul 14 Cristos este pacea
noastră. în versetul 15 El a făcut pace.
Acum descoperim că El a venit şi a predi-
cat pacea. Când şi cum a venit El? Mai
întâi, El a venit personal, la înviere. în al
doilea rând, a venit în chip reprezentativ,
prin Duhul Sfanţ. El a predicat pacea prin
învierea sa. De fapt, pace a fost unul dintre
primele cuvinte rostite de El după ce a
înviat din morţi (Luca 24:36; loan 20:19,
21, 26). Apoi i-a trimis pe apostoli în pute-
rea Duhului Sfanţ şi a predicat pacea prin
ei (Fapte 10:36). Vestea bună a păcii v-a
fost adusă vouă, care eraţi departe (Neamu-
rile) şi celor care erau aproape (iudeii),
aceasta fiind o minunată împlinire a făgădu-
inţei făcută de Dumnezeu la Isaia 57:19.
2:18 Dovada practică că acum există o
stare de pace între membrii aceluiaşi Trup
şi Dumnezeu o constituie faptul că ei au
acces oricând în prezenţa lui Dumnezeu.
Asta contrastează puternic cu economia
Vechiului Testament, în care doar marele
preot putea intra în Sfânta Sfintelor, unde
se afla în prezenţa lui Dumnezeu. Şi chiar
şi preotul putea intra doar o singură zi pe
an, cum arată Eadie:
Dar acum şi cel mai îndepărtat ne-evreu, care
este însă în Cristos, se poate bucura în perma-
nenţă şi în chip real de acest privilegiu fără
seamăn de mare, de care în trecut doar un
singur om, dintr-o singură seminţie, a unei
singure naţiuni, şi într-o singură zi a anului, se
bucura în chip simbolic şi temporar.14
Prin rugăciune orice credincios poate
intra în sala tronului din cer, îngenunchind
înaintea Suveranului universului şi adresân-
du-I-se cu apelativul de Tată.
Aici ni se prezintă ordinea normală a
rugăciunii. Mai întâi, rugăciunea se face
prin El (prin Domnul Isus). El este singu-
rul Mediator (mijlocitor) între Dumnezeu şi
om. Moartea, îngroparea şi învierea Lui au
înlăturat toate obstacolele juridice din calea
admiterii noastre în prezenţa lui Dumnezeu.
Acum, ca Mediator, El trăieşte în locurile
cereşti pentru a ne menţine într-o condiţie
de părtăşie cu Tatăl. Noi ne apropiem de
Dumnezeu în numele Lui; noi nu avem
vrednicie proprie, prin urmare apelăm la
vrednicia Lui. Participanţii în rugăciune
suntem şi unii şi alţii (adică şi iudeii credin-

cioşi şi ne-iudeii credincioşi). Privilegiul
constă în faptul că avem acces. Cel care ne
ajută în rugăciunile noastre este Duhul
Sfânt — printr-un singur Duh. „Duhul ne
ajută în slăbiciunile noastre. Căci nu ştim
pentru ce să ne rugăm cum trebuie, dar
însuşi Duhul mijloceşte pentru noi cu suspi-
ne inexprimabile" (Rom. 8:28).
Cel de care ne apropiem este Tatăl.
Nici un sfânt din Vechiul Testament nu L-a
cunoscut vreodată pe Dumnezeu ca Tată.
înainte de învierea lui Cristos, oamenii
stăteau înaintea lui Dumnezeu ca creaturi
înaintea Creatorului lor. Abia după ce a
înviat El a spus: „Du-te la fraţii Mei şi
spune-le că Mă sui la Tatăl Meu şi Tatăl
vostru" (loan 20:17). Ca urmare a lucrării
Sale răscumpărătoare, credincioşii au putut,
pentru prima oară, să se adreseze lui Dum-
nezeu cu apelativul de Tată. în versetul 18
toate cele trei Persoane ale Sfintei Treimi
sunt implicate direct, până şi în rugăciunile
celui mai umil credincios: el se roagă lui
Dumnezeu Tatăl, apropriindu-se de El prin
Domnul Isus, în puterea Duhului Sfânt.
2:19 în ultimele patru versete din acest
capitol, apostolul Pavel enumera câteva din
extraordinarele privilegii cu care au fost
înzestrate acum Neamurile. Astfel credin-
cioşii dintre Neamuri nu mai sunt străini,
nici locuitori vremelnici — cu alte cuvinte,
nu mai sunt venetici sau „câini" sau necir-
cumcişi, ci acum sunt împreună cetăţeni
cu toţi sfinţii din perioada Vechiului Testa-
ment. Credincioşii de apartenenţă etnică
iudaică nu mai au nici un avantaj asupra
lor. Toţi creştinii sunt cetăţeni de mâna
întâi ai cerului (Fii. 3:20, 21). Ei sunt şi
membri ai casei lui Dumnezeu. Nu numai
că au fost „super-naturalizaţi", intrând în
împărăţia divină, dar au fost şi înfiaţi în
familia divină.
2:20 în fine, ei au fost făcuţi membri ai
bisericii sau, cum se exprimă Pavel, au
devenit pietre din edificiul unui templu
sfânt. Cu multă minuţiozitate, Pavel descrie
apoi templul: temelia lui, piatra din capul
unghiului, liantul, unitatea şi simetria sa,
amploarea lui şi celelalte trăsături unice.
Templul aceste este zidit pe temelia
apostolilor şi prorocilor. Asta se referă la
apostolii şi prorocii din era Noului Testa-
ment. E clar că nu se poate referi la profeţii
din Vechiul Testament, deoarece aceştia nu
ştiau nimic despre biserică. Nu înseamnă
însă că apostolii şi profeţii au fost temelia
bisericii. Cristos este temelia (1 Cor. 3:11).

746

Efeseni

Dar ei au pus temelia prin învăţătura pe
care au propovăduit-o despre Persoana şi
lucrarea Domnului Isus. Biserica este înte-
meiată pe Cristos, aşa cum a fost El revelat
prin mărturisirea şi învăţătura apostolilor şi
prorocilor. Când Petru a mărturisit că El
este Cristosul, Fiul Dumnezeului Celui viu,
Isus a anunţat că biserica Lui va fi zidită pe
acea stâncă, adică pe adevărul solid că El
este unsul lui Dumnezeu şi Fiul unic al lui
Dumnezeu (Mat. 16:18). în Apocalipsa
21:14 apostolii sunt asociaţi cu cele două-
sprezece temelii ale Ierusalimului sfanţ. Ei
nu sunt temelia, dar sunt legaţi intrinsec de
ea, pentru că ei sunt cei care au propovă-
duit primii marele adevăr privitor la Cristos
şi la biserică. Temelia unui edificiu nu
trebuie pusă decât o singură dată. Apostolii
şi prorocii au făcut această lucrare o dată
pentru totdeauna. Temelia pusă de ei ne-a
fost păstrată prin scrierile Noului Testa-
ment, cu toate că apostolii şi prorocii nu
mai sunt fizic printre noi. în mod general,
oameni din toate veacurile au avut o slujbă
apostolică sau profetică. Misionarii şi sădi-
torii de biserici sunt apostoli în sens re-
strâns iar cei ce predică Cuvântul pentru
edificare sunt profeţi. Dar ei nu sunt apos-
toli sau profeţi în înţelesul primar al terme-
nului.
Isus Cristos este nu doar temelia tem-
plului, ci şi piatra din capul unghiului.
Nici o imagine sau tip nu va reuşi să-L
înfăţişeze suficient de adecvat, în toată
splendoarea multiplelor faţete ale gloriei
Sale sau în multitudinea slujbelor Sale. S-au
avansat cel puţin trei explicaţii posibile în
legătură cu această piatră unghiulară —
toate scoţând în evidenţă caracterul unic al
Domnului Isus, de Cap pre-eminent şi
indispensabil al bisericii:
1.	în general piatra din capul unghiu-
lui este cea care e aşezată în colţul de jos,
din faţa unei clădiri. întrucât restul edificiu-
lui pare să se sprijine pe ea, piatra aceasta
a dobândit înţelesul de piatră fundamentală,
de importanţă crucială. Desigur, în acest
sens, II simbolizează cu adevărat pe Dom-
nul. De asemenea, întrucât uneşte două
ziduri, subliniază unirea dintre iudeii credin-
cioşi şi Neamurile credincioase, în cadrul
bisericii, prin Persoana Sa.
2.	Unii cercetători ai Bibliei cred că
termenul tradus piatra din capul unghiului
s-ar referi la cheia de boltă a unei clădiri.
Această piatră ocupă locul cel mai înalt din
acea   boltă,   asigurând   sprijinul   necesar

pentru celelalte pietre. Tot aşa Cristos este
Cel Preeminent din cadrul bisericii. El este
Cel indispensabil, Care, dacă ar fi eliminat,
toată clădirea s-ar prăbuşi.
3. O a treia explicaţie posibilă a terme-
nului se referă la piatra din vârful piramidei
— singura de această mărime şi formă.
Unghiurile şi liniile ei directoare determină
forma întregii piramide. Tot aşa Cristos este
Capul bisericii. El este unic în ce priveşte
Persoana şi lucrarea Sa. Şi El este Cel care
îi conferă bisericii trăsăturile ei unice. Mai
întâi, temelia ei:
2:21 Cuvintele în El se referă la Cris-
tos, care este sursa vieţii şi dezvoltării
bisericii, după cum arată şi Blaikie:
în El noi suntem adăugaţi la biserică; în El tot
templul se dezvoltă, în direcţia deznodământu-
lui final, când cheia de boltă va fi scoasă afară,
în mijlocul strigătelor: «Har, har ei!>>15
Unitatea şi simetria templului reies din
sintagma: toată clădirea, bine alcătuită,
creşte... Este o unitate alcătuită din mulţi
membri individuali. Fiecare membru are un
loc anumit în cadrul acestei clădiri, pentru
care el sau ea este cu totul adecvat. Se con-
stată că pietrele excavate din valea morţii,
prin harul lui Dumnezeu se potrivesc de
minune când sunt ansamblate. Trăsătura
unică a acestei clădiri este faptul că creşte.
Dar această trăsătură nu este totuna cu
creşterea unei clădiri prin adăugarea de
cărămizi şi ciment. Mai degrabă, trebuie să
ne-o imaginăm ca pe dezvoltarea unui
organism viu, cum este trupul omenesc. La
urma urmelor, biserica nu este o clădire
lipsită de viaţă, după cum ea nu este o
organizaţie. Ci este o entitate vie, avându-L
pe Cristos drept Cap al ei şi toţi credincioşii
formând Trupul. Ea s-a născut la Rusalii şi
de atunci creşte încontinuu, continuând să
crească până la Răpire.
Această clădire care creşte, formată din
materiale vii, este descrisă drept un templu
sfânt în Domnul. Termenul folosit de
Pavel pentru templu nu se referă la curţile
exterioare, ci la altarul interior (în greacă
naos); nu la suburbii, ci la sanctuar. El s-a
gândit la clădirea principală a complexului
templului, care adăpostea Locul Prea Sfânt.
Acolo locuia Dumnezeu şi acolo Se mani-
festa, în norul strălucitor de slavă.
Mai multe sunt învăţămintele care se
desprind din acest pasaj: (1) Dumnezeu
locuieşte în lăuntrul bisericii. Iudeii şi ne-

Efeseni

747

iudeii mântuiţi formează un sanctuar viu în
care El locuieşte şi îşi descoperă slava. (2)
Acest templu este sfânt şi separat de lume,
consacrat Lui, pentru scopuri sacre. (3) Ca
templu sfânt, biserica este un centru din
care lauda, închinarea şi adoraţia se ridică
spre Dumnezeu, prin Domnul Isus Cristos.
Pavel descrie în continuare acest templu
sfânt ca fiind în Domnul. Cu alte cuvinte,
Domnul Isus este sursa lui de sfinţenie.
Mădularele sale sunt sfinte din punct de
vedere al poziţiei ocupate prin unirea cu El,
şi ele trebuie să fie sfinte şi în viaţa practi-
că de zi cu zi, ca urmare a iubirii lor pentru
El.
2:22 în acest templu minunat, Neamu-
rile credincioase ocupă un loc egal cu iudeii
credincioşi. Ar trebui să ne facă să tresăl-
tăm de bucurie când citim aceste cuvinte,
aşa cum se vor fi simţit şi efesenii şi alţii
când au auzit prima oară aceste cuvinte.
Extraordinara demnitate a poziţiei ocupate
de credincioşi este faptul că ei alcătuiesc o
locuinţă a lui Dumnezeu în Duhul. Acesta
e scopul templului — de a asigura un loc
în care Dumnezeu să poată trăi în părtăşie
cu copiii Lui. Biserica este acel loc. Com-
paraţi aceasta cu poziţia Neamurilor în
Vechiul Testament. Pe vremea aceea, ne-
evreii nu se puteau apropia de locuinţa lui
Dumnezeu. Acum ei înşişi formează o bună
parte din această locuinţă!
Şi observaţi vă rog slujba fiecăreia
dintre Persoanele Dumnezeirii în legătură
cu biserica: (1) în Care, adică în Cristos.
Prin unirea cu El suntem noi zidiţi în acest
templu. (2) O locuinţă a lui Dumnezeu.
Templul acesta este locuinţa lui Dumnezeu
Tatăl pe pământ. (3) în Duhul. în Persoana
Duhului Sfânt locuieşte Dumnezeu în
biserică (1 Cor. 3:16).
Şi astfel capitolul care începea cu de-
scrierea Neamurilor care erau moarte, de-
pravate, diabolice şi neascultătoare, se
încheie cu aceleaşi Neamuri curăţite de
orice vină şi întinare, alcătuind o locuinţă
a lui Dumnezeu în Duhul!
F- O paranteză asupra tainei (3:1-13)
3:1 Pavel îşi începe afirmaţia din verse-
tul 1 care e întreruptă în versetul 2, nefiind
reluată decât în versetul 14. Versetele inter-
calate formează o paranteză, pe marginea
temei tainei — Cristos şi biserica.
Ceea ce face ca acest subiect să prezinte
un interes deosebit pentru noi este faptul că
actuala Epocă a Bisericii este ea însăşi o

paranteză în relaţiile lui Dumnezeu cu
oamenii. Asta se poate explica în felul
următor: Pe parcursul celei mai mari părţi
din perioada de istorie consemnată de
Vechiul Testament, Dumnezeu S-a ocupat
cu precădere de poporul evreu. De fapt, de
la Geneza 12 până la Maleahi 4 firul nara-
tiv se concentrează aproape exclusiv asupra
lui Avraam şi a descendenţilor lui. Când a
venit Domnul Isus pe pământ, El a fost
respins de Israel. Ca urmare a acestei res-
pingeri, Dumnezeu a pus deoparte, pentru
un timp, acea naţiune ca popor ales al Său
pe acest pământ. Noi trăim acum în Era
Bisericii, când iudeii şi Neamurile sunt la
acelaşi nivel înaintea lui Dumnezeu. După
ce biserica îşi va fi împlinit numărul deplin,
fiind dusă acasă în cer, Dumnezeu îşi va
relua programul Său cu Israel pe plan
naţional. Arătătoarele ceasornicului profetic
vor începe din nou să se pună în mişcare.
Şi astfel actuala epocă este un fel de paran-
teză între relaţiile din trecut şi cele viitoare
ale lui Dumnezeu cu Israel. Este o adminis-
traţie nouă din programul divin — unică şi
separată de tot ce a urmat sau va urma
după ea.
în versetele 2-13 Pavel ne dă o explica-
ţie destul de detaliată a acestei paranteze.
Să fie oare o coincidenţă întâmplătoare
faptul că în acest proces el recurge la o
paranteză literară, pentru a explica paran-
teza dispensaţională?
Apostolul începe acest fragment cu
cuvintele: Din această cauză, eu, Pavel,
întemniţatul lui Cristos Isus pentru voi,
Neamurile. Sintagma: Din această cauză
ne duce cu gândul înapoi la ceea ce spusese
Pavel despre poziţia extrem de privilegiată
în care au fost aşezate Neamurile, ca urma-
re a unirii lor cu Cristos.
în general se crede că această Epistolă
a fost scrisă în timpul primei întemniţări a
lui Pavel la Roma. Dar el nu afirmă că ar fi
fost întemniţat la Roma, întrucât asta ar
putea sugera că apostolul se simţea oare-
cum înfrânt sau că s-ar autocompătimi sau
că ar solicita înţelegerea cititorilor săi. Mai
degrabă, Pavel se numeşte pe sine întemni-
ţatul lui Cristos Isus — afirmaţie menită
să sublinieze acceptare, demnitate şi triumf,
cum subliniază şi Paxson:
Nicăieri în epistola către Efeseni nu găsim izul
de închisoare, întrucât Pavel nu era legat în
duhul său. Deşi se ştie că în această perioadă
apostolul Pavel era deţinut la Roma, el nu

748

Efeseni

recunoaşte acest lucru, afirmând, mai degrabă,
că este întemniţatul lui Isus Cristos. Care este
secretul unei trăiri atât de victorioase, de des-
prindere de această lume? Duhul lui Pavel se
află cu Cristos în locurile cereşti, chiar dacă cu
trupul continuă să zacă în închisoare.16
întemniţarea lui s-a datorat negreşit
lucrării sale în folosul Neamurilor. Pe tot
parcursul slujbei sale, Pavel a avut parte de
opoziţie înverşunată pentru învăţătura pro-
povăduită de el, potrivit căreia Neamurile
care cred beneficiază acum de drepturi şi
privilegii egale cu iudeii credincioşi din ca-
drul bisericii creştine. Ceea ce a declanşat
în cele din urmă arestarea şi judecarea sa î-
naintea Cezarului a fost acuzaţia falsă că
l-ar fi introdus pe Trofim, un efesean, în
zona templului unde era interzis accesul
Neamurilor (Fapte 21:29). Dar în spatele
acestei acuzaţii se afla ostilitatea deja aprin-
să a conducătorilor religioşi.
3:2 Acum Pavel îşi întrerupe firul gân-
dirii, lansându-se într-un discurs pe tema
tainei, în cadrul a ceea ce am arătat deja că
este o paranteză literară având ca temă o
paranteză dispensaţională.
Dacă din versetul 2 (dacă într-adevăr
aţi auzit...) ar putea crea impresia că citito-
rii scrisorii apostolului nu ştiau despre
misiunea sa specială către Neamuri. In
realitate, unii recurg adesea la acest verset
pentru a încerca să demonstreze că Pavel
nu i-ar fi cunoscut pe cei cărora le-a adresat
această scrisoare şi că, prin urmare, nu se
poate ca epistola să fi fost scrisă preaiubiţi-
lor efeseni. Dar conjuncţia „dacă" are ade-
sea şi sensul de „întrucât". Astfel parafra-
zează Phillips acest verset: „Căci nu se
poate să nu fi auzit..." Cu alte cuvinte,
negreşit ei au auzit că apostolului i s-a
încredinţat această slujbă specială. El de-
scrie această slujbă drept o dispensaţie a
harului lui Dumnezeu. Termenul dispen-
saţie (luat după ediţia engleză, n.tr.) se
referă aici la administraţie, isprăvnicie. Un
ispravnic este o persoană numită să admi-
nistreze afacerile altcuiva. Pavel era admi-
nistratorul lui Dumnezeu, însărcinat cu
prezentarea măreţului adevăr privitor la
biserica Noului Testament. Era o adminis-
traţie a harului lui Dumnezeu în cel puţin
trei privinţe:
1.	Cu privire la cel ales. Pentru Pavel era
un har nemeritat faptul că a fost ales să
aibă un privilegiu atât de mare.
2.	în ce priveşte conţinutul mesajului, care

se referea la bunătatea revărsată din
belşug şi fără plată de Dumnezeu peste
oameni care nu o meritau.
3.  Cu privire la receptorii acestei adminis-
traţii. Neamurile erau oameni care nu
meritau deloc să li se facă acest favor.
Totuşi această administraţie a harului i-
a fost dată lui Pavel pentru ca, la rândul lui,
el s-o poată transmite Neamurilor.
3:3 El nu aflase taina aceasta de la nici
un alt om, după cum n-o descoperise prin
propria sa inteligenţă, ci i-a fost adusă la
cunoştinţă prin revelaţie directă din partea
lui Dumnezeu. Nu ni se spune unde s-a
întâmplat acest lucru sau în ce manieră. Tot
ce ştim este că în chip miraculos Dumnezeu
i-a împărtăşit lui Pavel planul Său pentru
biserica alcătuită din iudei convertiţi şi
Neamuri convertite. Deja am arătat că o
taină este un secret sacru ţinut ascuns
înainte, cu neputinţă de a fi cunoscut de
oameni, dar descoperit acum în chip divin.
Apostolul făcuse aluzie la această taină în
1:9-14, 22, 23; 2:11-22.
3:4 Cele scrise de apostol până acum pe
această temă au fost suficiente pentru a le
demonstra cititorilor săi că Dumnezeu i-a
dăruit o înţelegere deosebită a tainei lui
Cristos. Iată cum prafrazează Blaikie acest
pasaj:
în legătură cu acest lucru (adică cu cele scrise
de mine înainte), pentru a vi-1 face şi mai
inteligibil, iată, acum vă scriu mai detaliat,
pentru ca să vedeţi că instructorul vostru este
pe deplin informat în această privinţă a tai-
nei...17
Felul cum traduce Darby acest verset:
„taina Cristosului", sugerează că aici este
avut în vedere Cristosul mistic, deci Capul
şi Trupul. (Vezi şi 1 Cor 12:12, unde prin
numele Cristos se are în vedere atât Dom-
nul Isus, cât şi cei ai Săi).
3:5 Versetele 5 şi 6 ne oferă cea mai
completă definiţie a tainei. Pavel explică ce
este o taină, după care explică ce este taina
lui Cristos.
Mai întâi, este un adevăr care n-a fost
făcut cunoscut fiilor oamenilor în celelal-
te generaţii. Asta înseamnă că este inutil
să-1 căutăm în Vechiul Testament. Deşi a-
colo am putea găsi simboluri ale acestui a-
devăr, adevărul propriu zis [privitor la bi-
serică] nu a fost cunoscut în acea perioadă.
în al doilea rând, este un adevăr care a
fost acum descoperit prin Duhul Sfânt

Efeseni

749

sfinţilor Săi apostoli şi proroci. Dumnezeu
este Cel care a făcut descoperirea aceasta. Iar
apostolilor şi prorocilor li s-a rezervat harul
de a fi receptorii acestei revelaţii. Duhul
Sfânt a fost canalul prin care li s-a făcut
revelaţia.
Numai când înţelegem că prin apostoli şi
proroci se înţelege cei din Noul Testament,
nu din Vechiul Testament, vom evita aparen-
ta contradicţie din acest verset. Prima parte
a versetului spune că acest adevăr nu a fost
revelat în alte veacuri. Prin urmare, le era
necunoscut prorocilor din VT. Aşadar cum
ar fi putut să fie acest adevăr adus la cunoş-
tinţă în vremea lui Pavel de oameni ce muri-
seră cu multe secole înainte? Evident, sensul
versetului este că marele adevăr despre
Cristos şi biserică a fost adus la cunoştinţa
unor oameni din Era Bisericii, cum a fost şi
Pavel, care primise împuternicirea specială
din partea Domnului înviat, să-L slujească în
calitate de purtător de cuvânt al Său. (Pavel
nu pretinde că este singurul căruia i s-a
descoperit această taină sacră. El nu era
decât unul între mai mulţi, deşi a ocupat un
loc primordial în transmiterea adevărului
către Neamurile din vremea lui şi, prin
epistolele sale, către generaţiile ce aveau să
vină.)
Se cuvine să amintim că mulţi creştini au
o părere cu totul diferită în această privinţă.
Ei afirmă că biserica a existat totuşi în Ve-
chiul Testament; că în acea perioadă Israelul
era biserica şi că acum s-ar fi dat o lămurire
mai clară a adevărului despre biserică. Ei
spun: „Taina nu a fost cunoscută în alte
veacuri cum este ea descoperită în vremea de
acum. Era cunoscută dar nu în aceeaşi
măsură ca în prezent. Noi beneficiem acum
de o revelaţie mai deplină, dar suntem tot
Israelul lui Dumnezeu, adică o continuare a
poporului lui Dumnezeu." în sprijinul punc-
tului lor de vedere, ei citează textul de la
Fapte 7:38 din traducerea King James, apă-
rută în 1611, unde naţiunea Israel este numi-
tă „biserica (termen tradus în alte versiuni,
ca NKJV, NASB, prin adunarea) din pus-
tie." Este adevărat că poporul ales al lui
Dumnezeu este numit adunarea din pustie,
dar asta nu înseamnă că israeliţii ar avea
vreo legătură cu biserica creştină. La urma
urmelor, termenul grec ekklesia este un
termen general, care poate să însemne orice
adunare, congregaţie sau grup chemat să iasă
dintr-o mulţime. El se aplică nu numai la
Israel la Fapte 7:38, ci acelaşi cuvânt, tradus
adunare e folosit la Fapte 19:32, 41 cu

referire la o gloată de păgâni. Trebuie să
judecăm în funcţie de context despre care
„biserică" sau adunare este vorba.
Dar cum stăm cu opinia potrivit căreia
din versetul 5 ar reieşi că biserica ar fi exis-
tat în Vechiul Testament, fără să fi fost însă
descoperită în gradul cuprinzător de acum?
Răspunsul îl găsim la Coloseni 1:26, unde se
spune clar şi răspicat că taina a fost „ascunsă
de veacuri şi generaţii, dar acum a fost des-
coperită sfinţilor Săi." Deci nu se pune pro-
blema gradului descoperirii ci faptului că în
Vechiul Testament nu a fost descoperită
deloc.
3:6 Acum am ajuns la adevărul central al
tainei, adică faptul că în biserica Domnului
Isus Cristos Neamurile credincioase sunt co-
moştenitoare şi părtaşe la aceeaşi făgăduinţă
în Cristos Isus, prin evanghelie. Cu alte
cuvinte, Neamurile convertite se bucură
acum de acelaşi titlu şi aceleaşi privilegii ca
cele ce aparţin iudeilor convertiţi.
Mai întâi, şi unii, şi alţii sunt co-moşteni-
tori. Cât priveşte moştenirea, ei se împărtă-
şesc în mod egal cu iudeii mântuiţi. Ei sunt
moştenitori ai lui Dumnezeu, co-moştenitori
cu Isus Cristos şi împreună moştenitori cu
toţi răscumpăraţii.
Apoi ei sunt împreună membri ai acelu-
iaşi trup. Ei nu mai sunt acum la distanţă
sau în vreun fel dezavantajaţi, ci ocupă o
poziţie de egalitate cu iudeii mântuiţi din
cadrul bisericii.
în fine, ei sunt co-părtaşi ai făgăduinţei
lui Cristos prin evanghelie. Prin făgăduinţă
aici s-ar putea înţelege Duhul Sfânt (Fapte
15:8; Gal. 3:14) sau ar putea însemna tot ce
li se făgăduieşte în evanghelie celor care
sunt în Cristos Isus. Neamurile sunt copăr-
taşe cu iudeii la toate acestea.
Nici unul din aceste lucruri nu erau
valabile în cadrul dispensaţiei Vechiului
Testament, după cum nu vor fi valabile în
împărăţia viitoare a lui Cristos.
în Vechiul Testament, Israel deţinea un
loc aparte, de privilegiu, înaintea lui Dumne-
zeu. Un iudeu ar fi râs la sugestia că un ne-
evreu ar putea beneficia de parte egală cu el
la făgăduinţele lui Dumnezeu. Asta pur şi
simplu nu era adevărat. Prorocii Israelului au
prezis însă despre chemarea Neamurilor (îs.
49:6; 56:6, 7), dar nicăieri ei nu au sugerat
că Neamurile vor fi membri alături de iudei,
în vreun grup în care ei, evreii, să nu aibă
întâietatea.
în împărăţia viitoare a Domnului nostru,
Israelul va fi căpetenia naţiunilor (îs. 60:12);

750

Efeseni

Neamurile vor fi binecuvântate, dar binecu-
vântarea va veni prin Israel (îs. 60:3; 61:6;
Zah. 8:23).
Chemarea Israelului a fost în primul
rând, dar nu şi exclusiv, la nişte binecuvân-
tări în locurile pământeşti (Deut. 28; Arnos
9:13-15). Chemarea bisericii este în primul
rând la binecuvântări spirituale, în locurile
cereşti (Ef. 1:3). Israelul a fost chemat să fie
poporul ales al lui Dumnezeu pe pământ.
Biserica este chemată să fie Mireasa cereas-
că a lui Cristos (Apo. 21:2, 9). Israelul va fi
binecuvântat sub domnia lui Cristos în Mia
de ani (Os. 3:5); biserica va domni împreună
cu El peste întreg universul, împărţind gloria
Sa (Ef. 1:22, 23).
Prin urmare, ar trebui să fie clar că bise-
rica nu este totuna cu Israelul sau cu împără-
ţia. Este o societate nouă, o pârtăşie unică şi
cel mai privilegiat corp de credincioşi din
toată Biblia. Biserica a luat fiinţă după ce
S-a suit Cristos la cer şi a fost dat Duhul
Sfânt (Fapte 2). A fost înfiinţată prin botezul
Duhului Sfânt (1 Cor. 12:13). Şi se va împli-
ni (încheia) la Răpire, când toţi cei ce sunt ai
lui Cristos vor fi duşi în cer (1 Tes. 4:13-18;
1 Cor. 15:23,51-58).
3:7 După ce a subliniat raportul de parte-
neriat şi de egalitate de care se bucură Nea-
murile împreună cu evreii în cadrul bisericii,
Pavel discută în continuare propria sa slujbă,
în legătură cu aceasta (versetele 7-9).
Mai întâi, el a fost făcut slujitor al
evangheliei. Wuest scrie: „Termenul «minis-
ter» (în traducere aproximativă: slujitor al
amvonului, în română, n.tr.) este pasibil de a
crea confuzie, întrucât e un termen tehnic, ce
desemnează astăzi păstorul unei biserici."
Or, în Noul Testament niciodată nu găsim
termenul asociat cu sensul acesta. înţelesul
lui de bază este acela de slujitor. Pavel vrea
să spună doar că L-a slujit pe Domnul în
legătură cu taina.
Slujirea s-a făcut în natura unui dar
nemeritat: după darul harului lui Dumne-
zeu dat mie. Şi nu a fost doar o etalare a
harului, ci a demonstrat şi puterea lui
Dumnezeu de a câştiga pe fariseul mândru şi
neprihănit în ochii lui însuşi de odinioară,
salvându-i sufletul, încredinţându-i misiunea
de apostol, împuternicindu-1 să primească
revelaţii şi întărindu-1 în vederea lucrării.
Astfel Pavel spune că darul i-a fost dat
potrivit lucrării eficace a puterii Lui.
3:8 Apostolul se descrie pe sine ca fiind
mai mic decât cel mai mic dintre toţi
sfinţii. Asta li s-ar putea părea unora ca o

falsă modestie. în realitate este adevărata
părere despre sine a unuia care este umplut
cu Duhul Sfânt. Oricine îl vede pe Cristos în
slava Sa îşi dă seama de propria sa păcătoşe-
nie şi netrebnicie. în cazul lui Pavel, mai era
şi amintirea faptului că îl persecutase pe
Domnul Isus (Fapte 9:4) prin faptul că a
persecutat biserica lui Dumnezeu (Gal. 1:13;
Fii. 3:6). în pofida acestui lucru, Domnul i-a
încredinţat misiunea specială de a transmite
evanghelia Neamurilor (Fapte 9:15; 13:47;
22:21; Gal. 2:2,8). Pavel era apostolul Nea-
murilor după cum Petru a fost apostolul
iudeilor. Misiunea lui a avut două direcţii
principale: mai întâi, privea evanghelia şi
apoi privea biserica. întâi, el le-a spus oame-
nilor că trebuie să fie mântuiţi, apoi i-a
condus la adevărul despre biserica Noului
Testament. Pentru el evanghelizarea nu era
un scop în sine, ci doar un pas către stabili-
rea şi consolidarea de biserici nou-testamen-
tale indigene.
Prima funcţie a misiunii sale a fost de a
predica între Neamuri bogăţiile de nepă-
truns ale lui Cristos. Blaikie se exprimă
foarte bine aici:
Două cuvinte atrăgătoare: bogăţii şi nepătrunse,
transmiţând ideea unor lucruri de un preţ extra-
ordinar de mare fiind puse la dispoziţie într-o
măsură abundentă. De obicei lucrurile de mare
preţ sunt rare; însuşi faptul că nu se găsesc cu
uşurinţă le sporeşte valoarea; dar aici ceea ce
este de un preţ cât se poate de mare este în
acelaşi timp şi nemărginit — bogăţii de compa-
siune şi dragoste, de merit, de putere sfinţitoare,
mângâietoare şi transformatoare, toate fără
măsură şi capabile de a satisface toate nevoile,
de a stampară orice dor al inimii, acum şi în veci
de veci.18
Când îşi pune cineva încrederea în Domnul
Isus, imediat devine un miliardar; în Cristos
el posedă comori inepuizabile.
3:9 A doua parte a slujirii lui Pavel a fost
să-i facă pe toţi să vadă care este „adminis-
traţia tainei" (JND), cu alte cuvinte, să-i
lumineze cu privire la modul în care se
desfăşoară pe plan practic taina. Planul lui
Dumnezeu pentru epoca actuală este de a
chema dintre Neamuri un popor pentru
Numele Lui (Fapte 15:14), o Mireasă pentru
Fiul Lui. Tot ce este implicat în acest plan
este administraţia [stewardship (isprăvnicie)
în textul marginal al ediţiei NKJV19] tainei.
Prin tuturor din acest verset se înţelege
„toţi" credincioşii. Nu ne-am putea aştepta

Efeseni

751

ca oamenii nemântuiţi să înţeleagă adevăru-
rile profunde implicate în această taină (1
Cor. 2:14). Prin urmare, Pavel se referă la
toţ; oamenii mântuiţi, de toate felurile —
iudei şi neiudei, sclavi şi oameni liberi.
Taina fusese ascunsă de la începutul
veacurilor în Dumnezeu. Planul în sine se
afla în mintea lui Dumnezeu din veşnicie,
dar gândul care se desprinde de aici este că
L-a ţinut secret în toate veacurile istoriei
umane. Iarăşi observăm atenţia pe care o
acordă Duhul Sfânt pentru a imprima în noi
faptul că adunarea sau biserica universală
este o entitate cu totul nou, unică, fără prece-
dent, ce nu a fost cunoscută înainte decât de
Dumnezeu. Secretul acesta a fost ascuns în
Dumnezeu, care a creat toate lucrurile. El a
creat veacurile şi El a creat biserica—dar,
în înţelepciunea Sa, El a decis să ţină ascun-
se toate cunoştinţele despre această nouă
creaţie până la prima venire a lui Cristos.
3:10 Unul din scopurile actuale urmărite
de Dumnezeu în legătură cu taina aceasta
este să descopere înţelepciunea Sa nespus
de felurită oştilor de îngeri din cer. Pavel
foloseşte din nou metafora şcolii, în care
Dumnezeu este Profesorul iar universul este
sala de cursuri. Demnitarii îngereşti sunt
studenţii iar lecţia este: înţelepciunea nespus
de felurită a lui Dumnezeu. Biserica este
tema lecţiei. Din ceruri îngerii sunt nevoiţi să
admire judecăţile Sale de nepătruns şi să se
minuneze de căile Sale cu neputinţă de
pătruns. Ei văd cum Dumnezeu a triumfat
asupra păcatului, spre slava Sa. Ei văd cum
i-a răscumpărat El pe vrăjmaşii Lui, cu un
preţ enorm; cum i-a cucerit prin dragoste şi
i-a pregătit să fie Mireasa Fiului Său. Ei văd
cum El i-a binecuvântat cu toate binecuvân-
tările spirituale în locurile cereşti. Şi mai văd
că prin lucrarea Domnului Isus pe cruce,
Dumnezeu a avut parte de mai multă slavă
iar iudeii credincioşi şi Neamurile credin-
cioase au beneficiat de mai multe binecu-
vântări, decât dacă nu i s-ar fi îngăduit păca-
tului deloc să pătrundă în lume. Dumnezeu
a fost astfel răzbunat şi întru totul îndreptăţit.
Cristos a fost preamărit iar Satan a fost
învins. în acelaşi timp, biserica a fost întro-
nată cu Cristos, pentru a împărţi slava Sa.
3:11 Taina propriu-zisă, ascunderea ei,
apoi, în cele din urmă, dezvăluirea ei, şi
maniera în care etalează ea înţelepciunea lui
Dumnezeu sunt toate după planul veşnic pe
care l-a făcut El în Cristos Isus, Domnul
nostru. înainte de a fi fost creată lumea,
Dumnezeu a ştiut că Satan va cădea şi că

omul îl va urma, păcătuind. Şi El deja a
pregătit o contra-strategie, un plan suveran,
pe care l-a derulat prin întruparea, moartea,
învierea, înălţarea şi proslăvirea lui Cristos.
întregul program a fost axat pe Cristos şi s-a
realizat prin El. Acum Dumnezeu poate să-i
salveze pe iudeii nelegiuiţi şi pe Neamurile
nelegiuite, facându-i şi pe unii şi pe alţii
mădulare ale Trupului lui Cristos, onorându-i
în chip unic ca Mireasă a Mirelui, în toată
veşnicia.
3:12 Ca urmare a lucrării lui Cristos şi a
unirii noastre cu El, acum noi avem privile-
giul nespus de mare de a putea pătrunde
oricând în prezenţa lui Dumnezeu, cu încre-
derea deplină că suntem ascultaţi, şi fără nici
o teamă că vom fi mustraţi (Iac. 1:5). în-
drăzneala noastră este atitudinea de respect
şi absenţa fricii de care dăm dovadă când ne
adresăm lui Dumnezeu cum se adresează
nişte copii Tatălui lor. Accesul nostru este
libertatea de a-I vorbi lui Dumnezeu în
rugăciune. încrederea noastră este asigura-
rea că suntem primiţi cu căldură, că suntem
ascultaţi şi că vom primi un răspuns înţelept
şi plin de iubire. Şi toate acestea se fac prin
credinţa în EI adică credinţa noastră în
Domnul Isus Cristos.
3:13 Având în vedere demnitatea slujbei
sale şi rezultatele minunate ce au decurs din
ea, Pavel i-a îndemnat pe sfinţi să nu cadă de
oboseală în inimile lor, când se gândesc la
suferinţele sale, căci apostolul era bucuros să
îndure necazuri în cursul efectuării misiunii
sale către Neamuri. în loc să fie descurajaţi
de necazurile sale, el spune că ei ar trebui să
fie mândri că el a fost socotit vrednic să
sufere pentru Domnul Isus. Ei trebuie să se
bucure gândindu-se la binefacerile pe care le
aduc necazurile sale lor şi celorlalţi credin-
cioşi dintre Neamuri. Ei trebuie să privească
actuala lui întemniţare drept slavă, iar nu
dizgraţie.
G. Rugăciunea Iui Pavel pentru sfinţi
(3:14-19)
3:14 Acum apostolul reia gândul început
în versetul 1 şi întrerupt, pentru a face loc
parantezei despre taină. Prin urmare, cuvin-
tele: Iată de ce stabilesc legătura cu capito-
lul 2, unde apostolul arătase cum fuseseseră
Neamurile prin natura lor şi ce deveniseră
ele prin unirea cu Cristos. Extraordinara lor
înălţare de la starea de sărăcie şi moarte la
bogăţiile şi gloria cerească îl determină pe
Paveî să se roage ca aceşti ne-evrei să fie
mereu plini de bucurie în viaţa lor, pentru

752

Efeseni

poziţia privilegiată în care au fost aşezaţi.
Ni se arată în ce poziţie se ruga aposto-
lul: îmi plec genunchii. Dacă fizic ne putem
ruga şi în altă postură, în sufletul nostru
întotdeauna ar trebui să ne plecăm genun-
chii, atunci când ne rugăm. Cu alte cuvinte,
ne putem ruga şi când mergem sau stăm jos,
chiar când stăm culcaţi, dar cu duhul întot-
deauna trebuie să ne plecăm, într-o stare de
• profundă smerenie şi reverenţă.
Rugăciunea este adresată Tatălui. în
sens general, Dumnezeu este Tatăl întregii
omeniri, El fiind Creatorul tuturor oamenilor
(Fapte 17:28, 29). în sens mai restrâns, El
este Tatăl tuturor credincioşilor, în sensul că
El i-a născut, introducându-i în familia Sa
spirituală (Gal. 4:6). în sens unic, El este
Tatăl Domnului nostru Isus Cristos, în
sensul că Tatăl şi Fiul sunt pe picior de
egalitate (loan 5:18).
3:15 Rolul particular al Tatălui pe care îl
are Pavel aici în vedere este Acela din Care
îşi trage numele orice familie, în ceruri şi
pe pământ—sintagmă care poate să însem-
ne următoarele lucruri:
1.	Toţi răscumpăraţii din ceruri şi de pe
pământ îl consideră Capul familiei.
2.	Toate fiinţele create, şi îngeri, şi oa-
meni, Lui îi datorează existenţa, nu numai ca
persoane individuale, ci şi ca familii. Fami-
liile din cer cuprind diversele trepte de crea-
turi îngereşti. Familiile de pe pământ sunt
diversele rase descinse din Noe, actualmente
împărţite în naţiunile de pe pământ.
3.	Orice paternitate din univers îşi derivă
numele de la El. Paternitatea lui Dumnezeu
este cea iniţială şi ideală, constituind prototi-
pul pentru orice altă relaţie de paternitate
care există. Iată cum traduce Phillips acest
verset: „de la care orice paternitate, pămân-
tească sau cerească, îşi derivă numele."
3:16 Ne uimeşte caracterul extrem de
cuprinzător al cererii lui Pavel: Ca, potrivit
cu bogăţiile slavei Sale, să vă facă... El se
roagă ca sfinţii să fie întăriţi duhovniceşte.
Dar în ce măsură? Răspunsul ni-1 oferă
Jamieson, Fausset şi Brown: „din abundenţă,
în consonanţă cu bogăţiile slavei Sale; nu
«potrivit cu» îngustimea inimilor noastre."20
Predicatorii au obiceiul de a face distincţie
între cele două sintagme: „din bogăţiile..." şi
potrivit cu bogăţiile. O persoană bogată ar
putea face un mic cadou, din bogăţiile lui
multe, dar nu proporţional cu acestea! Pavel
se roagă ca Dumnezeu să le dea tărie potri-
vit cu bogăţiile perfecţiunilor Lui. întrucât
Domnul este infinit de bogat în glorie, sfinţii

trebuie să se aştepte la un torent de bogăţii,
de la El! Cu alte cuvinte, cum putem cere
puţin, de la un Rege atât de mare? Când
cineva îi cerea lui Napoleon o mare favoare,
acesta i-o acorda imediat, întrucât, spunea
Napoleon: „Acest om mă cinsteşte prin
magnitudinea cererii sale."
Tu te apropii de un Rege,
Deci adu-I petiţii mari,
Harul şi puterea Lui întrec
Tot ce ai putea cândva sâ-I ceri.
— John Newton
Cu aceasta am ajuns la conţinutul concret
al cererilor lui Pavel. în loc să le tratăm ca
pe nişte cereri separate, ar trebui să le privim
ca pe o progresie, în cadrul căreia fiecare
cerere pune temelia celei care urmează.
Imaginaţi-le ca pe o piramidă: prima cerere
este stratul de piatră de la bază. Apoi, pe
măsură ce înaintează rugăciunea, Pavel
clădeşte pe temelia de la început, până ajun-
ge la gloriosul punct culminant.
Prima cerere este ca ei să fie întăriţi în
putere, prin Duhul Lui, în omul dinăun-
tru. Binecuvântarea este putere spirituală.
Nu puterea de a face minuni, ci vigoarea
spirituală de care au nevoie creştinii maturi
şi inteligenţi (adică în cunoştinţă de cauză,
n.tr.). Cel care le dăruieşte această putere
este Duhul Sfânt. Desigur, El ne poate dărui
tărie numai în măsura în care ne hrănim cu
cuvântul lui Dumnezeu, respirând aerul curat
al rugăciunii şi făcându-ne exerciţiile zilnice
de slujire a Domnului.
Această putere este cunoscută şi trăită în
omul dinăuntru, adică de partea sprituală a
naturii noastre. Omul dinăuntru este cel ce
se desfată în legea lui Dumnezeu (Rom.
7:22). Omul dinăuntru este cel ce se înno-
ieşte zi de zi, chiar dacă omul din afară se
destramă, pe zi ce trece (2 Cor. 4:16). Deşi
este din Dumnezeu, omul nostru dinăuntru
are nevoie de tărie, de creştere şi de dezvol-
tare.
3:17 Al doilea pas este: aşa încât Cris-
tos să locuiască în inimile voastre prin
credinţă. Acesta e rezultatul învigorării
aduse de Duhul. Cu alte cuvinte, noi suntem
întăriţi pentru ca Cristos să locuiască în
inimile noastre. în chip real, Domnul Isus îşi
stabileşte reşedinţa personală în credincios,
atunci când are loc convertirea acestuia (loan
14:23; Apo. 3:20). Dar nu aceasta e tema
rugăciunii de faţă. Aici nu se pune problema
ca El să fie în credincios, ci, mult mai mult

Efeseni

753

—	anume ca El să se simtă ca la El acasă în
credincios! El este un Rezident permanent în
fiecare persoană mântuită, dar apostolul se
roagă ca El să aibă acces deplin la absolut
toate încăperile, cămăruţele şi ungherele
vieţii noastre; ca El să nu fie întristat de
cuvinte păcătoase rostite de noi, gânduri,
motive sau fapte păcătoase ale noastre, ci să
se poată bucura de o părtăşie necurmată cu
credinciosul.   Şi   astfel   inima  creştinului
devine căminul lui Cristos, locul unde se
simte Domnul bine — întocmai ca în cămi-
nul cald al familiei iubite din Betania: Maria,
Marta şi Lazăr. Desigur, prin inimă se înţe-
lege centrul vieţii spirituale, întrucât ea
controlează orice aspect al comportamentului
nostru. De fapt, apostolul se roagă ca domnia
lui Cristos să se extindă şi asupra lecturii
noastre, a cărţilor pe care le citim, asupra
muncii pe care o efectuăm, alimentelor pe
care le consumăm, banilor pe care îi cheltu-
im şi cuvintelor pe care le rostim — altfel
spus: asupra celor mai intime detalii din
viaţa noastră.
Cu cât suntem mai întăriţi de Duhul
Sfânt, cu atât mai mult ne vom asemăna
chiar cu Domnul Isus. Şi cu cât ne vom
asemăna mai mult cu El, cu atât mai mult El
„Se va aşeza şi se va simţi cu totul în largul
Lui în inima noastră" (KSW).
Noi suntem pătrunşi de bucuria prezenţei
Sale în noi prin credinţă. Asta presupune o
permanentă bizuire pe El, să ne predăm Lui
clipă de clipă şi să recunoaştem încontinuu
că El trebuie să se simtă acasă în inima noas-
tră. Prin credinţă „practicăm prezenţa Lui"
—	cum s-a exprimat, atât de plastic, Fratele
Lawrence.
Până în acest punct, rugăciunea lui Pavel
a cuprins fiecare membru al Sfintei Treimi.
Astfel Tatăl este rugat (4. 14) să-i întărească
pe credincioşi prin Duhul Său (v. 16), aşa
încât Cristos să Se simtă cu totul în largul
Lui în inimile lor (v. 17). Unul din marile
privilegii pe care ni le conferă rugăciunea
este faptul că putem angaja Dumnezeirea la
lucru în folosul altora şi al nostru.
Ca urmare a accesului total ce 1 se dă lui
Cristos, creştinul devine înrădăcinat şi în-
temeiat în dragoste. Aici Pavel împrumută
cuvinte din vocabularul botanicii şi al indus-
triei de construcţii. Astfel rădăcina unei
plante asigură substanţele nutritive necesare
Şi sprijinul de care e nevoie. Baza unei clă-
diri este temelia pe care se reazemă aceasta
sau, cum se exprimă Scroggie: „Dragostea
este solul în care trebuie să-şi înfigă viaţa

noastră rădăcinile; este stânca pe care trebuie
să se reazeme în permanenţă credinţa noas-
tră."21 A fi înrădăcinaţi şi întemeiaţi în
dragoste înseamnă a fi statorniciţi în dra-
goste ca mod de viaţă, ca fel de vieţuire
practică. O viaţă de dragoste este o viaţă de
omenie, bunătate, altruism, zdrobire a inimii
şi blândeţe. Este viaţa lui Cristos care îşi gă-
seşte expresia în credincios (1 Cor. 13:4-7).
3:18 Cererile precedente au conturat un
program de creştere şi dezvoltare spirituală
care îl pregăteşte pe copilul lui Dumnezeu
să-şi poată însuşi pe deplin, împreună cu
toţi sfinţii, care este lărgimea, lungimea,
adâncimea şi înălţimea.
înainte de a analiza dimensiunile pro-
priu-zise, să ne oprim asupra sintagmei:
împreună cu toţi sfinţii. Tema dezbătută
este atât de măreaţă încât nici un credincios
nu va putea să şi-o însuşească decât într-o
măsură foartă mică. De unde, şi nevoia de a
studia, de a discuta şi de a împărtăşi cu alţii.
Duhul Sfânt poate folosi meditaţiile combi-
nate ale unui grup de credincioşi deprinşi cu
exerciţiile spirituale pentru a arunca multă
lumină suplimentară asupra Scripturilor.
în general se presupune că dimensiunile
menţionate mai sus se referă la dragostea lui
Cristos, deşi textul nu precizează acest lucru.
De fapt, dragostea lui Cristos este menţiona-
tă separat, în următoarea sintagmă. Dacă
sensul avut în vedere este dragostea lui
Cristos, atunci iată care ar fi legăturile rezul-
tante:
Lăţimea     — lumea (loan 3:16)
Lungimea —pe veci (1 Cor. 13:8)
Adâncimea — chiar moartea pe cruce
(Fii. 2:8)
înălţimea   — cerul (1 loan 3:1-2)
F. B. Meyer oferă următoarea explicaţie
concludentă:
întotdeauna vom avea în faţă la fel de mult
orizont ca în spate. Şi după ce vom fi privit faţa
lui Isus mii şi mii de ani, frumuseţea ei va fi tot
atât de proaspătă, fascinantă şi de nepătruns ca
atunci când am privit-o prima oară de la poarta
Raiului.22
Dar aceste dimensiuni se referă, probabil,
şi la taina — care ocupă un loc atât de im-
portant în cartea Efeseni. De fapt, aceste di-
mensiuni se regăsesc în chiar textul epistolei:
1. Lăţimea este descrisă la 2:11-18, fiind
o referire la gradul cuprinzător al harului lui
Dumnezeu, prin faptul că îi mântuie şi pe

754

Efeseni

iudei, şi pe Neamuri, încorporându-i apoi în
biserică. Taina cuprinde amândouă segmen-
tele acestea ale omenirii.
2.	Lungimea este din eternitate în eterni-
tate. Cât priveşte trecutul, credincioşii au fost
aleşi în Cristos înainte de întemeierea lumii
(1:4). Iar cât priveşte viitorul, veşnicia va
consta dintr-o necontenită derulare a bogăţi-
ilor nespus de mari ale harului Său, în bună-
tatea şi îndurarea manifestate de El faţă de
noi prin Cristos Isus (2:7).
3.	Adâncimea este viu înfăţişată la 2:1-
3. Noi eram cufundaţi în mocirla nespus de
grea şi apăsătoare a păcatului şi degradării.
Cristos a venit în această junglă a murdăriei
şi corupţiei, pentru ca să moară în locul
nostru^
4.	înălţimea se poate vedea la 2:6, unde
noi, nu numai că am fost înviaţi cu Cristos,
ci şi aşezaţi cu El pe scaunul Său de domnie
în locurile cereşti, ca să ne împărtăşim din
slava Lui.
Prin urmare, acestea sunt dimensiunile
imensităţii — ba mai mult: ale nemărginirii.
Gândindu-ne la ele, „tot ce putem face,"
spune Scroggie, „este să marcăm ordinea din
cadrul acestui tumult de cuvinte sfinte."
3:19 Următoarea cerere a apostolului
este ca sfinţii să cunoască prin propria lor
experienţă, dragostea lui Cristos care între-
ce orice cunoştinţă. Deşi ei n-ar putea s-o
pătrundă nicând în toată profunzimea ei,
pentru că ea este un ocean neţărmurit, totuşi
ei pot afla tot mai mult despre ea, în expe-
rienţa lor de zi cu zi. Şi astfel, apostolul se
roagă pentru credincioşi ca ei să dobândeas-
că o cunoaştere bazată pe experienţă a dra-
gostei minunatului nostru Domn, bucurându-
se de ea clipă de clipă.
Punctul culminant al acestei rugăciuni
magnifice îl constituie momentul în care
Pavel se roagă ca voi să fiţi umpluţi cu (în
greacă: eis, întru sau spre) toată plinătatea
lui Dumnezeu. Toată plinătatea Dumneze-
irii locuieşte în Domnul Isus (Col. 2:9). Cu
cât locuieşte El mai deplin în inimile noastre
prin credinţă, cu atât mai mult suntem um-
pluţi noi întru toată plinătatea lui Dumne-
zeu. Niciodată n-am putea fi umpluţi cu
toată plinătatea lui Dumnezeu, ci aceasta este
doar un ţel spre care năzuim.
Şi totuşi, după ce am explicat aceste
lucruri, trebuie să recunoaştem că există în
acest verset înţelesuri atât de ascunse încât
niciodată nu le-am putea pătrunde. Când
mânuim Cuvântul lui Dumnezeu, ne dăm
seama că avem de a face cu adevăruri ce

depăşesc capacitatea noastră de pricepere sau
putinţa de a le explica. Desigur, am putea
recurge la ilustraţii, prin care să aruncăm
ceva lumină asupra acestui verset, cum ar fi
imaginea degetarului cu care am încerca să
cuprindem oceanul, luând însă în degetar o
părticică atât de neînsemnată din imensitatea
lui! Astfel, după tot ce am spus, în cele
precedente, taina rămâne, noi neputând face
altceva decât să stăm plini de uimire şi
adoraţie în faţa cuvântului lui Dumnezeu,
minunându-ne de nemărginirea sa.
H. Doxologia lui Pavel (3:20,21)
3:20 Rugăciunea se încheie cu o doxolo-
gie ce înalţă sufletul pe culmi de inspiraţie.
Cererile precedente au fost cuprinzătoare,
îndrăzneţe şi aparent imposibil de acordat.
Dar Dumnezeu poate să facă mai mult în
această privinţă decât putem noi cere sau
gândi. Spectrul puterii Sale se vede şi din
maniera în care dispune Pavel cuvintele sub
forma unei piramide, prin care descrie bine-
cuvântările supraabundente revărsate asupra
noastră:
Poate
Poate să facă
Poate să facă ceea ce cerem
Poate să facă ceea ce gândim
Poate să facă tot ce cerem sau gândim
Poate să facă mai presus de tot ce cerem
sau gândim noi
Poate să facă din abundenţă mai presus de
tot ce cerem sau gândim noi
Poate să facă nespus mai mult decât cerem
sau gândim noi
Mijlocul prin care Dumnezeu răspunde la
rugăciunile noastre îl găsim în sintagma:
conform puterii care lucrează în noi. Asta
se referă la Duhul Sfânt, Care lucrează
încontinuu în viaţa noastră, căutând să pro-
ducă roadă unui caracter eristic în noi, mus-
trându-ne pentru păcat, călăuzindu-ne în
rugăciune, inspirându-ne şi îndemnându-ne
să ne închinăm, îndreptându-ne paşii să
slujim cât mai mult. Cu cât ne predăm mai
mult Lui, cu atât mai mare va fi eficacitatea
Lui în a ne face să ne potrivim chipului lui
Cristos, să fim tot mai mult ca El.
3:21 A Lui să fie slava în biserică, prin
Cristos Isus în toate generaţiile, în vecii
vecilor. Amin. Dumnezeu este Singurul
vrednic de toată slava veşnică. înţelepciunea
şi puterea Lui sunt etalate în ostile îngereşti;
în soare, în lună şi în stele; în animale, păsări
şi peşti; în foc, grindină, zăpadă şi ceaţă; în

Efeseni

755

vânt; în munţi, dealuri, arbori; în regi şi în
oamenii de rând, bătrâni şi tineri; în Israel şi
în celelalte naţiuni. Toate acestea au fost
rânduite ca să aducă laudă Numelui Domnu-
lui (Ps. 148).
Dar mai există un grup din partea căruia
I se va aduce glorie veşnică lui Dumnezeu:
biserica—cu Cristos, capul ei, şi cu credin-
cioşii, trupul ei. Comunitatea aceasta de
răscumpăraţi va fi martoră veşnică a harului
Său incomparabil de minunat, după cum se
exprimă şi Williams:
Gloria eternă a lui Dumnezeu ca Dumnezeu şi
Tată va fi făcută să poată fi văzută de-a lungul
tuturor veacurilor în biserică şi în Cristos Isus.
Ce afirmaţie uimitoare! Cristos şi biserica—un
singur trup, care va constitui vehiculul acelei
demonstraţii eterne.23
Chiar în timpul de faţă, biserica are
datoria de a da slavă numelui Său „în cadrul
unor servicii de laudă, prin vieţi curate trăite
de membrii ei, prin vestirea în toată lumea a
Evangheliei şi prin slujirile sale faţă de
necazurile şi nevoile omenirii" (Erdman).
Durata acestei laude este: în toate gene-
raţiile, în vecii vecilor. La auzul chemării
lansate de Pavel să-i fie adusă laudă veşnică
lui Dumnezeu în biserică şi în Cristos Isus,
inimile noastre răspund printr-un călduros
Amin!
H. TRĂIREA PRACTICĂ A CREDIN-
CIOSULUI ÎN DOMNUL (Cap. 4-6)
A. îndemnul Ia unitate în pârtăşia
creştină (4:1-6)
4:1 în acest punct din Efeseni intervine
o mare ruptură. Capitolele anterioare s-au
ocupat de chemarea creştinului. în ultimele
trei capitole ale cărţii, creştinul este îndem-
nat să umble într-un chip vrednic de che-
marea sa. Poziţia la care am fost ridicaţi de
har a constituit tema dominantă a textului de
până acum. De aici încolo tema o va consti-
tui trăirea în practică a acelei poziţii. Locul
înălţat pe care îl ocupăm în Cristos reclamă
o purtare evlavioasă, pe măsura privilegiului
imens de care ne bucurăm. Prin urmare, dacă
în primele trei capitole (1-3) Efeseni ne
poartă în locurile cereşti, în ultimele trei
capitole (4-6) se trece la biserica locală, la
familie şi la societate în general. După cum
a arătat Stott, aceste capitole de încheiere ne
învaţă că: „trebuie să cultivăm unitatea în
biserică, curăţia în viaţa noastră personală,
armonia în familiile noastre şi statornicia în

lupta noastră cu puterile răului."
Pentru a doua oară Pavel se numeşte pe
sine întemniţat — de data asta adăugând:
întemniţat al Domnului. Theodoret comen-
tează pe această temă: „Ceea ce era pentru
lume o ruşine în ochii lui Pavel era conside-
rată drept cea mai mare onoare, apostolul
bucurându-se mai mult de lanţurile pe care le
purta pentru Cristos decât se bucura un rege
de diadema sa."
Ca unul care era întemniţat ca urmare a
credincioşiei şi ascultării sale de Domnul,
Pavel îşi îndeamnă cititorii să umble într-un
chip vrednic de chemarea lor. El nu le
porunceşte acest lucru, nici nu le pune în
vedere să procedeze aşa, ci cu multă tandreţe
şi gingăşie îi îndeamnă cu cuvinte drese cu
har.
Termenul a umbla apare de şapte ori în
această epistolă (2:2,10; 4:1,17; 5:2,8,15),
descriind toată sfera comportamentelor unei
persoane, modul său de viaţă integru. O
umblare vrednică este cea care corespunde
cu poziţia de neasemuită demnitate de care
se bucură un creştin, ca mădular în Trupul
lui Cristos.
4:2 în toate sferele vieţii, este important
să demonstrăm un spirit eristic, marcat de
următoarele trăsături:
Smerenia — un duh de umilinţă adevă-
rată, ce decurge din asocierea noastră cu
Domnul Isus. Smerenia ne face conştienţi
de nimicnicia noastră, învrednicindu-ne să-i
estimăm pe alţii mai presus decât pe noi
înşine. Este exact reversul îngâmfării şi
aroganţei.
Blândeţea—acea atitudine de plecăciu-
ne în faţa voii lui Dumnezeu, tară murmur,
fără răzvrătire, şi de linişte când suntem
confruntaţi cu răutatea omului, fără să ne
treacă prin cap să ne răzbunăm. Este o trăsă-
tură exemplificată la modul sublim în viaţa
Celui care a spus: „Eu sunt blând şi smerit
cu inima." Wright comentează pe această
temă:
Ce afirmaţie uluitoare! Cel care a creat lumile,
Care a aşezat aştrii cereşti pe orbitele lor, spu-
nându-le pe nume, Cel care păstrează puzderia
de constelaţii pe traiectoriile lor, Care măsoară
munţii cu cumpăna Lui şi dealurile în al Său
cântar, Cel pentru care insulele sunt o nimica
toată, Care ţine apele oceanului în palma mâinii
Sale, înaintea Căruia toţi locuitorii pământului
sunt ca nişte lăcuste — când îmbracă El chip
uman, Se descrie pe Sine esenţialmente drept
blând şi smerit cu inima. Trebuie să subliniem

756

Efeseni

că El nu a creat aici un ideal uman desăvârşit,
căruia să i se conformeze apoi, ci El însuşi a
fost aşa.24
îndelunga răbdare — o stare de spirit
liniştită şi aşezată, un duh de răbdare, chiar
atunci când este confruntat cu provocări
peste limita îndurării. Trăsătură ilustrată prin
imaginea unui căţeluş care latră încontinuu şi
se repede la dulăul de lângă el. Deşi l-ar
putea sfâşia dintr-o îmbucătură, blândul
patruped rabdă neastâmpărul frăţiorului său
încă^ necopt, privindu-1 cu blândeţe.
îngăduindu-vă unii pe alţii în dragoste
— adică, trecând cu vederea greşelile şi
neajunsurile altora, având îngăduinţă faţă de
persoane cu diferite temperamente, persona-
lităţi sau capacităţi. Aici nu se pune proble-
ma de a menţine o faţadă de politeţe, în
spatele căreia lăuntrul nostru să fiarbă de
resentimente şi mânie, ci suntem chemaţi să
avem o dragoste reală, pozitivă, faţă de cei
care ne irită, ne tulbură sau ne fac să ne
simţim penibil.
4:3 Căutând să păstraţi unitatea Du-
hului în legătura păcii. Când a înfiinţat
biserica, Dumnezeu a eliminat cel mai mare
zid despărţitor ce a existat vreodată între
fiinţele umane — vrajba dintre evrei şi
Neamuri. în Cristos Isus toate deosebirile
dintre aceste două grupuri de oameni au fost
abrogate. Dar oare cum avea să se transpună
pe plan practic eliminarea acestui zid, în
viaţa de zi cu zi a creştinilor proveniţi dintre
Neamuri, ce trăiau alături de evreii creştini?
Oare aveau să iasă la iveală antagonisme
latente? Puteau apărea tendinţele formării
unei „biserici iudaice a lui Cristos", separat
de altă „biserică a Neamurilor"? Pentru a
preveni orice dezbinări sau animozităţi
latente, Pavel lansează acum un apel fierbin-
te la unitate între creştini.
Ei trebuie să-şi dea silinţa să menţină
unitatea Duhului. Duhul Sfânt i-a făcut pe
toţi credincioşii una în Cristos; întreg Trupul
este locuit de un singur Duh. Este o unitate
de bază, pe care nimeni şi nimic n-o poate
distruge. Dar atunci când credincioşii se
ceartă şi se ciorovăiesc, purtarea lor ar putea
lăsa să se înţeleagă că acest adevăr nu stă în
picioare. A păstra unitatea Duhului în-
seamnă a trăi în pace unii cu alţii. Pacea este
liantul ce-i leagă pe membrii Trupului lui
Cristos laolaltă, în pofida deosebirilor natu-
rale ce există între ei. Reacţia cea mai des
întâlnită atunci când se ivesc deosebiri de
vederi este ca un grup să se despartă de

restul credincioşilor, formând o nouă partidă.
Reacţia spirituală este următoarea: „în lucru-
rile esenţiale: unitate. în chestiuni discutabi-
le: libertate. Peste toate lucrurile să planeze
însă: dragostea." în fiecare din noi există su-
ficientă fire veche încât să dezbinăm orice bi-
serică locală sau să aducem prejudicii şi ru-
ină oricărei lucrări a lui Dumnezeu. Prin ur-
mare, trebuie să ne suprimăm mofturile şi ca-
priciile noastre, precum şi preferinţele noas-
tre personale, lucrând, în schimb, împreună
cu ceilalţi credincioşi, în pace, pentru slava
lui Dumnezeu şi binecuvântarea tuturor.
4:4 în loc să exagerăm deosebirile de
vederi, mai bine ar fi să avem în vedere cele
şapte realităţi pozitive, care alcătuiesc baza
adevăratei unităţi creştine:
Un singur trup. în pofida deosebirilor
de rasă, culoare a pielii, naţionalitate, cultu-
ră, limbă şi temperament, există numai un
singur trup, alcătuit din toţi credincioşii de
la Rusalii la Răpire. Confesiunile, cultele,
sectele şi partidele pun obstacole în calea
desăvârşirii în practică a acestui adevăr.
Toate aceste diviziuni create de om vor fi
înlăturate când va reveni Mântuitorul. Prin
urmare, parola noastră, în vremea de acum,
trebuie să fie: „Toate denumirile şi sectele şi
partidele să se destrame, în toţi şi-n toate
doar Isus Cristos să troneze!"
Un singur duh. Acelaşi Duh care locu-
ieşte în fiecare credincios individual (1 Cor.
6:19) locuieşte şi în Trupul lui Cristos (1
Cor. 3:16).
O singură nădejde. Fiecare membru al
bisericii este chemat la acelaşi destin unic: să
fie cu Cristos, să fie ca El şi să împartă cu El
slava Lui în veci de veci. Această nădejde
unică cuprinde tot ce-i aşteaptă pe sfinţi la
întoarcerea Domnului Isus şi după aceea.
4:5 Un singur Domn. „Căci chiar dacă
ar exista aşa-numiţi «dumnezei», fie în cer,
fie pe pământ (ca şi cum ar fi mulţi «dumne-
zei» şi mulţi «domni»), totuşi pentru noi este
un singur Dumnezeu... şi un singur Domn:
Isus Cristos, prin Care sunt toate şi prin Care
trăim noi" (1 Cor. 8:5, 6; vezi şi 1 Cor. 1:2).
O singură credinţă. Este credinţa
creştină, corpul de doctrină (sau învăţătură)
„transmis odată pentru totdeauna sfinţilor"
(Iuda 3) şi păstrat pentru noi în Noul Testa-
ment.
Un singur botez. Afirmaţia e valabilă în
două sensuri: mai întâi, există un singur
botez prin Duhul, prin care cei ce se încred
în Cristos sunt aşezaţi în Trupul lui Cristos
(1 Cor. 12:13). Apoi există un singur botez

Efeseni

757

prin care convertiţii mărturisesc identificarea
lor cu Cristos, în moarte, îngropare şi învie-
re. Deşi există mai multe modalităţi de botez
în perioada actuală, NT recunoaşte un singur
botez al credincioşilor, în numele Tatălui, al
Fiului şi al Duhului Sfanţ. Fiind botezaţi,
ucenicii îşi exprimă adeziunea faţă de Cris-
tos, îngroparea faţă de eul lor vechi şi hotă-
rârea de a umbla în viaţa cea nouă.
4:6 Un singur Dumnezeu. Fiecare copil
al lui Dumnezeu recunoaşte un singur
Dumnezeu şi Tatăl tuturor răscumpăraţi-
lor, Care este:
Peste toţi — adică este Suveranul su-
prem al universului.
Prin toţi — El acţionează prin toţi,
folosindu-se de toate lucrurile pentru a-Şi
aduce la îndeplinire planurile.
în voi toţi — El locuieşte în toţi credin-
cioşii, fiind prezent în toate locurile în ace-
laşi timp.
B. Programul de funcţionare corespunză-
toare a mădularelor trupului (4:7-16)
4:7 Doctrina unităţii Trupului lui Cristos
este îngemănată cu celălalt adevăr comple-
mentar: diversitatea membrilor săi. Fiecare
membru are un rol binedefinit ce i s-a repar-
tizat. Nu există doi membri identici, după
cum nici unul nu va avea o funcţie identică
cu a altuia de îndeplinit. Rolul pe care trebu-
ie să-1 joace fiecare i-a fost repartizat după
măsura darului lui Cristos, adică El face
aşa cum găseşte El de cuviinţă. Dacă prin
sintagma darul lui Cristos se înţelege aici
»Duhul Sfânt" (loan 14:16, 17; Fapte 2:38,
39), atunci gândul care se desprinde este că
Duhul Sfânt este Cel care repartizează un
anumit dar fiecărui sfanţ, învrednicindu-1 să
exercite acel dar. Pe măsură ce fiecare mem-
bru îşi îndeplineşte lucrarea încredinţată,
Trupul lui Cristos creşte spiritual şi numeric.
4:8 Pentru a-1 ajuta pe fiecare copil al lui
Dumnezeu să-şi găsească şi să-şi împlineas-
că funcţia repartizată, Domnul i-a dăruit
daruri speciale pentru slujbă sau pentru
slujirea bisericii. Acestea nu trebuiesc con-
fundate cu darurile menţionate în versetul
anterior. Fiecare credincios are un anumit
dar (v. 7), dar nu fiecare este unul din daru-
rile numite în versetul 11, ci acestea sunt
daruri speciale, desemnate pentru creşterea
trupului.
Mai întâi, constatăm că Dătătorul acestor
daruri speciale este Domnul Isus Cristos,
Cel înviat, înălţat la cer şi glorificat. Pavel
citează Psalmul 68:18 ca profeţie potrivit

căreia Mesia Se va înălţa la cer, îşi va cuceri
duşmanii şi-i va face captivi iar ca răsplată
pentru victoria Sa, va primi daruri pentru
oameni.
4:9 Dar asta ridică o problemă! Cum a
putut Mesia să Se înalţe la cer? Doar nu
trăise El în cer cu Dumnezeu Tatăl, din vecii
vecilor? Evident, pentru ca să Se poată sui în
cer, trebuie să Se fi coborât mai întâi din cer.
Profeţia înălţării Sale din Psalmul 68:18
presupune o coborâre prealabilă. Prin urma-
re, am putea parafraza versetul 9 după cum
urmează: „Acum când se spune în Psalmul
68 «El s-a suit» — ce înseamnă asta dacă
nu că EI mai întâi s-a coborât în părţile
mai de jos ale pământului." Noi ştim că
exact aşa s-au întâmplat lucrurile. Domnul
Isus a coborât în ieslea din Betleem, apoi a
murit pe cruce şi după aceea a fost înmor-
mântat. Părţile mai de jos ale pământului
au fost interpretate uneori ca o referire la
hades sau iad. Dar asta nu s-ar potrivi cu
argumentul de aici: înălţarea Lui a necesitat
o coborâre prealabilă pe pământ, dar nu în
iad. în plus, Scriptura arată că duhul lui
Cristos s-a dus în cer, nu în iad, când a murit
El pe cruce (Luca 23:43,46).
Traducerea New English Bible redă
astfel acest verset: „Acum cuvântul «a cobo-
rât» presupune că el de asemenea s-a coborât
la nivelul cel mai de jos, chiar până pe pă-
mânt."
4:10 Profeţia din Psalmul 68:18 şi cobo-
rârea pe care o presupune profeţia s-au
împlinit exact prin întruparea, moartea şi
îngroparea Domnului Isus. Cel care a cobo-
rât din cer este de asemenea Cel care a
cucerit păcatul, pe Satan, demonii şi moartea
şi care S-a suit cu mult mai sus de cerurile
atmosferice şi stelare, pentru ca să umple
toate lucrurile.
El umple toate lucrurile în sensul că este
sursa oricărei binecuvântări, suma tuturor
virtuţilor şi Suveranul suprem deasupra
tuturor. „Nu este loc între adâncimea crucii
şi culmile gloriei pe care El să nu-1 fi ocu-
pat," scrie F. W. Grant.25
Gândul principal care răzbate din verse-
tele 8-10 este că Dătătorul darurilor este
Cristosul înălţat. Nu existau asemenea daruri
înainte de a se fi întors El în cer. Asta dă şi
mai mult temei concepţiei potrivit căreia
biserica nu a existat în Vechiul Testament;
căci dacă a existat, atunci înseamnă că a fost
o biserică lipsită de daruri.
4:11 în acest punct sunt denumite daruri-
le. Spre suprinderea noastră constatăm că ele

758

Efeseni

sunt oameni, nu înzestrări naturale sau talen-
te. EI însuşi i-a dat pe unii apostoli, pe
alţii proroci, pe alţii evanghelişti, pe alţii
păstori şi învăţători.
Apostolii au fost bărbaţii care au primit
direct din partea Domnului misiunea de a
predica cuvântul şi de a sădi biserici. Au fost
oameni care L-au văzut pe Cristos la învie-
rea Sa (Fapte 2:22). Ei au avut puterea de a
face minuni (2 Cor. 12:12), confirmând prin
aceasta mesajul vestit de ei (Ev. 2:4). împre-
ună cu profeţii din Noul Testament, slujba
lor a constat în principal din punerea teme-
liei bisericii (Ef. 2:20). Apostolii menţionaţi
aici se referă doar la cei ce au fost apostoli
după înălţarea la cer a lui Cristos.
Prorocii au fost purtători de cuvânt ai lui
Dumnezeu, care au primit revelaţii directe
din partea Domnului, pe care le-au transmis
apoi mai departe bisericii. Ceea ce rosteau ei
prin Duhul Sfânt era cuvântul lui Dumnezeu.
în sens primar, noi nu mai avem apostoli
şi proroci în epoca actuală. Misiunea lor a
încetat, după ce a fost pusă temelia bisericii
şi s-a încheiat canonul Noului Testament.
Deja am subliniat că Pavel se referă aici la
prorocii Noului Testament, care au fost daţi
de Cristos după înălţarea Sa. A-i considera
profeţi ai Vechiului Testament nu ar face
decât să complice situaţia, introducând
elemente absurde în acest pasaj.
Evangheliştii sunt cei ce predică vestea
bună a mântuirii. Ei sunt dotaţi în chip divin
pentru câştigarea de suflete pierdute la Cris-
tos. Ei au capacitatea specială de a diagnosti-
ca condiţia unui păcătos, de a-i scormoni
conştiinţa, de a răspunde la obiecţiile formu-
late de acesta, de a-i încuraja pe cei ce do-
resc să se predea lui Cristos şi de a-i ajuta pe
convertiţi să găsească asigurarea că sunt
mântuiţi, din Cuvântul lui Dumnezeu. Evan-
gheliştii trebuie să provină dintr-o biserică
locală, să predice apoi cuvântul în lume,
după care să-i îndrume pe convertiţii rezul-
taţi în urma propovăduirii lor către o biserică
locală, în care să fie hrăniţi duhovniceşte şi
încurajaţi.
Păstorii sunt bărbaţi care slujesc ca
păstori asistenţi ai oilor sub conducerea
păstorului, Cristos. Ei călăuzesc şi hrănesc
turma. Lor ii s-a încredinţat misiunea de a da
sfaturi înţelepte, de a îndrepta, de a încuraja
şi de a mângâia.
Lucrarea păstorilor este strâns legată de
aceea a presbiterilor într-o biserică locală,
deosebirea principală dintre ei fiind că func-
ţia păstorului este considerată un dar, pe

când presbiterul ocupă un post. Noul Testa-
ment înfăţişează o seamă de păstori în biseri-
ca locală (vezi Fapte 20:17, 28: 1 Pet. 5:1,
2), mai degrabă decât un singur păstor sau
un singur presbiter care să prezideze.
învăţătorii sunt bărbaţi care au primit
învrednicirea divină de a explica ce spune
Biblia, de a interpreta ce înseamnă şi de a o
aplica la inimile şi conştiinţele sfinţilor. Pe
când uri evanghelist poate predica evanghelia
dintr-un pasaj scos din contextul său, învăţă-
torul caută să arate cum se potriveşte un
pasaj în contextul său.
Pentru că între păstori şi învăţători se
stabileşte o legătură în acest verset, unii au
conchis că ar fi vorba de o singură poziţie,
aceea de învăţători-păstori sau păstori-învă-
ţători. Dar lucrurile nu stau chiar aşa. E
posibil ca cineva să aibă înzestrarea de a fi
învăţător, fără să posede şi inima de păstor.
Iar un păstor poate folosi cuvântul, fără ca să
fie talentat în mod special pentru predarea
lui. Dacă prin păstorii şi învăţătorii din
versetul 11 se înţelege una şi aceeaşi persoa-
nă, atunci aceeaşi regulă gramaticală26 dic-
tează ca apostolii şi profeţii din 2:20 să
reprezinte iarăşi o singură persoană.
Un ultim cuvânt pe această temă: trebuie
să fim atenţi să facem distincţie între darurile
divine şi talentele naturale. Nici o persoană
nemântuită, indiferent cât ar fi de talentată,
nu ar putea fi evanghelist, păstor sau învăţă-
tor în înţelesul Noului Testament. Nici chiar
un creştin nu poate fi nici unul din aceste
lucruri, decât dacă a primit darul concret
pentru una din aceste chemări. Darurile
Duhului sunt supranaturale, învrednicindu-1
pe cel care le posedă să facă ceea ce i-ar fi
imposibil în mod omenesc.
4:12 Am ajuns acum la funcţia sau sco-
pul darurilor, care este: pentru echiparea
sfinţilor în vederea lucrării de slujire, pentru
edificarea trupului Iui Cristos. Procesul
este următorul:
1.	Darurile îi echipează pe sfinţi.
2.	Apoi sfinţii slujesc.
3.	După aceea, trupul este zidit (edifi-
cat).
Slujirea (slujba) nu este o ocupaţie
specializată, limitată la bărbaţi cu pregătire
profesională în acest sens. Acest termen
{ministry în engleză, n.tr.) rezervat de obicei
clerului, înseamnă pur şi simplu slujire şi
cuprinde toafe formele de slujire duhovni-
cească. Ceea ce ne învaţă acest verset este că
toţi credincioşii trebuie să fie „in the minis-
try" (adică, toţi trebuie să slujească, făcând

Efeseni

759

activităţi pe care le îndeplinesc de obicei
clericii, n.tr.)
Darurile sunt date pentru a-i desăvârşi
sau echipa pe toţi creştinii, ca să-L slujească
pe Domnul şi astfel să zidească trupul lui
Cristos. Vance Havner explică în chip ini-
mitabil acest lucru:
Fiecare creştin a primit împuternicirea, pentru că
fiecare creştin este misionar. S-a spus că Evan-
ghelia nu este doar un lucru pe care îl auzim la
biserică, ci un lucru pe care trebuie să-1 vestim
când plecăm de la biserică — şi la asta am fost
rânduiţi cu toţii. S-a spus de asemenea că «creş-
tinismul a început cu o ceată de martori mireni;
după care a devenit un carierism [textual: amvo-
nism, n.tr.] profesional, finanţat de spectatorii
mireni!» Actualmente noi angajăm un personal
al bisericii, care să desfăşoare «muncă creştină
cu normă întreagă», în timp ce noi stăm comozi
pe bancă în fiecare duminică, urmărind cum îşi
desfăşoară aceştia munca. Intenţia a fost însă ca
fiecare creştin să fie angajat în slujire cu normă
întreagă... Există într-adevăr o ministry (slujire,
dar şi profesia de cleric, n.tr.) pentru păstori,
învăţători şi evanghelişti — dar cu ce scop?
...Pentru desăvârşirea sfinţilor în vederea slujirii
lor.27
Aceşti bărbaţi cu dăruire divină nu tre-
buie să slujească în aşa fel încât sâ-i facă pe
oameni să depindă în permanenţă de ei. Ci
mai degrabă ar trebui să-şi dea silinţele ca
într-o zi sfinţii să fie în stare să-şi desfăşoare
singuri lucrarea. Iată cum am putea ilustra
acest lucru:

		
Punctul din centru reprezintă, să spunem,
darul unui învăţător. El îi slujeşte pe cei
situaţi în cercurile din jurul său, pentru ca
aceştia să fie echipaţi şi zidiţi în credinţă. La

rândul lor aceştia se duc şi-i slujesc mai
departe pe alţii, potrivit cu darurile pe care li
Ie-a dat Dumnezeu. In felul acesta biserica
creşte şi se extinde. Este metoda divină de
producere a creşterii în trupul lui Cristos,
atât numeric, cât şi spiritual.
Limitarea slujirii creştine la o clasă
selectă de oameni împiedică dezvoltarea
copiilor lui Dumnezeu, înăbuşind cauza
evanghelizării mondiale şi frânând dezvolta-
rea bisericii. Distincţia dintre cler şi laici
(sau mireni, n.tr.) este nebiblică, constituind,
probabil, cea mai mare piedică în calea
răspândirii evangheliei.
4:13 Versetul 13 răspunde la întrebarea:
„Cât timp va continua acest proces de creşte-
re?" Răspunsul este: până vom ajunge toţi
la o stare de unitate, maturitate şi conformi-
tate.
Unitatea. Când Domnul îşi va lua acasă,
în cer, biserica, noi vom fi ajuns la unita-
tea... cunoştinţei Fiului lui Dumnezeu.
Acum avem păreri individuale despre Dom-
nul, despre felul cum este El, despre implica-
ţiile învăţăturilor Sale. Atunci însă îl vom
vedea aşa cum este şi vom cunoaşte aşa cum
suntem cunoscuţi noi înşine.
Maturitatea: La Răpire, noi vom ajunge
de asemenea la deplina maturitate sau creşte-
re. Atât ca indivizi, cât şi ca Trup al lui
Cristos, noi vom realiza perfecţiunea dezvol-
tării spirituale.
Conformitatea. Şi vom fi conformaţi Lui
(făcuţi asemenea Lui). Toţi vom fi din punct
de vedere moral ca Cristos. Iar biserica
universală va fi un Trup deplin dezvoltat,
perfect adecvat la Slăvitul său Cap. „Plinăta-
tea lui Cristos este Biserica însăşi, plinătatea
Celui ce împlineşte totul în toţi" (FWG).
Măsura staturii bisericii este dezvoltarea ei
completă, împlinirea planului avut de Dum-
nezeu în vedere pentru creşterea ei.
4:14 Când darurile operează în maniera
rânduită de Dumnezeu, iar sfinţii sunt activi
în slujba Domnului, se evită trei pericole:
imaturitatea, instabilitatea şi credulitatea.
lmatwitatea. Credincioşii care nu se
angajează niciodată în slujirea lui Cristos cu
toată râvna nu ies niciodată din starea de
copilărie spirituală. Ei rămân nedezvoltaţi,
datorită lipsei de exerciţii. Tocmai unor
asemenea creştini li s-a adresat scriitorul
cărţii Evrei, când a spus: „Deşi deja la ora
actuală voi ar trebui să fiţi învăţători, voi
aveţi încă trebuinţă să vă înveţe cineva din
nou..." (Ev. 5:12).
Instabilitatea. Un alt pericol este cel al

760

Efeseni

nestatorniciei spirituale. Creştinii imaturi
sunt susceptibili la toate ciudăţeniile ce ies
pe piaţă şi la toate scamatoriile şi înşelăciu-
nile şarlatanilor. Ei devin nişte vagabonzi
religioşi, ducându-se când încolo, când
încoace, de la o fantezie care îi atrage la alta.
Credulitatea. Cel mai mare pericol este
cel acela de a fi amăgiţi. Cei ce sunt sugari
în credinţă nu şi-au format deprinderea şi
destoinicia în cuvântul neprihănirii, simţurile
lor nefiind suficient de exersate /pentru a
putea discerne între bine şi rău (Ev. 5:13,
14). în mod inevitabil ei vor întâlni vreun
membru al unui cult deraiat, care îi va im-
presiona cu zelul şi sinceritatea sa aparentă.
Doar pentru acea persoană va uza de un
limbaj religios, credinciosul credul va crede
că neapărat acea persoană este un creştin
adevărat. în schimb, dacă aceşti creştini
creduli ar fi studiat ei înşişi Biblia, ar fi putut
detecta imediat această manipulare amăgi-
toare a cuvintelor. Şi uite aşa ei sunt purtaţi
de acest vânt de învăţătură şi determinaţi
de viclenia unor oameni fără scrupule să
accepte această formă de rătăcire ridicată la
rang de sistem.
4:15 Ultimele două versete din acest
paragraf descriu procesul corect de creştere
în cadrul Trupului lui Cristos. Mai întâi, este
nevoie de aderarea la doctrina corectă: ci,
spunând adevărul... Nu are voie să existe
nici un compromis cu privire la principiile
de bază ale credinţei. în al doilea rând,
trebuie să existe un duh corespunzător: ci,
spunând adevărul în dragoste. Dacă ade-
vărul este rostit în orice alt fel, rezultatul va
fi o mărturie unilaterală, cum arată şi Blai-
kie:
Adevărul este elementul în care trebuie să trăim,
să ne mişcăm şi să avem fiinţa... Dar adevărul
trebuie să fie împletit în chip inseparabil cu
dragostea; o veste bună rostită pe un ton aspru
nu mai este o veste bună. Farmecul mesajului va
fi distrus atunci când solul îl va transmite cu un
duh tulburat.28
Apoi, pe măsură ce darurile îi echipează
pe sfinţi, iar sfinţii se angajează în slujire
activă, ei cresc în toate până la Cristos.
Cristos este ţelul şi obiectivul creşterii lor iar
sfera creşterii e redată de cuvintele: în toate
lucrurile. în fiecare domeniu al vieţii ei vor
deveni tot mai asemănători cu El, tot mai
mult ca El. Pe măsură ce Capul va fi lăsat
să-şi spună cuvântul în biserică şi voia Lui
va fi aplicată, Trupul Lui va oferi lumii o

reprezentare tot mai exactă a Sa!
4:16 Domnul Isus nu este doar ţelul
creşterii, ci El este şi sursa creşterii. Din El
tot trupul este implicat în procesul creşterii.
Minunata integrare a mădularelor în Trup
este descrisă prin sintagma uniţi şi sudaţi
laolaltă. Asta înseamnă că fiecărui membru
al Trupului lui Cristos i s-a desemnat locul
precis şi funcţia pe care trebuie s-o îndepli-
nească, fiind astfel perfect unit cu toţi cei-
lalţi membri, pentru a forma un organism
complet şi viu. Importanţa şi chiar indispen-
sabilitatea fiecărui membru se vede din
expresia: unit şi sudat laolaltă prin ceea ce
dă fiecare încheietură. Trupul uman este
alcătuit în mare din oase, organe şi carne.
Oasele sunt legale laolaltă de încheieturi şi
ligamente iar organele sunt ataşate de liga-
mente. Fiecare încheietură şi ligament înde-
plineşte un rol în cadrul creşterii şi utilităţii
trupului. Tot aşa este şi cu trupul lui Cristos.
Nici un membru nu este în plus sau de pri-
sos, ci chiar şi cel mai umil credincios este
necesar.
Pe măsură ce credinciosul îşi împlineşte
rolul ce i s-a dat, trupul creşte, devenind un
tot unitar, armonios şi bine articulat. în sens
foarte real, trupul cauzează creşterea
trupului (tradus după ediţia engleză, n.tr.),
oricât de paradoxal ar părea această sintag-
mă. Asta înseamnă pur şi simplu că creşterea
este stimulată chiar de trup, pe măsură ce
mădularele se hrănesc din Cuvântul lui
Dumnezeu, se roagă, se închină şi îl vestec
pe Cristos, mărturisindu-L. După cum s-a
exprimat Chafer: „Biserica, asemenea trupu-
lui uman, are capacitatea de autodezvoltare."
Pe lângă dezvoltarea sub raportul mărimii,
mai este o zidire în dragoste. Asta se referă
la preocuparea reciprocă a membrilor unii
pentru alţii. Pe măsură ce creştinii rămân în
Cristos, îndeplinindu-şi funcţia corespunză-
toare ce li s-a repartizat în cadrul bisericii, ei
cresc, apropriindu-se tot mai mult unii de
alţii în dragoste şi în unitate.
C. îndemnul la o nouă morală (4:17-5:21)
4:17 Aici începe elocventul îndemn
lansat de apostol în vederea unei noi morale,
îndemn care se extinde până la 5:21. Mărtu-
risind în Domnul, adică prin autoritatea
Domnului şi prin inspiraţie divină, el îi
îndeamnă pe creştini să se dezbare de orice
urmă a vieţii lor anterioare, ca de o haina
întinată, şi să se îmbrace, în schimb, cu
virtuţile şi excelenţele Domnului Isus Cris-
tos. Să nu mai trăiţi ca Neamurile. Ei nu

Efeseni

761

mai erau Neamuri, ci creştini. Prin urmare,
trebuia să existe o schimbare corespunzătoa-
re în viaţa lor. Pavel vedea lumea păgână a
Neamurilor fără Cristos cufundată în igno-
ranţă şi degradare, fiind caracterizată de
şapte groaznice atribute, după cum urmează:
Dezorientaţi. Ei umblau în deşertăciu-
nea gândurilor lor. Erau foarte ocupaţi, dar
nu înregistrau nici un progres. Ei alergau
după himere, neglijând marile realităţi ale
vieţii.
4:18 Orbi. „Ei trăiesc Jegaţi la ochi, într-
o lume a iluziilor" (JBP). înţelegerea lor era
întunecată. Mai întâi, ei erau incapabili din
naştere să înţeleagă adevărurile spirituale şi
apoi, datorită faptului că au respins cunoaşte-
rea adevăratului Dumnezeu, ei au orbit ca
judecată din partea lui Dumnezeu.
Nelegiuiţi. Ei erau străini de viaţa lui
Dumnezeu, sau foarte îndepărtaţi de El —
în urma ignoranţei lor voite şi adânc înrădă-
cinate şi a împietririi inimii lor. Ei respinse-
seră lumina lui Dumnezeu dată la creaţie şi
în conştiinţa lor şi se dedaseră la idolatrie,
după care s-au cufundat tot mai adânc şi mai
departe de Dumnezeu.
4:19 Neruşinaţi. Ei şi-au pierdut orice
pic de simţire, cum se exprimă şi W. C.
Wright:
Ce expresiv traduce Moule acest pasaj: „au
învins durerea"! Când treci prima oară peste
glasul conştiinţei, simţi o remuşcare, auzi cum
protestează cugetul tău. Dar dacă vei înăbuşi
glasul acela, el se va stinge, cu timpul, pe măsu-
ră ce vei înăbuşi protestul său. Curând mustrarea
conştiinţei va fi tot mai slabă, până când, în cele
din urmă, vei reuşi „să învingi durerea"!29
Sordizi. în mod conştient, ei s-au dedat
la desfrânare, adică la o comportare ticăloa-
să şi imorală. Păcatul numărul unu al Nea-
murilor era şi este imoralitatea sexuală. Ei
s-au cufundat în grozăvii de nedescris de
decădere şi depravare — aşa cum mărturi-
sesc zidurile oraşului Pompeii, (îngropat de
cenuşa erupţiei vulcanului Vezuviu şi exca-
vat în perioada modernă), dezvăluind viaţa
desfrânată şi neruşinată pe care o trăiau
locuitorii acestui oraş. Aceleaşi trăsături
caracterizează lumea Neamurilor de astăzi.
Indecenţi. în păcatul lor sexual, ei prac-
ticau orice fel de necurăţie, ca şi când ar fi
desfăşurat un comerţ sau o afacere cu des-
frânarea
Nesătui. Cu lăcomie. Nimic nu le era de
aJuns, niciodată nu se saturau. Păcatul lor

crea un apetit enorm după şi mai multe
păcate, şi mai multe stricăciuni!
4:20 Cât de mult se deosebeau toate
acestea de Cristosul pe care ajunseseră
efesenii să-L cunoască şi să-L iubească! El
era personificarea purităţii şi castităţii. El nu
a cunoscut nici un păcat, nu a comis nici un
păcat şi în El nu s-a găsit nici un păcat.
4:21 Cuvintul dacă din sintagma: dacă
într-adevăr L-aţi ascultat şi aţi fost învă-
ţaţi de EI nu exprimă deloc îndoiala cu
privire la faptul că efesenii au fost convertiţi,
ci, pur şi simplu, subliniază că toţi cei ce L-
au auzit pe Cristos şi au fost învăţaţi de El au
ajuns să-L cunoască pe El ca chintesenţa
sfinţeniei şi evlaviei. A-L fi auzit şi ascultat
pe Cristos înseamnă a-L fi ascultat cu ascul-
tarea sau auzirea credinţei — adică a-L fi
acceptat pe El ca Domn şi Mântuitor. Sin-
tagma: învăţaţi de El se referă la instrucţia
pe care au primit-o efesenii, pe măsură ce au
umblat în părtăşie cu El după convertirea lor,
cum arată şi Blaikie: „Tot adevărul capătă o
altă nuanţă şi un alt caracter, atunci când
există o relaţie personală cu Isus. Adevărul,
despărţit de Persoana lui Cristos, nu are
putere prea mare."30 După cum este adevă-
rul în Isus (sau potrivit adevărului care
este în Isus, n.tr.). El nu numai că îi învaţă
pe oameni adevărul, ci este chiar El însuşi
adevărul întrupat (loan 14:6). Numele Isus
ne transportă în trecut, la viaţa Sa pe pământ,
întrucât acesta este numele Său la încarnare,
în viaţa aceea fără pată pe care a trăit-o El ca
Om pe acest pământ, noi vedem însăşi anti-
teza modului de viaţă al Neamurilor, cum ne
arată apostolul Pavel.
4:22 în şcoala lui Cristos noi învăţăm că
la convertire ne dezbrăcăm de omul cel
vechi, care se strică după poftele înşelă-
toare. Omul cel vechi se referă la tot ce era
persoana respectivă înainte de convertirea sa,
tot ce era ca copil al lui Adam. Este stricat,
ca urmare a faptului că a cedat în faţa unor
pofte rele, înşelătoare, care la început par
atrăgătoare, plăcute şi promit multă satisfac-
ţie, dar care îşi arată apoi toată hidoşenia,
dezamăgindu-1 pe cel ce a gustat din ele. în
ce priveşte poziţia sa în Cristos, omul cel
vechi al credinciosului a fost răstignit şi
îngropat cu Cristos. Dar credinciosul trebuie
să-1 socotească mort şi în practica vieţii de zi
cu zi. Aici Pavel subliniază latura poziţională
a adevărului — ne-am dezbrăcat de omul
cel vechi odată pentru totdeauna!
4:23 O a doua lecţie pe care au învăţat-o
efesenii la picioarele lui Isus a fost că ei erau

762

Efeseni

în curs de reînnoire a duhului minţii lor. Asta
denotă o schimbare totală de macaz, o în-
toarcere de o sută optzeci de grade în gândi-
rea lor, o trecere de la impuritate mentală la
sfinţenie. Duhul lui Dumnezeu influenţează
procesul gândirii, ajutându-ne să raţionăm,
să vedem lucrurile din punctul de vedere al
lui Dumnezeu, iar nu din acela al oamenilor
nemântuiţi.
4:24 A treia lecţie constă în faptul că ei
s-au îmbrăcat cu omul cel nou, odată pen-
tru totdeauna. Omul cel nou este exact ceea
ce este un credincios în Cristos. Este o nouă
creaţie, în care lucrurile vechi au trecut şi
toate lucrurile s-au făcut noi (2 Cor. 5:17).
Acest om nou este după chipul lui Dumne-
zeu, adică creat după asemănarea Lui,
manifestându-se în adevărata neprihănire
şi sfinţenie. Prin neprihănire se înţelege
comportarea corectă faţă de alţii. Sfinţenia
este „pioşenia faţă de Dumnezeu, care Ii
acordă Lui locul ce I se cuvine," conform
definiţiei date de F. W. Grant.
4:25 Pavel trece acum de la poziţia
credincioşilor (în Cristos), la starea lor.
întrucât ei s-au dezbrăcat de omul cel vechi
şi s-au îmbrăcat cu omul cel nou, prin unirea
lor cu Cristos, ei trebuie să demonstreze în
viaţa de toate zilele această inversare extra-
ordinară de poziţie şi de valori. Ei pot realiza
acest lucru mai întâi lepădând minciuna şi
îmbrăcându-se cu adevărul, spunând numai
adevărul. Prin minciună se înţelege aici
orice formă de necinste, fie că e vorba de
jumătăţi de adevăr, fie exagerări, înşelăciuni
sau eşecul de a-ţi ţine promisiunea, trădarea
încrederii acordate, linguşeala sau denatura-
rea faptelor pe formularul de plată a impozi-
telor. Cuvântul creştinului trebuie să fie întru
totul vrednic de încredere. Da al lui trebuie
să însemne da iar nu, nu! Viaţa unui creştin
devine un libel mai degrabă decât un Bible
atunci când se dedă la orice formă de dena-
turare a adevărului (joc de cuvinte realizat de
autor între doi termeni cu aceeaşi rimă,
primul, „libel", însemnând: vorbire de rău,
delaţiune şi, prin extensie, ceva fals, iar al
doilea înseamnă „Biblie", n.tr.).
Suntem datori să spunem adevărul tutu-
ror oamenilor. Dar prin aproapele Pavel se
referă aici, mai cu seamă, la fraţii şi surorile
noastre de credinţă, după cum reiese din
propoziţia următoare: pentru că suntem
mădulare unii altora (cf. Rom. 12:5; 1 Cor.
12:12-27). Este de neconceput pentru un
creştin să-1 mintă pe alt creştin. E tot atât de
nefiresc ca şi când un nerv din organism ar

transmite în mod deliberat un semnal fals
creierului sau când ochiul ar înşela încrede-
rea restului trupului, neprevenindu-1 de
pericolul ce-1 paşte.
4:26 Al doilea domeniu în care trebuie să
aibă loc o reînnoire practică a vieţii noastre
este în legătură cu mânia păcătoasă şi cu
indignarea neprihănită. Există momente când
un credincios poate să fie indignat, cu justifi-
care neprihănită, cum ar fi situaţia în care
caracterul lui Dumnezeu ar fi atacat. în
asemenea cazuri ni se porunceşte: Mâniaţi-
vă! Da, mânia împotriva răului poate fi
neprihănită. Dar sunt alte situaţii, în care
mânia este păcătoasă. Când se exprimă prin
sentimente de răutate, gelozie şi invidie, prin
resentimente, spirit răzbunător sau ură,
pentru răul care ni s-a făcut, mânia aceasta
este interzisă. Aristotel spunea: „Oricine se
poate mânia — asta e uşor; dar să te mânii
pe persoana care trebuie, în măsura care
trebuie, pentru scopul care trebuie şi în
modul care trebuie — ei bine, asta nu e
deloc uşor." Dacă un credincios dă frâu liber
mâniei sale nelegitime, el trebuie s-o mărtu-
risească imediat şi să se lase de ea. Mărturi-
sirea trebuie făcută atât înaintea lui Dumne-
zeu, cât şi a persoanei lezate de mânia cre-
dinciosului. Nu avem voie să adunăm resen-
timente, nu trebuie să ţinem supărarea pentru
iritarea ce ne-a fost produsă. Să nu apună
soarele peste mânia voastră. Tot ce tulbură
părtăşia noastră cu Dumnezeu sau cu fraţii şi
surorile noastre trebuie să fie remediat de
urgenţă.
4:27 Păcatul nemărturisit al „enervării"
îi asigură diavolului un punct de sprijin în
noi, un cap de pod, o bază de pe care să
poată opera. El e suficient de abil să găseas-
că destule asemenea prilejuri, fără să mai fie
nevoie de ajutorul nostru! Prin urmare, nu
trebuie să scuzăm răutatea, maliţia, mânia,
supărarea, invidia, ura sau patima în viaţa
noastră. Aceste păcate discreditează mărturia
creştină, îi fac pe cei nemântuiţi să se potic-
nească, îi ofensează pe credincioşi şi ne
dăunează nouă înşine, pe plan spiritual şi
fizic.
4:28 în continuare, Pavel îşi îndreaptă
atenţia spre contrastul dintre modul de a se
purta al omului vechi şi cel al omului nou.
Cel vechi fură dar cel nou împarte cu altul.
Dezbrăcaţi-vă de cel vechi şi îmbrăcaţi-vă cu
cel nou — spune Pavel. Faptul că Pavel le
adresează credincioşilor un îndemn de felul:
„Cine fură să nu mai fure" infirmă ideea
potrivit căreia creştinii sunt desăvârşiţi, în

Efeseni

763

sensul că sunt rară păcat. Ei încă posedă
natura veche, rea şi egoistă, pe care trebuie
s-o considere moartă în experienţa lor de zi
cu zi. Furtul poate îmbrăca multe forme —
de la cazurile grosolane de jaf până la nea-
chitarea datoriilor sau acţiunea de a-L mărtu-
risi pe Cristos în timpul ce-1 datorăm patro-
nului nostru, şi până la formele de plagiatu-
ră, apoi folosirea unor greutăţi şi măsurători
inexacte, precum şi trecerea unor date in-
exacte în formele de decontare a cheltuielilor
de deplasare. Desigur, interdicţia din acest
verset de a nu fura nu este nouă. Legea lui
Moise interzicea furtul (Ex. 20:15). Abia
restul versetului îi conferă un caracter creştin
aparte. Noi nu numai că trebuie să ne ferim
să furăm, ci trebuie să ne angajăm într-o
ocupaţie onorabilă, pentru a putea să câşti-
găm suficient pentru a împărţi cu alţii, mai
nevoiaşi decât noi. Harul, nu legea, este cel
care ne învredniceşte să trăim o viaţă de
sfinţenie. Numai puterea pozitivă a harului
poate să-1 transforme pe un hoţ într-un filan-
trop.
Această învăţătură are un caracter radical
şi revoluţionar. Tendinţa naturală a oameni-
lor este să muncească pentru a-şi putea
împlini nevoile şi dorinţele lor proprii. Când
creşte venitul lor, creşte şi nivelul lor de trai.
Toate lucrurile din viaţa lor se învârt în jurul
eului lor. Dar versetul acesta sugerează o
concepţie mai nobilă, mai elevată asupra
angajării într-un serviciu laic, considerându-1
drept un mijloc de a ne câştiga un nivel de
trai modest pentru familia noastră, dar şi un
prilej de a uşura nevoile umane, de ordin
spiritual şi vremelnic, atât pe plan intern, cât
Şi extern. Şi ce vaste sunt aceste nevoi!
4:29 Apostolul se ocupă apoi de subiec-
tul vorbirii, contrastând ceea ce este nefolo-
sitor cu ceea ce este edificator. Vorbirea
murdară înseamnă, în general, conversaţia
care utilizează cuvinte deşănţate, cu subînţe-
lesuri dubioase. Aici sunt incluse bancurile
deplasate, înjurăturile şi poveştile cu conţinut
imoral. Dar într-un înţeles mai larg, versetul
poate să se refere la orice formă de conver-
saţie frivolă, uşuratică, lipsită de conţinut,
nefolositoare şi la bârfă. Pavel se ocupă de
limbajul obscen şi murdar la 5:4; aici el ne
îndeamnă să ne debarasăm de orice vorbire
nefolositoare, înlocuind-o cu un mod con-
structiv de a conversa. Vorbirea creştinului
trebuie să fie:
Edificatoare. Trebuie să aibă ca urmare
zidirea ascultătorilor.
Adecvată. Trebuie să corespundă cu

situaţia dată.
Dreasă cu har. Trebuie să dea har celor
care o aud.
4:30 Să nu întristaţi pe Duhul Sfânt
al lui Dumnezeu, prin care aţi fost pecet-
luiţi pentru ziua răscumpărării. Dacă
citim acest verset în legătură cu cel anterior,
atunci înseamnă că orice vorbire nefolositoa-
re, orice flecăreală va întrista Duhul. De
asemenea putem lega acest verset de versete-
le 25-28, unde ni se arată că orice minciună,
orice mânie păcătoasă orice act de furt de
asemenea II întristează pe Duhul. Sau, în
sens mai cuprinzător, ni se spune că trebuie
să ne abţinem de la orice lucru care îl întris-
tează pe Duhul Sfânt. Sunt sugerate trei
motive întemeiate:
1.	El este Duhul Sfânt. Tot ce nu e sfânt
îi displace Duhului Sfânt.
2.	El este Duhul Sfânt al lui Dumnezeu,
deci un membru al Sfintei Treimi.
3.	Noi am fost pecetluiţi pentru ziua
răscumpărării.  Cum am arătat înainte,
pecetea sau sigiliul denotă proprietatea sau
securitatea. El este sigiliul care garantează
faptul că vom fi păstraţi şi păziţi în siguranţă
până când va reveni Cristos, când mântuirea
noastră va fi desăvârşită. Interesant că Pavel
foloseşte aici argumentul siguranţei veşnice
a credinciosului ca unul din cele mai puterni-
ce motive care ar trebui să ne determine să
nu păcătuim.
Faptul că El poate fi întristat demonstrea-
ză că Duhul Sfânt este o Persoană, şi nu doar
o influenţă. Mai înseamnă că El ne iubeşte,
deoarece numai cineva care iubeşte poate fi
întristat. Lucrarea predilectă a Duhului lui
Dumnezeu este de a-L slăvi pe Cristos şi de
a-1 transforma pe credincios, după chipul Lui
(2 Cor. 3:18). Când un creştin păcătuieşte,
Duhul Sfânt trebuie să adopte slujba restau-
rării, căci Duhul Sfânt este întristat când
vede că progresul spiritual al credinciosului
este întrerupt de păcat. în acest caz, El trebu-
ie să-1 conducă pe creştin către pocăinţă şi
mărturisirea păcatului.
4:31 Toate păcatele ce ţin de enervare şi
de nestăpânirea limbii trebuie să fie lepădate.
Apostolul enumera câteva din aceste păcate.
Deşi nu este întotdeauna posibil să le preci-
zăm pe fiecare din ele, totuşi se pot stabili
liniile mari:
Amărăciunea—resentimentele, supăra-
rea mocnită, refuzul de a ierta şi sentimente-
le de asprime.
Iuţimea—izbucnirile de furie, accesele
de mânie, ieşirile violente.

764

Efeseni

Mânia — supărarea, atitudinea morocă-
noasă, anjmozitatea, ostilitatea.
Strigarea — Urletele, vorbirea pe un ton
răstit, ţipetele cauzate de furie, certurile,
ciorovăielile, încercarea de a-1 învinge pe
oponent ţipând mai tare decât el.
Defăimarea — insultele, vorbirea de
rău, cuvintele care rănesc.
Răutatea — A-i dori cuiva rău, maliţio-
zitatea, ciuda.
4:32 Toate aceste păcate legate de ieşirile
necontrolate trebuiesc lepădate, dar golul
rămas în urma eliminării lor trebuie umplut
prin cultivarea unor calităţi creştine, căci
păcatele enumerate mai sus sunt vicii ce
izvorăsc în chip natural din firea veche, în
timp ce virtuţile enumerate în versetul 32
sunt supranaturale:
Bunătatea — o preocupare ne-egoistă
pentru bunăstarea altora şi dorinţa de a veni
în ajutor, chiar cu preţul unor mari sacrificii
personale.
Mila („inima plină de tandreţe") — o
atitudine de afecţiune, de înţelegere a situa-
ţiei prin care trece cealaltă persoană, de
interes pentru soarta altora şi dorinţa de a
pune umărul, ajutându-i să-şi ducă povara.
Iertarea — disponibilitatea de a trece cu
vederea nedreptăţile ce ni se fac, de a nu
aduna în inima noastră dorinţa de a ne răzbu-
na pentru răul ce ni s-a făcut.
Cea mai strălucită pildă de iertare ne-a
lăsat-o Dumnezeu însuşi. Temelia de pe care
ne iartă El o constituie lucrarea lui Cristos de
la Cruce, noi fiind beneficiarii nevrednici ai
acestei iertări. Dumnezeu nu putea ierta
păcatul fără îndeplinirea cerinţelor dreptăţii.
El a împlinit cerinţele dreptăţi^ Sale prin
dragostea de care a dat dovadă. în Cristos,
adică în Persoana şi lucrarea Sa, Dumnezeu
a găsit temelia dreptăţii, pe baza căreia să ne
poată ierta.
întrucât El ne-a iertat, când noi înşine
eram datori cu „milioane de dolari", cum se
exprimă J. B. Philips când traduce textul de
la Matei 18:23-28, înseamnă că şi noi avem
datoria de a ierta pe cei ce ne datorează
„doar câţiva dolari", aşa cum ne îndeamnă şi
Lenski:
în clipa când cineva îmi face un rău sau mă ne-
dreptăţeşte în vreun fel, eu trebuie să-1 iert, căci
atunci sufletul meu este liber. Dacă îi ţin însă la
socoteală răul pe care mi 1-a săvârşit, păcătuiesc
împotriva lui Dumnezeu şi împotriva acelei
persoane, punându-mi în pericol propria mea
iertare în faţa lui Dumnezeu. Nu mai are impor-

tanţă dacă omul respectiv se pocăieşte, caută să
îndrepte răul făcut sau îmi cere iertare, căci eu 1-
am iertat de la bun început, pe loc. în acest caz,
omul care m-a nedreptăţit va trebui să stea în
faţa lui Dumnezeu, dând socoteală pentru răul
ce 1-a comis. Dar asta nu e treaba mea, ci a lui şi
a lui Dumnezeu. Eu doar atât trebuie să fac să-1
ajut potrivit cu Matei 18:15 şi următoarele. Nu
are importanţă daca această lucrare va fi încunu-
nată cu succes sau nu. De fapt, înainte de a fi
declanşată această lucrare, eu trebuia să fi iertat
deja persoana respectivă.32
5:1 Pilda de iertare pe care ne-o dă
Dumnezeu la 4:32 formează temeiul îndem-
nului lui Pavel de aici. Iată în ce constă
legătura: Dumnezeu, în Cristos, v-a iertat.
Acum fiţi imitatori ai Iui Dumnezeu (sau
„Urmaţi exemplul lui Dumnezeu"), iertându-
vă unii pe alţii. Un motiv special este redat
de cuvintele: ca nişte copii iubiţi. în viaţa
naturală, copiii poartă semnalmentele fami-
liei din care provin, asemănarea cu ceilalţi
membri ai familiei, lor revenindu-le îndato-
rirea de a nu ştirbi cu nimic bunul nume de
care se bucură aceasta. în viaţa spirituală, noi
trebuie să demonsrăm lumii trăsăturile Tată-
lui nostru, căutând să umblăm vrednici de
demnitatea noastră ca nişte copii preaiubiţi
ai Săi.
5:2 O altă modalitate prin care trebuie să
ne asemănăm cu Domnul nostru este aceea
a umblării în dragoste. Restul versetului
arată că a umbla în dragoste înseamnă a ne
dărui în folosul altora. Asta a făcut Cristos
— Pilda noastră desăvârşită. Ce uimitor! El
ne-a iubit. Dovada iubirii Sale constă în
faptul că S-a dat pe Sine pentru noi în moar-
tea Sa de pe cruce.
Darul Lui este descris ca prinos şi ca o
jertfă de bun miros lui Dumnezeu. Prin
jertfă se subînţelege şi faptul că a murit
pentru noi. El a fost adevărata jertfă a arderii
de tot, Cel care S-a dăruit cu totul voii lui
Dumnezeu, chiar până la moartea pe cruce.
Jertfa Sa de un devotament nespus de mare
este calificată aici ca fiind de bun miros sau
de o aromă plăcut mirositoare. F. B. Meyer
comentează în acest sens: „O iubire fără
margini, neţinând cont de preţ, pentru cei
care, din fire, nu meritau nimic din toate
acestea. Iată un spectacol care a umplut cerul
de mireasmă şi inima lui Dumnezeu de
bucurie!"33
Domnul Isus S-a făcut plăcut Tatălui Său
dându-se pe Sine pentru alţii. Morala care se
desprinde de aici este că şi noi putem să-I

Efeseni

765

aducem bucurie lui Dumnezeu dăruindu-ne
pentru alţii.
Alţii, Doamne, da, alţii,
Acesta să-mi fie motoul!
Ajută-mă pentru alţii să trăiesc,
Ca astfel să pot trăi ca Tine.
— Charles D. Meigs
5:3 In versetele 3 şi 4 apostolul revine la
tema păcatelor sexuale, spunându-le catego-
ric sfinţilor că acestea n-au ce căuta în viaţa
lor. Mai întâi, el enumera diversele forme de
imoralitate sexuală:
Desfrânarea. Ori de câte ori este men-
ţionată în acelaşi verset cu adulterul, desfrâ-
narea înseamnă relaţii sexuale ilicite între
persoane necăsătorite. Dar în cazuri cum
este cel de faţă, când nu se face distincţie
între desfrânare şi adulter, probabil se referă
la orice formă de imoralitate sexuală, cum
de altfel îl şi traduce versiunea NKJV, de
cele mai multe ori. (Termenul modern de
„pornografie" sau, textual: „scriere cur-
vească" este înrudit cu termenul tradus prin
desfrânare.)
Necurăţie. Şi acest termen poate fi o
referire la acte imorale, incluzând însă şi
imagini necurate, cărţi obscene şi alte mate-
riale ce stârnesc imaginaţia şi de obicei
însoţesc o viaţă de indecenţă, stârnind pati-
mile.
Lăcomia. Deşi de obicei asociem terme-
nul cu lăcomia după bani, aici el se referă la
dorinţa senzuală — pofta nestăpânită de a
satisface apetitul sexual în afara cadrului
căsniciei. (Vezi Ex. 20:17: „Să nu pofteşti...
soţia aproapelui tău...")
Aceste lucruri nu trebuie nici să se po-
menească între creştini. E de prisos să mai
spunem că niciodată nu ar trebui să se poată
spune că vreunul din acestea au fost vreodată
comise de credincioşi. Ele nu trebuie nici
măcar discutate în vreun fel, pentru ca nu
cumva prin asta să scadă gravitatea lor sau
să nu mai pară chiar atât de ruşinoase. Există
întotdeauna pericolul cel mai mare în a vorbi
cu uşurătate despre ele, îndreptăţindu-le,
găsindu-le scuze sau neluându-le în serios
sau discutând tot timpul despre ele. Pavel
subliniază îndemnul acesta cu cuvintele:
cum se cuvine unor sfinţi. Credincioşii au
fost separaţi de stricăciunea care este în
lume; acum ei trebuie să trăiască o viaţă de
despărţire netă faţă de orice patimi, orice
fepte ascunse, atât în practică, cât şi în vor-
bire.

5:4 Vorbirea lor trebuie să nu conţină
nici urmă din aceste lucruri:
Cuvinte murdare. Asta se referă la
bancuri porcoase, povestiri deşănţate, cu
subînţelesuri sexuale, şi toate formele de
obscenitate şi indecenţă.
Vorbe nechibzuite. Asta înseamnă
vorbărie goală, dar se poate referi şi la lim-
bajul de stradă, de şanţ.
Glume care nu sunt cuvincioase.
Glume nesărate, cu înţelesuri ascunse. A
vorbi despre asemenea lucruri, a glumi cu
ele sau a le introduce în conversaţie înseam-
nă a le lăsa să ţi se cuibărească în minte şi de
acolo nu mai e decât un pas până la a le
transpune în practică.
întotdeauna este periculos să glumeşti
despre păcat. în loc să folosească limba sa în
slujba unor conversaţii atât de nedemne şi
necuviincioase, creştinul trebuie să-şi dea
toate străduinţele să cultive practica de a
aduce mulţumiri lui Dumnezeu pentru toate
binecuvântările şi îndurările de care are parte
în viaţă. Asta îi face plăcere Domnului, fiind
un bun exemplu pentru alţii şi de mare folos
pentru propriul lui suflet.
5:5 Nu este nici o îndoială cu privire la
atitudinea lui Dumnezeu faţă de persoanele
imorale: acestea n-au parte de moştenire în
împărăţia Iui Cristos şi a lui Dumnezeu.
Verdictul acesta se bate cap în cap cu actuala
atitudine a lumii, potrivit căreia infractorii
sexuali ar fi bolnavi, care au nevoie de trata-
ment psihiatric. Oamenii spun că imorali-
tatea este o boală, dar Dumnezeu o numeşte
păcat. Oamenii o tolerează, dar Dumnezeu o
condamnă. Oamenii spun că soluţia ar consta
în psihanaliză, dar Dumnezeu spune că
singura soluţie este regenerarea (naşterea din
nou).
Trei infractori sunt menţionaţi, la fel ca
în versetul 3: desfrânatul, necuratul şi
lacomul. în plus se arată aici că lacomul
este şi un idolatru (închinător la idoli). Un
motiv pentru care el este idolatru este faptul
că are impresia falsă despre Dumnezeu. Cu
alte cuvinte, îl concepe pe Dumnezeu ca pe
o Fiinţă care ar aproba lăcomia senzuală —
pentru că altfel nu ar îndrăzni să fie lacom.
Un alt motiv pentru care lăcomia este idola-
trie îl constituie faptul că ea duce la închina-
rea în faţa creaturii, mai degrabă decât în
faţa Creatorului (Rom. 1:25).
Când Pavel spune că asemenea persoane
nu au nici o moştenire în împărăţie, asta nu
e nici o exagerare. Oamenii ale căror vieţi
sunt caracterizate de aceste păcate sunt

766

Efeseni

pierduţi, se află în păcatele lor şi se îndreaptă
spre iad. Ei nu se află în împărăţia invizibi-
lă în vremea de acum şi nu vor fi în împără-
ţie atunci când va veni Cristos a doua oară.
Ei vor fi ţinuţi pe veci afară din împărăţia
veşnică a cerului. Apostolul nu spune că
aceşti oameni sunt cei care, deşi se află în
împărăţie, vor suferi pierdere la Scaunul de
Judecată al lui Cristos. Subiectul este aici
mântuirea, nu răsplăţile. Ei nu au decât să
spună că sunt creştini, dar prin viaţa lor
dovedesc că nu au fost niciodată mântuiţi.
Desigur, ei pot fi mântuiţi, prin pocăinţă şi
prin credinţa în Domnul Isus. Dar dacă sunt
cu adevăraţi convertiţi, nu vor mai practica
aceste păcate.
Observaţi că Dumnezeirea lui Cristos
reiese din sintagma: împărăţia lui Cristos şi
a lui Dumnezeu. Cristos este aşezat pe
picior de egalitate cu Dumnezeu Tatăl, ca
Domnitor în împărăţie.
5:6 Mulţi oameni din lume adoptă o
atitudine tot mai îngăduitoare faţă de imora-
litatea sexuală, spunând că este doar o satis-
facere a apetiturilor naturale ale trupului,
având un efect benefic asupra acestuia şi că
orice suprimare a instinctului sexual ar duce
la formarea unei personalităţi deformate şi
inhibate. Ei mai afirmă că morala este doar
o chestiune ce ţine de cultura poporului în
mijlocul căruia trăim şi că, întrucât relaţiile
sexuale „pre-maritale", „extra-maritale" şi
„homosexuale" (pe care cuvântul lui Dum-
nezeu le identifică şi le condamnă ca fiind
desfrânare, adulter şi perversiune) au ajuns
să fie acceptate în cultura actuală, ele ar
trebui legalizate. Ceea ce e surprinzător este
faptul că printre exponenţii de frunte ai
mişcării de liberalizare şi legitimizare a
păcatelor sexuale se află oameni ce deţin
poziţii importante în ierarhiile şi structurile
bisericeşti. Şi aşa se face că „enoriaşii", care
au crezut dintotdeauna că imoralitatea este
imorală, acum primesc asigurări din partea
unor feţe bisericeşti „de prestigiu" că aceste
atitudini ar fi, chipurile, demodate!
Creştinii nu trebuie să se lase înduioşaţi
sau păcăliţi de aceste bărbi! Din cauza
acestor lucruri vine mânia lui Dumnezeu
peste fiii neascultării. Atitudinea Domnului
faţă de asemenea păcate cum ar fi desfrâna-
rea şi adulterul se poate vedea desluşit de la
Numeri 25:1-9, când douăzeci şi patru de
mii de israeliţi au fost ucişi pentru că au
păcătuit cu femeile moabite. Atitudinea
Domnului faţă de homosexualitate a fost
desluşit arătată când Sodoma şi Gomora au

pierit mistuite de pucioasă şi foc din cer
(Gen. 19:24, 28).
Dar mânia lui Dumnezeu se arată nu
numai prin acte supranaturale de pedepsire,
ci aceia care practică păcatele sexuale trăiesc
pe pielea lor judecata Lui, în alte modalităţi.
Există efecte fizice, cum ar fi bolile venerice
şi SIDA. Apoi există tulburări mentale,
psihice şi emotive, care izvorăsc din senti-
mentul de vinovăţie. Există modificări ale
personalităţii — cei cu trăsături feminine
cunosc o accentuare a acestora (Rom. 1:27).
Şi, desigur, asupra desfrânaţilor şi adulterilor
se va abate judecata veşnică a lui Dumnezeu
(Ev. 13:4). Nu li se va arăta nici un pic de
milă fiilor neascultării—celor care descind
din Adamul neascultător şi care îl urmează
de bună voie în neascultarea acestuia faţă de
Dumnezeu (Apo. 21:8).
5:7 Credincioşii sunt avertizaţi solemn să
nu aibă nimic de a face cu purtări păcătoase
şi nelegiuite, ce nu-I aduc deloc cinste lui
Dumnezeu; ce necinstesc Numele lui Cristos
şi năruie vieţi omeneşti, reducând la zero
eficacitatea mărturiei creştine pe care doreau
s-o dea şi atrâgându-şi un potop de suferinţe
şi pedepse.
5:8 Pentru a sublinia gravitatea şi impe-
rativul avertismentului din versetul 7, apos-
tolul prezintă aici un succint contrast între
întuneric şi lumină (versetele 8-14). Efese-
nii erau odinioară întuneric, dar acum ei
sunt lumină în Domnul. Pavel nu spune că
ei erau în întuneric, ci că ei înşişi erau perso-
nificarea întunericului. Acum, prin unirea
cu Domnul, ei au devenit lumină. El este
lumină; ei sunt în El. Deci acum ei sunt
lumină în Domnul. Starea lor de fapt ar
trebui să corespundă, prin urmare, cu poziţia
ocupată de ei. Ei trebuie să umble ca nişte
copii ai luminii.
5:9 Această paranteză explică tipul de
roadă produs de cei ce umblă în lumină.
Roadă Duhului34 e alcătuită din toate for-
mele de bunătate, neprihănire şi adevăr.
Bunătatea este aici termenul ce reuneşte
toate formele de excelenţă morală. Neprihă-
nirea înseamnă integritate în toate relaţiile
cu Dumnezeu şi cu oamenii. Adevărul este
onestitatea, echitatea şi realitatea. Adunate la
un loc, toate acestea dau lumina unei vieţi
pline de Cristos, ce străluceşte în mijlocul
unei stări pline de haos şi întuneric de nede-
scris.
5:10 Cei ce umblă în lumină nu numai că
produc tipul de roadă menţionat în versetul
anterior, ci, în plus, află ce este plăcut îna-

Efeseni

767

intea Domnului. Ei supun la probă orice
gând, cuvânt sau acţiune. Ce crede Domnul
despre asta? Cum pare acest lucru în prezen-
ţa Lui? Toate compartimentele vieţii sunt
astfel expuse reflectorului divin: conversaţia
noastră, standardul de viaţă, hainele, cărţile,
ocupaţia, plăcerile, divertismentul nostru,
mobila casei, prietenii pe care ni-i alegem,
concediile noastre, automobilul pe care îl
cumpărăm şi sporturile pe care le practicăm.
5:11 Credincioşii nu trebuie să ia deloc
parte la lucrările neroditoare ale întunericu-
lui. Interdicţia se referă nu numai la partici-
parea nemijlocită, ci şi la atitudinea prin care
am putea indica faptul că le încuviinţăm.
Aceste fapte ale întunericului sunt nerodi-
toare atât faţă de Dumnezeu, cât şi faţă de
oameni. Tocmai această trăsătură de totală
nerodnicie 1-a îndemnat pe Pavel odată să-i
întrebe pe creştinii romani: „Şi ce roade
aduceaţi atunci? Roade de care acum vă este
ruşine..." (Rom. 6:21). Apoi ele mai sunt şi
fapte ale întunericului: ele aparţin lumii
umbrelor şi încăperilor obscure, obloanelor
trase, uşilor zăvorâte, cuiburilor unde se pun
la cale tot felul de fapte secrete. Ele reflectă
preferinţa naturală a omului pentru întuneric
şi atitudinea sa refractară faţă de lumină,
atunci când faptele sale sunt rele (loan 3:19).
Credinciosul este chemat nu doar să se
abţină de la faptele neroditoare ale întune-
ricului, ci în mod pozitiv este chemat să le
dea în vileag (să le demaşte, să le dezapro-
be, să li se împotrivească, conform altor
versiuni, n.tr.). El face asta în două modali-
tăţi: mai întâi, trăind o viaţă de sfinţenie şi în
al doilea rând prin cuvinte de îndreptare,
rostite la îndemnul Duhului Sfânt.
5:12 Acum apostolul explică de ce creş-
tinul nu trebuie să fie complice la nici o for-
mă de stricăciune morală din jurul său şi de
ce trebuie s-o condamne. Păcatele grele
comise de oameni în ascuns sunt atât de
josnice încât este ruşine doar să fie menţio-
nate, daimite să fie comise. Formele nefireşti
de păcat pe care le-a născocit mintea ome-
nească sunt atât de stricate încât doar a le
descrie ar însemna să fie întinate minţile
celor care ascultă această descriere. Prin
urmare, creştinul este îndemnat să se fe-
rească chiar şi de a discuta despre ele.
5:13 Lumina dă pe faţă tot ceea ce este
m întuneric. Tot aşa viaţa de sfinţenie a unui
creştin va pune în evidenţă, prin contrast,
Păcătoşenia unor oameni nenâscuţi din nou.
Iar cuvintele de mustrare, rostite pe tonul
cuvenit şi la timpul cuvenit, aduc la lumină

păcatul în adevăratul său caracter, după cum
arată şi Blaikie:
Ca, de pildă, atunci când Domnul nostru a mus-
trat făţărnicia fariseilor — ale căror practici nu
li s-au părut până atunci ucenicilor din cale-afară
de păcătoase; dar atunci când Cristos a îndreptat
asupra acestor fapte lumina pură a adevărului,
ele au apărut dintr-odată cu adevărata lor faţă.
Ele au apărut şi apar şi astăzi din cale-afarâ de
rele, de-a dreptul odioase.35
Ultima parte a versetului 13 ar trebui
tradusă astfel: căci tot ceea ce este arătat
este lumină.36 Cu alte cuvinte, când creştinii
îşi desfăşoară slujba, ca lumină, alţii sunt
aduşi la lumină. Oamenii răi sunt transfor-
maţi în copii ai luminii prin slujba de mus-
trare a luminii.
Desigur, asta nu e o regulă fără excepţii,
căci nu toţi cei ce sunt expuşi la lumină
devin creştini. Dar e un principiu general pe
plan spiritual că lumina are calitatea de a se
reproduce. Principiul e ilustrat de textul de la
1 Petru 3:1, unde soţiile credincioase sunt
îndemnate să-şi câştige soţii necredincioşi la
Cristos prin pilda vieţii trăite de ele: „Tot aşa
şi voi, soţiilor, fiţi supuse soţilor voştri,
pentru ca, dacă unii nu ascultă Cuvântul, să
fie câştigaţi fără cuvânt, prin purtarea soţiilor
lor." Astfel lumina soţiilor creştine biruieşte
întunericul soţilor păgâni, aceştia devenind
lumină.
5:14 Viaţa credinciosului trebuie să fie o
predică necurmată, dând mereu în vileag
întunericul din jur şi lansând de-a pururea
invitaţia către necredincioşi:
„Scoală-te, tu, care dorini,
Trezeşte-te din morţi,
Şi Cristos te va lumina."
Acesta e glasul luminii vorbindu-le celor
care dorm în întuneric şi zac în somnul
morţii spirituale. Lumina îi cheamă la viaţă
şi iluminare. Dacă vor răspunde la chemare,
Cristos va străluci asupra lor, dându-le
lumină. _
5:15 în următoarele şapte versete, Pavel
contrastează paşii nechibzuiţi cu purtarea
înţeleaptă, printr-o serie de îndemnuri privi-
toare la lucruri care trebuie şi care nu trebuie
făcute. Primul este un îndemn general către
cititorii săi, să nu umble ca nişte neînţelepţi,
ci ca nişte înţelepţi. După cum am arătat,
umblarea este unul din cuvintele cheie ale
acestei epistole, fiind menţionat de şapte ori
cu înţelesul de: „întreaga sferă a activităţilor
vieţii cuiva". A umbla circumspect (sau

768

Efeseni

„înţelept") înseamnă a trăi în lumina poziţiei
pe care o ocupăm de copii ai lui Dumnezeu.
A umbla însă ca nişte neînţelepţi înseamnă a
ne coborî de la acest plan elevat la purtarea
oamenilor din lume.
5:16 Umblarea înţeleaptă ne cheamă să
răscumpărăm timpul sau să cumpărăm
prilejuri de slujire. Fiecare zi îşi are uşile
sale deschise, potenţialul ei vast de lucru.
Răscumpărarea timpului înseamnă trăirea
unei vieţi marcate de sfinţenie, de fapte de
milostenie şi cuvinte de îmbărbătare, de
ajutor. Ceea ce imprimă un caracter de
urgenţă întregii chestiuni este faptul că trăim
zile grele, care ne amintesc că Dumnezeu nu
se va lupta veşnic cu omul, că ziua harului
s-ar putea să se închidă în curând şi că prile-
jurile de închinare, mărturie şi slujire pe pă-
mânt s-ar putea sfârşi în curând, nemaifiin-
du-ne date niciodată.
5:17 Prin urmare, nu trebuie să fim
nepricepuţi, ci să înţelegem care este voia
Domnului. Aici este punctul esenţial. Dato-
rită răului copleşitor din lume şi timpului
scurt care a mai rămas, am putea fi ispitiţi să
ne petrecem zilele în activităţi frenetice şi
înfrigurate, alese de noi. Dar asta nu ar e-
chivala decât cu energii irosite în zadar. Im-
portant este însă să aflăm personal voia lui
Dumnezeu pentru fiecare zi din viaţa noastră
şi apoi s-o înfăptuim. Asta e singura modali-
tate de a fi eficienţi şi rodnici. Căci, e trist,
dar de atâtea ori se poate să desfăşurăm o
activitate creştină, după propriile noastre idei
şi cu propriile noastre puteri, fiind însă cu
totul în afara voii Domnului. Calea înţe-
lepciunii este să discernem voia lui Dumne-
zeu pentru fiecare din noi personal şi apoi s-
o împlinim pe deplin în viaţa noastră.
5:18 Şi nu vă îmbătaţi cu vin, în care
este destrăbălare. în cultura prevalentă în
America de Nord (din care face parte autorul
comentariului, n.tr.), o atare poruncă şochea-
ză, la prima vedere, părând chiar inutilă,
întrucât majoritatea creştinilor de aici nu
consumă băuturi alcoolice. Dar să nu uităm
că Biblia a fost scrisă pentru credincioşii din
toate culturile şi în multe ţări la multe mese
se serveşte, de regulă, vin. Scriptura nu con-
damnă consumul vinului, dar negreşit con-
damnă abuzarea de această băutură. Folosi-
rea vinului ca medicament este recomandată
la Prov. 31:6 şi 1 Tim. 5:23. Domnul Isus a
făcut vin, pentru a fi consumat ca băutură la
nunta din Cana Galileii (loan 2:1-11). Dar
consumul de vin devine un abuz în următoa-
rele împrejurări, fiind, în acest caz, interzis:

1.	Când conduce la excese (Prov. 23:29-
35).
2.	Când devine un obicei (1 Cor. 6:12b).
3.	Când îl face să se poticnească pe alt
credincios cu cugetul mai slab (Rom.
14:13; 1 Cor. 8:9).
4.	Când dăunează mărturiei date de un
creştin în comunitatea sa şi când,
evident, nu mai este spre slava lui
Dumnezeu (1 Cor. 10:31).
5.	Când în mintea creştinului se iveşte
cea mai mică îndoială cu privire la
consumul său (Rom. 14:23).
Alternativa recomandată de Pavel faţă de
perspectiva îmbătării cu vin este: fiţi plini de
Duhul. Această conexiune din nou ar putea
să ne şocheze la prima vedere, dar când
comparăm şi contrastăm cele două stări,
vedem de ce le leagă apostolul în felul aces-
ta. Mai întâi există unele asemănări:
1.	în ambele condiţii, persoana se află sub
influenţa unei puteri din afara sa. în
primul caz este starea de ebrietate produ-
să de alcool (numit uneori spirt sau bău-
tură spirtoasă); în al doilea caz, este
puterea Duhului.
2.	în ambele condiţii, persoana este fierbin-
te. La Rusalii, această stare fierbinte
produsă de Duhul a fost greşit interpre-
tată ca fiind rezultatul mustului (Fapte
2:13).
3.	în ambele condiţii, umblarea persoanei
este afectată — umblarea sa fizică în
cazul beţiei şi comportamentul său moral
în cazul al doilea.
Dar există două modalităţi prin care cele
două condiţii se deosebesc radical:
1.	în cazul beţiei, este destrăbălare şi
desfrâu. în schimb, umplerea Duhului nu
produce niciodată aceste efecte.
2.	In cazul beţiei, persoana îşi pierde con-
trolul de sine. Dar roadă Duhului este
stăpânirea de sine (Gal. 5:23). Un credin-
cios umplut cu Duhul nu este niciodată
transportat în afara sa, până acolo încât
să nu-şi mai poată controla acţiunile;
duhul unui profet este întotdeauna supus
profetului (1 Cor. 14:23).
Uneori în Biblie, umplerea cu Duhul
pare să fie prezentată ca dar suveran al lui
Dumnezeu. De pildă, loan Botezătorul a fost
umplut cu Duhul Sfânt din pântecele
mamei (Luca 1:15). în acest caz, persoana
primeşte umplerea fără să fie necesară înde-
plinirea unor condiţii prealabile. Nu este un
lucru pentru care trebuie să depună eforturi
sau să se roage, ci Domnul îi dăruieşte a-

Efeseni

769

ceasta umplere după cum găseşte de cuviin-
ţă. Aici la Efeseni 5:18 credinciosului i se
porunceşte să fie umplut cu Duhul, ceea ce
presupune o acţiune din partea sa, el trebuind
să îndeplinească nişte condiţii. Nu este o
umplere automată, ci rezultatul ascultării.
Din această cauză trebuie făcut distincţie
între umplerea Duhului şi alte manifestări ale
slujbei Sale. Nu este totuna cu următoarele
funcţii:
1.	Botezul efectuat de Duhul Sfânt. Aceasta
este lucrarea Duhului, prin care acesta
este încorporat în trupul lui Cristos (1
Cor. 12:13).
2.	Locuirea Duhului in lăuntrul credincio-
sului. Prin această slujbă, Mântuitorul îşi
stabileşte reşedinţa în trupul creştinului,
dându-i putere să trăiască o viaţă de
sfinţenie, de închinare şi de slujire (loan
14:16).
3.	Ungerea. Duhul însuşi este ungerea care
îl învaţă pe copilul lui Dumnezeu lucru-
rile Domnului (1 loan 2:27).
4.	Arvuna şi pecetea. Am văzut deja că
Duhul Sfânt ca arvună garantează sfântu-
lui moştenirea iar ca pecete El îl garan-
tează pe sfânt pentru moştenire (Ef. 1:13,
14).
Iată câteva dintre slujbele Duhului, care
sunt realizate într-o persoană în clipa când
este mântuită. Toţi cei care sunt în Cristos în
mod automat au botezul, locuirea Duhului în
lăuntrul lor, ungerea, arvuna şi pecetea.
Nu tot aşa stau lucrurile însă cu umple-
rea, care nu este o experienţă crucială trăită
odată în viaţa de ucenic, ci, mai degrabă, un
proces continuu. Traducerea literală a porun-
cii ar fi: „Fiţi în permanenţă umpluţi cu
Duhul." Umplerea poate începe printr-o
experienţă crucială, dar ea trebuie să contin-
ue după aceea ca proces permanent, clipă de
clipă. Umplerea de azi nu va fi suficientă
pentru ziua de mâine. Şi, desigur, este o stare
foarte de dorit. în fapt, este condiţia ideală a
credinciosului pe pământ. înseamnă că
Duhul Sfânt are libertatea să procedeze cum
doreşte în viaţa creştinului, nefiind aproape
niciodată întristat de acesta şi că, în acest
caz, credinciosul îşi împlineşte rolul pe care
i 1-a rezervat Dumnezeu, în planul Său, pen-
tru acea perioadă.
Aşadar, cum poate fi umplut cu Duhul
un credincios? Apostolul Pavel nu ne spune
aici în Efeseni, ci doar ne porunceşte să fim
umpluţi. Dar din alte părţi ale Cuvântului,
Ştim că pentru a fi umpluţi cu Duhul, noi
trebuie să facem următoarele:

1.	Să ne mărturisim şi să ne lepădăm de
toate păcatele cunoscute din viaţa noastră (1
loan 1:5-9). Este limpede că o Persoană atât
de sfântă nu poate lucra nestingherită într-o
viaţă în care păcatul este tolerat.
2.	Să ne predăm pe de-a-întregul Lui
(Rom. 12:1, 2). Asta presupune predarea
voinţei noastre, intelectului nostru, trupului
nostru, timpului nostru, talentelor noastre şi
tuturor lucrurilor sau persoanelor la care
ţinem cel mai mult. în toate compartimentele
vieţii noastre trebuie să-I dăm acces liber, să
aibă stăpânire deplină.
3.	Cuvântul lui Cristos să locuiască din
belşug în noi (Col. 3:16). Asta presupune
citirea cuvântului lui Dumnezeu, studierea sa
şi ascultarea de el. Când cuvântul lui Cristos
locuieşte din plin în noi, vor decurge aceleaşi
rezultate (Col. 3:16) care decurg din umple-
rea Duhului (Ef. 5:19).
4.	în fine, noi trebuie să ne golim de noi
înşine (de eul nostru) (Gal. 2:20). Pentru a
putea fi umplută cu un alt conţinut, o ceaşcă
trebuie mai întâi să fie golită de primul
ingredient. Pentru a putea fi umpluţi cu El,
noi trebuie mai întâi să fim goliţi de noi
înşine, cum arată şi acest autor anonim:
După cum ai părăsit toată povara păcatului tău,
odihnindu-te pe lucrarea încheiată a lui Cristos,
tot aşa lasă întreaga povară a vieţii şi slujirii tale,
odihnindu-te pe lucrarea lăuntrică săvârşită de
Duhul Sfânt în tine. Predă-te, în fiecare diminea-
ţă, Duhului Sfânt, lăsându-te călăuzit de El şi
cântând laude Domnului, odihnindu-te în El şi
lăsându-L pe El să te conducă, să-ţi administreze
activităţile şi viaţa. Cultivă obiceiul acesta pe tot
parcursul zilei, bizuindu-te cu bucurie pe Duhul
Sfânt în orice clipă, ascultându-L, lâsându-L să
te călăuzească, să te lumineze, să te mustre, să
te înveţe, să te folosească şi să facă în tine şi
prin tine tot ceea ce doreşte. Contează pe lucra-
rea sa ca pe o realitate, separată de vederea sau
de simţurile tale. Doar să credem şi să ascultăm
pe Duhul Sfânt ca Domn în viaţa noastră, şi
vom înceta să purtăm povara de a încerca să ne
administrăm singuri viaţa; atunci se va arăta în
noi roadă Duhului, după cum doreşte El, spre
slava lui Dumnezeu.
Poate şti cineva când este umplut cu
Duhul? în realitate, cu cât suntem mai aproa-
pe de Domnul, cu atât mai conştienţi suntem
de totala noastră nevrednicie şi păcătoşenie
(îs. 6:1-5). în prezenţa Sa, nu găsim în noi
înşine nici un lucru cu care să ne mândrim
(Luca 5:8). Nu suntem conştienţi de nici o

770

Efeseni

superioritate spirituală asupra altora, nu ne
putem în nici un sens considera ca unii care
am fi ajuns deja la ţintă. Credinciosul care
este umplut cu Duhul este ocupat cu Cristos,
şi nu cu el însuşi.
în acelaşi timp, el poate să-şi dea seama
că Dumnezeu lucrează în viaţa lui şi prin
viaţa lui. El yede întâmplându-se lucruri
supranaturale. împrejurările se desfăşoară în
chip miraculos. Vieţile oamenilor sunt atinse
de Dumnezeu. Evenimentele se derulează
după programul divin. Chiar forţele naturii
sunt de partea sa, părând să fie angrenate la
roţile carului Domnului. Credinciosul vede
toate acestea şi îşi dă seama că Dumnezeu
este la lucru pentru el şi prin el. Şi totuşi, el
se simte detaşat de toate acestea, când e
vorba să-şi asume vreun merit. în adâncul
fiinţei sale lăuntrice, el îşi dă seama că toate
acestea sunt lucrarea Domnului.
5:19 Acum apostolul redă cele patru
rezultate ale umplerii cu Duhul. Mai întâi,
creştinii umpluţi cu Duhul îşi vorbesc unii
altora cu psalmi, cu cântări de laudă şi cu
cântări duhovniceşti. Această umplere divină
le deschide gura să vorbească despre lucru-
rile Domnului, lărgindu-le inimile să împăr-
tăşească aceste lucruri cu alţii. Deşi unii văd
în toate aceste trei categorii părţi din Cartea
Psalmilor, noi înţelegem că doar termenul
psalmi din versetul 19 se referă la scrierile
inspirate ale lui David, Asaf şi ceilalţi, în
timp ce prin cântări de laudă se înţelege
cântări apărute în rândurile copiilor Domnu-
lui, în care aceştia îl laudă direct pe Dumne-
zeu şi I se închină, fără ca aceste cântări să
facă parte din scrierile inspirate. Cântările
duhovniceşti sunt orice alte compoziţii lirice
cu teme spirituale, chiar dacă nu sunt adre-
sate direct lui Dumnezeu.
O a doua dovadă a umplerii este bucuria
lăuntrică şi lauda adresată lui Dumnezeu:
lăudând şi cântând Domnului în inima
voastră. Viaţa umplută cu Duhul este o
fântână şiroind de bucurie (Fapte 13:52).
Zaharia este un exemplu grăitor în acest
sens: când a fost umplut cu Duhul Sfânt, a
cântat cu toată inima Domnului (Luca 1:67-
79).
5:20 Un al treilea rezultat este mulţumi-
rea: mulţumind totdeauna Celui care este
Dumnezeu şi Tatăl, pentru toate, în Nu-
mele Domnului nostru Isus Cristos. Când
Duhul este la cârmă, atunci credinciosul e
plin de recunoştinţă faţă de Dumnezeu,
având un sentiment profund de apreciere şi
de exprimare spontană a acestei recunoştinţe,

care nu va se va manifesta doar în anumite
ocazii, ci în permanenţă. Nu numai în lucru-
rile plăcute, ci îi va mulţumi lui Dumnezeu
pentru toate lucrurile. Oricine poate mulţumi
pentru soare, dar este nevoie de puterea
Duhului ca să mulţumeşti şi pentru furtunile
vieţii. Cea mai scurtă şi mai sigură cale spre
fericire deplină este aceasta:
Fă-ţi o regulă din a-l mulţumi şi a-L lăuda pe
Dumnezeu în toate lucrurile care ţi se întâmplă.
Căci este sigur că tot ceea ce ţi se pare calamita-
te, dacă îi vei mulţumi şi-L vei lăuda pe Dum-
nezeu pentru ea, se va transforma în binecuvân-
tare. Dacă ai putea săvârşi minuni, tot n-ai putea
realiza mai mult pentru tine însuţi decât atunci
când eşti plin de un duh de mulţumire: căci
pentru asta nu se cere să rosteşti nici un cuvânt,
ci oriunde vei merge şi de oricine te vei atinge,
vei răspândi această fericire. (Selecţie)
5:21 Al patrulea test al umplerii cu
Duhul Sfânt este să vă supuneţi unii altora,
în frica lui Cristos, sau cum ne îndeamnă
Erdman:
Este o expresie adesea neglijată... denumind un
test de spiritualitate pe care creştinii prea arare-
ori îl aplică... Multe persoane consideră că
strigătele de aleluia şi cântecele de bucurie,
precum şi expresiile de laudă în limbi mai mult
sau mai puţin necunoscute ar fi toate dovezi ale
umplerii cu Duhul. Dar toate acestea pot fi false
şi înşelătoare sau fără sens. Supunerea noastră
ca fraţi şi surori unii altora, modestia în purtare,
smerenia, reticenţa de a polemiza, îndelunga
răbdare, blândeţea—iată dovezile de netăgăduit
ale puterii Duhului... O atare supunere reciprocă
unii faţă de alţii trebuie făcută însă „în frica lui
Cristos," adică în reverenţa faţă de Cel care este
recunoscut ca Domn şi Stăpân al tuturor.37
Prin urmare, acestea sunt cele patru re-
zultate ale umplerii cu Duhul — vorbirea,
cântarul, mulţumitul şi supunerea. Dar mai
există cel puţin alte patru:
1.	îndrăzneala de a mustra păcatul (Fapte
13:9-12) şi de a depune mărturie pentru
Domnul (Fapte 4:8-12, 31; 13:52-14:3).
2.	Puterea de a sluji (Fapte 1:8; 6:3, 8;
11:24).
3.	Generozitatea, iar nu egoismul (Fapte
4:31,32).
4.	Preamărirea lui Cristos (Fapte 9:17, 20)
şi a lui Dumnezeu (Fapte 2:4, 11; 10:44,
46).
Noi trebuie să dorim cu înfrigurare să

Efeseni

771

fim umpluţi cu Duhul, dar numai pentru
slava lui Dumnezeu, iar nu a noastră.
D. îndemnul la evlavie personală
în familia creştină (5:22-6:9)
5:22 Deşi în acest punct începe o nouă
secţiune, există o legătură strânsă cu versetul
precedent, în care Pavel enumerase supune-
rea unora faţă de alţii ca unul din rezultatele
umplerii divine. în secţiunea 5:22 la 6:9, el
citează trei domenii concrete din familia
creştină unde supunerea constituie voia lui
Dumnezeu:
Soţiile trebuie să se supună soţilor lor.
Copiii trebuie să se supună părinţilor lor.
Robii trebuie să se supună stăpânilor lor.
Faptul că toţi credincioşii sunt una în
Cristos nu înseamnă că relaţiile pământeşti
au fost de-acum abolite. Noi trebuie să
respectăm în continuare diversele forme de
autoritate şi de guvernare pe care le-a insti-
tuit Dumnezeu. Orice societate cu bune
rânduieli se reazemă pe doi stâlpi de nădej-
de: autoritatea şi supunerea. Trebuie să
existe întotdeauna cineva care să exercite
autoritate şi altcineva care să se supună
acelei autorităţi. Principiul este atât de ele-
mentar încât se găseşte chiar în cadrul Dum-
nezeirii: „Dar vreau să ştiţi... capul lui Cris-
tos este Dumnezeu" (1 Cor. 11:3). Dumne-
zeu a rânduit un guvern omenesc. Indiferent
cât de rău ar putea fi un guvern, din punctul
de vedere al lui Dumnezeu este mai bun
decât nici un guvern iar noi trebuie să ascul-
tăm de acest guvern până unde se poate face
acest lucru fără ca prin aceasta să fim neas-
cultători faţă de Domnul sau să ne lepădăm
de El. Absenţa guvernului înseamnă anarhie.
Or, nici o societate nu poate supravieţui în
condiţii de anarhie.
Acelaşi lucru este valabil şi în cazul
familiei. Şi acolo trebuie să existe un cap, şi
ascultare faţă de acest cap. Dumnezeu a rân-
duit ca poziţia de căpetenie să-i fie dată
bărbatului. El a indicat acest lucru prin faptul
că 1-a creat pe om primul, iar după aceea a
creat femeia pentru bărbat. Astfel, atât în ce
Priveşte ordinea, cât şi scopul creaţiei, El 1-a
aşezat pe bărbat în poziţia de autoritate iar pe
femeie în aceea de supunere.
Supunerea nu presupune niciodată infe-
rioritate. Domnul Isus este supus lui Dumne-
zeu, Tatăl, fără ca în vreun fel să-I fie inferi-
or. Tot aşa nici femeia nu este inferioară
bărbatului. în multe privinţe ea s-ar putea să
fie chiar superioară: în devotament, în pute-
rea de a înţelege prin ce trec alţii, în hărnicie

în capacitatea de a îndura eroic. Dar soţiilor
li se porunceşte să se supună soţilor lor, ca
Domnului. Supunându-se autorităţii soţului
ei, soţia se supune autorităţii Domnului. Prin
însuşi acest fapt ar trebui să dispară orice
atitudine refractară sau răzvrătită.
Istoria este plină de exemple de haos ce
a decurs din neascultarea de modelul lăsat de
Dumnezeu. Prin uzurparea locului de condu-
cere şi acţionarea în numele soţului ei, Eva a
introdus păcatul în cadrul omenirii, cu toate
rezultatele ei catastrofice. în vremuri mai a-
propiate de noi, multe dintre cultele deraiate
au fost înfiinţate de femei, care au uzurpat
locul de autoritate pe care Dumnezeu nu li
1-a rânduit niciodată lor. Femeile care îşi pă-
răsesc sfera de activitate rânduită de Dum-
nezeu pot ruina o biserică locală, pot distru-
ge o căsnicie şi destrăma o familie.
Pe de altă parte, nu există nimic mai
atrăgător decât să vezi cum o femeie îşi
împlineşte rolul pe care Dumnezeu i 1-a
încredinţat. Un portret complet al unei ase-
menea femei îl găsim la Proverbe 31 — un
monument de veşnică aducere a minte a
modelului de soţie şi mamă care îi este
plăcut Domnului.
5:23 Motivul supunerii soţiei este că
soţul ei este capul ei. El ocupă aceeaşi
relaţie faţă de ea pe care o ocupă şi Cristos
faţă de biserică. Cristos este capul bisericii,
El, Mântuitorul trupului. (Termenul „mân-
tuitor" din acest context ar putea avea sensul
de „păstrător", „păzitor", ca la 1 Tim. 4:10,
JND). Tot aşa soţul este capul soţiei şi, în
acelaşi timp, păzitorul ei. Ca şi cap, el iubeş-
te, conduce şi călăuzeşte; ca păzitor, el
asigură cele necesare traiului, o apără şi are
grijă de ea.
Ştim cu toţii că această învăţătură este
foarte detestată în prezent. Oamenii îl acuză
pe Pavel că ar fi fost un celibatar bigot, un
male chauvinist, cum se spune în engleză, şi
un misogin. Sau alţii spun că vederile lui
Pavel ar reflecta obiceiurile sociale din
vremea sa, care nu se mai aplică la perioada
în care trăim. Desigur, asemenea afirmaţii nu
sunt altceva decât un atac făţiş la adresa
inspiraţiei Scripturii. Ceea ce se ignoră este
că aici nu avem doar cuvintele lui Pavel, ci
ele sunt chiar cuvintele lui Dumnezeu. Or, a
le respinge înseamnă a-L respinge pe El,
invitând astfel tot felul de greutăţi şi chiar
dezastru.
5:24 Nimic nu poate eleva mai mult rolul
soţiei decât asemănarea lui cu rolul jucat de
biserică în calitate de Mireasă a lui Cristos.

772

Efeseni

Supunerea bisericii este modelul pe care
trebuie să-1 urmeze soţia. Ea trebuie să fie
supusă în toate — adică în toate lucrurile
care sunt după voia lui Dumnezeu. Nici unei
soţii nu i se poate cere să asculte de soţul ei,
dacă acesta i-ar cere să-şi compromită loiali-
tatea faţă de Domnul Isus. Dar în toate
relaţiile normale ale vieţii, ea trebuie să
asculte de soţul ei, chiar dacă acesta este un
necredincios.
5:25 Dacă instrucţiunile de mai sus
adresate soţiilor nu ar fi însoţite de instruc-
ţiune de mare răspundere adresate soţilor,
atunci prezentarea ar fi unilaterală, dacă nu
chiar părtinitoare. Dar observaţi minunata
echilibrare a adevărului în Scriptură şi stan-
dardul corespunzător care este cerut soţilor.
Soţilor nu li se spune să-şi ţină soţiile în
supunere, ci li se spune să-şi iubească soţiile
cum şi-a iubit şi Cristos biserica. Bine a
spus cineva că nici unei soţii nu-i va veni
greu să se supună unui soţ care o iubeşte cât
iubeşte şi Cristos biserica. Cineva a relatat
despre un om care se temea că nu mai era pe
placul lui Dumnezeu deoarece îşi iubea soţia
prea mult. Un lucrător creştin 1-a întrebat
dacă o iubea mai mult decât iubeşte Cristos
biserica la care omul a răspuns că nu. „Nu-
mai când vei depăşi acest nivel de iubire," a
spus lucrătorul creştin, „vei avea motive să
te temi că îţi iubeşti soţia prea mult." Dra-
gostea lui Cristos pentru biserică este pre-
zentată aici în trei mişcări maiestuoase, din
trecut până în prezent. în trecut, EI a demon-
strat dragostea Sa pentru biserică prin faptul
că S-a dat pe Sine pentru ea. Asta se referă
la moartea Sa jertfitoare pe cruce. Acolo El
a plătit preţul suprem, pentru a-Şi cumpăra o
Mireasă. După cum Eva a fost luată din
coasta lui Adam, tot aşa, într-o privinţă,
biserica a fost creată din coasta rănită a
Mântuitorului.
5:26 în vremea de acum dragostea Sa
pentru biserică se arată prin lucrarea Sa de
sfinţire: ca s-o sfinţească, curăţind-o prin
spălarea cu apă prin Cuvânt. A sfinţi
înseamnă a pune deoparte. Ca poziţie, biseri-
ca este deja sfinţită; pe plan practic, ea este
pusă deoparte zi de zi. Ea trece printr-un
proces de pregătire morală şi spirituală,
similar cursului de înfrumuseţare de un an,
căruia s-a supus Estera înainte de a fi înfăţi-
şată regelui Ahaşveroş (Est. 2:12-16). Proce-
sul de sfinţire este efectuat prin spălarea cu
apă prin Cuvânt. Exprimat mai simplu,
acest lucru înseamnă că vieţile credincioşilor
sunt curăţite pe măsură ce ei aud cuvintele

lui Cristos şi ascultă de ele, cum le-a spus
Isus ucenicilor: „Acum voi sunteţi curaţi din
cauza cuvântului pe care vi l-am spus" (loan
15:3). El a corelat sfinţirea cu Cuvântul, în
rugăciunea Sa preoţească: „Sfinţeşte-i prin
adevărul Tău: Cuvântul Tău este adevărul"
(loan 17:17). După cum sângele lui Cristos
ne curăţeşte de orice vină şi pedeapsă a
păcatului, tot aşa Cuvântul lui Dumnezeu ne
curăţeşte încontinuu de întinarea şi poluarea
păcatului. Textul de faţă ne învaţă că biserica
este spălată la ora actuală nu cu apa fizică, ci
cu agentul curăţitor al Cuvântului lui Dum-
nezeu.
5:27 în trecut, dragostea lui Cristos s-a
manifestat prin răscumpărarea noastră. în
prezent, ea se vede prin sfinţirea noastră. în
viitor, dragostea lui Cristos se va prezenta
prin slăvirea noastră. El însuşi îşi va înfăţişa
această Biserică slăvită, fără pată, fără
zbârcitură sau altceva de felul acesta, ci
sfântă şi fără defect. Atunci ea va fi atins
culmea frumuseţii şi perfecţiunii spirituale,
cum exclamă, pe drept, A. T. Pierson:
Gândiţi-vă! Când ochiul atotştiutor ne va face
inspecţia definitivă, nu va găsi nici un lucru
care, în sfinţenia Sa imaculată, să poată echivala
nici măcar cu vreun pistrui sau vreo aluniţă pe
faţa umană. Incredibil!38
Exclamaţie secondată de F. W. Grant:
Nici un semn de bătrâneţe, nici un defect; nimic
nu va fi pe placul Lui atunci decât floarea şi
eternitatea unei tinereţi veşnice, prospeţimea
afecţiunilor ce nu se vor veşteji, ce nu pot
putrezi. Biserica va fi sfântă şi fără pată, atunci.
Dar, având în vedere tot ce am citit despre
istoria ei de până acum, asta ne-ar pune pe
gânduri, dacă nu am şti cât de slăvit reuşeşte
Dumnezeu să triumfe asupra păcatului şi rău-
lui.39
5:28 După ce s-a înălţat pe culmile
acestei magnifice rapsodii, exprimând modul
în care îşi iubeşte Cristos biserica, acum
Pavel revine la tema începută anterior, amin-
tindu-le soţilor că acesta e modelul pe care
trebuie să-1 aplice în practică: Tot aşa sunt
datori soţii să-şi iubească soţiile, ca pe
trupurile lor. Imitând dragostea lui Cristos,
ei trebuie să-şi iubească soţiile ca şi când
acestea ar fi propriile lor trupuri.
în greacă termenul „propriile" apare de
şase ori în versetele 22-23. Această accentu-
are, prin folosirea cuvântului „propriu" (sau

Efeseni

773

„însuşi") ne aminteşte că voia lui Dumnezeu
pentru copiii Săi este ca ei să practice mono-
gamia. Deşi El a permis poligamia în Ve-
chiul Testament, niciodată nu a aprobat-o.
E interesant să remarcăm şi diversele
modalităţi prin care Pavel descrie relaţia
strânsă dintre soţ şi soţie. El spune că iubin-
du-şi soţia un bărbat îşi iubeşte, de fapt,
propriul lui trup (v. 28a); pe sine însuşi (v.
28b, 33); şi „trupul său" (v. 29). întrucât
căsătoria presupune adevărata unire a per-
soanelor, cei doi devenind un singur trup, un
bărbat care-şi iubeşte soţia în sensul cel mai
adevărat se iubeşte pe sine însuşi.
5:29 Omul se naşte cu instinctul de a
avea grijă de trupul lui. Astfel şi-1 hrăneşte,
îl spală, îl apără de elemente care-1 tulbură,
care-i produc durere sau îl vatămă. Siguranţa
şi supravieţuirea trupului depinde de grija pe
care i-o acordă omul. Acest interes al omului
pentru trupul său constituie o asemănare
palidă a grijii pe care o manifestă Domnul
pentru biserică.
5:30 Pentru că noi suntem mădulare
ale trupului Său. Harul lui Dumnezeu este
uimitor de mare! Nu numai că ne mantuieşte
de păcat şi de iad, dar ne încorporează în
Cristos ca mădulare ale trupului Său
mistic. Cât de grăitoare sunt aceste cuvinte
pentru dragostea Sa nespus de mare faţă de
noi, prin faptul că El ne hrăneşte, ne sfinţeşte
şi ne instruieşte. Ce siguranţă deplină! Căci
El nu va fî în rai fără mădularele Sale! Noi
suntem uniţi cu El printr-o viaţă comună.
Tot ce afectează mădularele (organele)
trupului va afecta şi Capul.
5:31 Apostolul citează acum textul de la
Geneza 2:24, ca pe conceptul iniţial prin care
Dumnezeu a instituit relaţia din cadrul căsni-
ciei. Mai întâi, relaţia omului faţă de părinţii
lui este înlocuită de o loialitate mai mare:
aceea faţă de soţia lui. Pentru atinge idealul
superior al relaţiei de căsnicie, el îi va lăsa
pe părinţii lui şi se va uni cu soţia lui. A
doua însuşire este faptul că soţul şi soţia sa
devin un singur trup — adică se petrece b
adevărată unire a celor două persoane. Dacă
s-ar ţine cont de aceste două fapte elementa-
re, ele ar elimina necazurile ivite de atâtea
ori din partea socrilor sau ai familiei celuilalt
dintre soţi, precum şi a luptelor din căsnicie.
5:32 Taina aceasta este mare, dar
vorbesc despre Cristos şi despre Biserică.
Discuţia lui Pavel despre căsătorie culminea-
ză acum prin enunţarea acestui adevăr minu-
nat, necunoscut în trecut, potrivit căruia:
cum este soţia faţă de soţul ei, aşa este bise-

rica faţă de Cristos.
Când Pavel afirmă că taina este mare,
El nu spune că este foarte misterioasă. Mai
degrabă, el arată că implicaţiile acestui
adevăr sunt extraordinar de mari. Taina este
scopul minunat, ce fusese ascuns odinioară,
în Dumnezeu, în veacurile trecute, dar care
a fost revelată acum. Scopul este: chemarea
din mijlocul naţiunilor a unui popor care să
devină Trupul şi Mireasa slăvitului Său Fiu.
Relaţia de căsnicie îşi găseşte astfel anti-tipul
în relaţia dintre Cristos şi biserică.
Un duh cu Domnul:
Isus, proslăvitul,
Preţuieşte biserica
Pentru care Şi-a vărsat sângele —-
Trupul şi mireasa Lui.
— Mary Bowley Peters
5:33 Acest ultim verset constituie rezu-
matul cuvintelor adresate anterior de apostol
soţilor şi soţiilor. Soţilor li se adresează un
ultim îndemn: Fiecare din voi, fără excepţie,
să-şi iubească soţia ca pe sine (ca şi când
ea ar fi, şi este, parte din tine însuţi). Adică
nu doar cum te-ai iubi pe tine însuţi, ci în
semn de recunoaştere a faptului că ea este
una cu tine. Iar soţiilor li se adresează în-
demnul: ai grijă ca să-ţi respecţi soţul şi să
asculţi încontinuu de soţul tău! Opriţi-vă,
acum, şi gândiţi-vă la acest îndemn şi efecte-
le extraordinare pe care le-ar produce dacă ar
fi pus în practică! Ce s-ar întâmpla dacă
aceste instrucţiuni divine ar fi practicate pe
scară largă în rândurile creştinilor de azi?
Răspunsul este cât se poate de limpede: n-ar
mai fi certuri, nu s-ar mai produce despărţiri,
nu ar mai exista divorţuri, ci în căminul şi în
familiile noastre ar fi o fărâmă din rai, o
anticipare a paradisului, într-o măsură mult
mai mare decât sunt ele în realitate.
6:1 în capitolul 5 am aflat că unul din
rezultatele umplerii cu Duhul este supunerea
noastră reciprocă, a unor faţă de alţii. Am
văzut, de pildă, că o soţie plină de Duhul
este supusă soţului ei. Acum aflăm că şi
copiii umpluţi cu Duhul se supun de bună
voie autorităţii părinţilor lor. Datoria funda-
mentală a tuturor copiilor este de a asculta
de părinţii lor în Domnul. Nu are importan-
ţă dacă copiii sunt creştini sau dacă părinţii
sunt creştini. Relaţia părinte-copil a fost
rânduită pentru întreaga omenire, nu doar
pentru credincioşi. Porunca ascultaţi... în
Domnul înseamnă, întâi de toate, că copiii
trebuie să asculte pătrunşi de atitudinea că,

774

Efeseni

făcând aşa, ei ascultă de Domnul: ascultarea
lor trebuie şă fie ca şi când Lui i-ar face
acest lucru. în al doilea rând, înseamnă că ei
trebuie să asculte în toate chestiunile care
corespund cu voia lui Dumnezeu. Dacă
părinţii lor le-ar porunci să păcătuiască,
desigur nu li s-ar cere să se supună, în acest
caz, ci, cu respect, ei trebuie să refuze să
asculte, suportând smeriţi consecinţele, fără
răzbunare. Dar în toate celelalte cazuri, ei
trebuie să asculte.
Sunt enumerate patru motive pentru care
ei trebuie să asculte. Mai întâi, este drept.
Cu alte cuvinte, este un principiu intrinsec,
întreţesut în însăşi structura vieţii de familie,
potrivit căruia cei ce sunt încă necopţi, ima-
turi, impulsivi şi lipsiţi de experienţă trebuie
să se supună autorităţii părinţilor, care sunt
mai vârstnici şi mai înţelepţi.
6:2 Al doilea motiv pentru ascultare este
faptul că ascultarea este biblică. în acest
punct, Pavel citează textul de la Exod 20:12:
Cinsteşte pe tatăl şi pe mama ta (vezi şi
Deut. 5:16). Porunca aceasta de a-i cinsti pe
părinţi este prima din cele zece porunci
căreia i se alătură o făgăduinţă concretă de
binecuvântare. Copiii sunt chemaţi să res-
pecte, să iubească şi să asculte de părinţii lor.
6:3 Al treilea motiv îl constituie faptul că
este în interesul suprem al copiilor să proce-
deze astfel: ca să-ţi meargă bine (să fii
fericit, în alte versiuni, n.tr.). Gândiţi-vă ce
s-ar întâmpla cu un copil care nu ar primi
nici un fel de îndrumări şi îndreptări din
partea părinţilor săi! Personal ar fi într-o
stare deplorabilă şi intolerabilă din punct de
vedere social.
Al patrulea motiv este faptul că asculta-
rea promovează o viaţă deplină: ca să tră-
ieşti mulţi ani pe pământ. în Vechiul Tes-
tament, copilul evreu care asculta de părinţi
într-adevăr se bucura de o viaţă lungă. în
epoca evangheliei, în care trăim, regula nu e
lipsită de unele excepţii. Ascultarea de pă-
rinţi nu este întotdeauna legată de longevita-
te. Un fiu ascultător poate muri uneori la o
vârstă fragedă. Dar promisiunea este adevă-
rată la modul general, în sensul că o viaţă de
disciplină şi ascultare va conduce la sănătate
şi longevitate, pe când o viaţă de răzvrătire şi
risipă va duce la o moarte prematură.
6:4 îndrumările date copiilor sunt contra-
balansate acum de sfaturile adresate taţilor,
care nu trebuie să-şi provoace copiii la
mânie cerându-le copiilor lor lucruri greu de
îndeplinit sau nerezonabile, sau cicălindu-i
mereu sau fiind nejustificat de aspri cu ei.

Mai degrabă, copiii trebuie crescuţi în disci-
plina şi învăţătura Domnului. Prin discipli-
nă se înţelege îndreptarea lor, care se poate
face pe cale orală sau corporală. Prin învăţă-
tură se înţelege aici avertismente, preveniri,
mustrări. Creşterea copiilor trebuie să se facă
„în Domnul", adică potrivit cu voia Sa, aşa
cum este revelată aceasta în Biblie de cel
care îndeplineşte rolul de reprezentant al
Său. Susannah Wesley, mamă a şaptespre-
zece copii, printre care John şi Charles, a
scris:
Părintele care îşi pune în gând să înfrângă
îndărătnicia copilului său conlucrează cu Dum-
nezeu, în reînnoirea şi salvarea unui suflet.
Părintele care permite manifestarea îndărătniciei
unui copil face însă lucrarea diavolului, făcând
religia impractică, mântuirea nerealizabilă şi în
general face ca toate să-1 osândească pe copil, cu
sufletul şi cu trupul, pe veci.4"
6:5 A treia şi ultima sferă a supunerii în
familia creştină este aceea a slujitorilor şi
robilor faţă de stăpânii lor. Termenul folosit
de Pavel este robi sau sclavi, dar principiile
se aplică la slujitorii, angajaţii sau salariaţii
din toate tipurile.
Prima îndatorire a angajaţilor este faţă de
cei care sunt stăpânii lor pământeşti. Sintag-
ma „stăpâni pământeşti" ne aminteşte că
patronul sau administratorul are jurisdicţie în
ce priveşte munca fizică sau mentală, dar că
nu poate dicta în chestiunile spirituale sau
care_ ţin de conştiinţă.
în al doilea rând, slujitorii trebuie să fie
respectuoşi. Cu frică şi cutremur nu în-
seamnă că trebuie să ne ploconim în faţa pa-
tronilor sau să tremurăm de frică înaintea lor,
ci doar că le datorăm respectul iar frică
trebuie să ne fie doar să nu-L supărăm pe
Domnul şi pe patronul sau şeful nostru.
în al trelea rând, trebuie să slujim cu
conştiinciozitate sau cu sinceritate în inimă.
Cu alte cuvinte, trebuie să prestăm şaizeci de
minunte de muncă pentru fiecare oră de sala-
riu ce ni se plăteşte.
Apoi munca noastră trebuie prestată ca
Domnului. Cuvintele acestea ne arată că nu
trebuie făcută nici o distincţie între munca
seculară şi cea sacră. Tot ceea ce facem
trebuie făcut ca pentru El—adică cu gândul
de a-I fi plăcuţi şi de a-L cinsti şi de a-i
atrage pe alţii la El. Cele mai banale şi apa-
rent neînsemnate sarcini de lucru sunt înno-
bilate şi elevate în demnitate atunci când
sunt făcute spre slava lui Dumnezeu — da,

Efeseni

775

chiar şi spălatul vaselor! De aceea, unele
gospodine şi-au atârnat următorul moto
deasupra chiuvetei din bucătărie: „Aici se ţin
trei servicii divine pe zi."
6:6 Totdeauna trebuie să dăm dovadă de
hărnicie, nu numai când suntem priviţi de
şef, conştienţi de faptul că Stăpânul nostru
ceresc ne priveşte încontinuu. Este o tendinţă
naturală a celor mai mulţi dintre noi să ne
lăsăm pe tânjală atunci când nu e de faţă
şeful, dar şi asta e o formă de necinste.
Normele de prestaţie a muncii creştinului nu
trebuie să difere în funcţie de poziţia geogra-
fică a şefului. Un client l-a îndemnat odată
pe un vânzător creştin să-i dea mai mult
decât cantitatea pe care o achitase, asigurân-
du-1 că patronul nu va şti acest lucru. La care
vânzătorul a răspuns: „Stăpânul meu mă
vede în permanenţă!" Ca slujitori ai lui
Cristos, noi trebuie să facem voia lui Dum-
nezeu din inimă, adică cu dorinţa sinceră de
a-1 fi plăcuţi, cum spune şi Erdman:
Munca este ridicată la un rang de nespusă dem-
nitate când ţinem seama de asemenea conside-
rente. Sarcina celui mai umil sclav poate fi
înnobilată atunci când este prestată într-o manie-
ră plăcută lui Cristos, cu voie bună, cu disponi-
bilitate şi râvnă care să se bucure de aprobarea
Domnului.41
6:7 Apoi trebuie să slujim cu bunăvoin-
ţă. Nu doar să ne conformăm pe dinafară
ordinelor primite, în timp ce înăuntru fier-
bem, măcinaţi de resentimente, ci să slujim
de bună voie şi cu voie bună. Chiar dacă un
şef este excesiv de poruncitor, abuziv şi
nerezonabil, şi atunci putem să ne facem
datoria, muncind ca Domnului, iar nu
oamenilor. Este tipul de comportare supra-
naturală care grăieşte mult mai puternic
decât cuvintele, în lumea în care trăim.
6:8 Un stimulent important de a face toa-
te acestea ca şi pentru Cristos este asigurarea
că El va răsplăti toate aceste fapte bune.
Dacă cineva este sclav sau om liber, nu are
importanţă. Domnul notează toate muncile,
Şi cele plăcute, şi cele neplăcute, care sunt
făcute pentru El şi îl va răsplăti pe fiecare
lucrător.
înainte de a trece de la pasajul despre
sclavi, se cuvin făcute câteva comentarii:
1. Noul Testament nu condamnă sclavia
ca atare. în fapt, îl aseamănă pe credinciosul
adevărat cu un rob al lui Cristos (v. 6). Dar
abuzurile cauzate de sclavie au dispărut,
oriunde a pătruns evanghelia—în principal,

prin reforma morală.
2.	NT are mai multe de spus sclavilor
decât regilor. Asta ar putea fi o reflecţie a
faptului că nu mulţi oameni înţelepţi, puter-
nici sau nobili sunt chemaţi (1 Cor. 1:26).
Probabil majoritatea creştinilor se situează în
straturile mai de jos ale economiei şi societă-
ţii. Accentul pus asupra sclavilor arată că cei
mai umili slujitori nu sunt excluşi deloc de la
cele mai alese binecuvântări ale creştinismu-
lui.
3.	Eficacitatea  îndrumărilor  adresate
sclavilor se vede din faptul că în primele zile
ale creştinismului, sclavii creştini adesea se
vindeau la licitaţie cu preţuri mai mari decât
robii păgâni. în mod corespunzător, ar trebui
ca în vremea noastră salariaţii creştini să
valoreze mai mult pentru patronii lor decât
cei ce n-au fost atinşi niciodată de harul lui
Dumnezeu.
6:9 Stăpânii trebuie să se călăuzească
după aceleaşi principii generale ca şi slujito-
rii. Ei trebuie să fie drepţi, buni şi oneşti. Ei
trebuie să fie cu deosebită băgare de seamă
ca să nu se poarte abuziv şi să nu recurgă la
ameninţări. Dacă îşi vor exercita dreptul de
disciplinare în acest domeniu, să nu recurgă
niciodată la abuzuri de natură fizică împo-
triva slujitorilor lor. Şi niciodată să nu uite că
şi ei au un Stăpân, acelaşi Stăpân care este
în cer pe care îl au şi sclavii. Distincţiile
pământeşti sunt nivelate în prezenţa Domnu-
lui Atât stăpânul, cât şi slujitorul vor da într-
o zi socoteală înaintea Lui.
F.  îndemnuri privitoare la lupta creştină
(6:10-20)
6:10 Pavel se apropie de încheierea
epistolei sale. Adresându-se întregii familii a
lui Dumnezeu, el îi adresează un apel mişcă-
tor, ca unor ostaşi ai lui Cristos. Fiecare
copil adevărat al lui Dumnezeu curând va
afla că viaţa creştină este o luptă. Oştirile lui
Satan sunt hotărâte să împiedice şi să ob-
strucţioneze lucrarea lui Cristos, încercând să
scoată din luptă pe fiecare ostaş individual al
lui Cristos. Cu cât este mai eficace un cre-
dincios în slujba sa pentru Cristos, cu atât va
avea parte de atacuri mai furibunde din
partea vrăjmaşului: diavolul nu-şi iroseşte
muniţiile cu creştinii nominali. Mărginiţi la
propriile noastre puteri, noi nu putem face
faţă atacurilor diavolului. Prin urmare, prima
poruncă preparatorie este să fim încontinuu
întăriţi în Domnul şi în puterea tăriei
resurselor Sale inepuizabile. Ostaşii cei mai
buni ai lui Dumnezeu sunt cei ce-şi cunosc

776

Efeseni

propriile slăbiciuni şi ineficiente, bizuindu-
se, în consecinţă, numai pe El. „Dumnezeu
a ales lucrurile slabe ale lumii, ca să facă de
ruşine pe cele tari" (1 Cor. 1:27b). Slăbiciu-
nea noastră ne face deosebiţi de potriviţi şi
vrednici pentru puterea tăriei Lui.
6:11 A doua poruncă are de a face cu
nevoia armurii divine. Credinciosul trebuie
să se îmbrace cu toată armura lui Dumne-
zeu, ca să poată sta împotriva uneltirilor
(strategemelor) diavolului. Trebuie să fim
înarmaţi „până în dinţi" — nu e de ajuns să
purtăm doar una sau două din elementele
armurii. Numai armura completă pe care ne-
o pune Dumnezeu la dispoziţie ne va face
invulnerabili. Diavolul dispune de diverse
stratageme — descurajare, frustrare, confu-
zie, eşec moral şi eroare doctrinară (rătăcire
pe planul învăţăturii). El ştie care e punctul
nostru cel mai slab şi exact acolo va ţinti
atacurile sale. Dacă nu ne poate incapacita
printr-o metodă, atunci va încerca prin alta.
6:12 Acest război nu constă în combate-
rea unor filosofi păgâni, a unor preoţi unşi cu
toate alifiile, a membrilor unor culte deraiate,
care 11 tăgăduiesc pe Cristos sau împotriva
demnitarilor infideli. Ci bătălia se dă împo-
triva forţelor demonice, împotriva batalioa-
nelor de îngeri căzuţi, împotriva duhurilor
rele, care exercită o putere extraordinar de
mare. Cu toate că nu-i vedem cu ochiul liber,
noi suntem în permanenţă înconjuraţi de
aceste fiinţe spirituale nevăzute, de o mare
răutate. Deşi, e drept, că ele nu pot pătrunde
în lăuntrul unui credincios, ele pot totuşi să-1
apese, să-1 oprime şi să-1 hărţuiască. Creşti-
nul nu trebuie să se preocupe în mod morbid
de demonism, după cum nu trebuie să se
teamă de demoni. în armura lui Dumnezeu
el găseşte toate lucrurile de care are trebuinţă
pentru a rezista atacurilor lor. Apostolul
numeşte aceşti îngeri căzuţi principalităţi
(„căpetenii", în alte versiuni, n.tr.), puteri
(domnii) şi stăpânitori ai întunericului
acestui veac şi oştilor de duhuri ale răută-
ţii din locurile cereşti. Noi nu dispunem de
suficiente cunoştinţe pentru a putea identifi-
care corect fiecare din aceste categorii. Poate
că ele se referă la demnitarii din lumea
spiritelor, cu diverse grade de autoritate,
corespunzând, pe plan omenesc, cu preşe-
dinţi, guvernatori, primari sau consilieri.
6:13 în timp ce Pavel aşternea aceste
cuvinte în scris, era păzit, probabil, de un
ostaş roman, înarmat până în dinţi. Prin
urmare, apostolul nu pierde prilejul de a face
aplicaţia la cele duhovniceşti, spunând că

suntem flancaţi de duşmani formidabili şi,
prin urmare, trebuie să ne îmbrăcăm cu
toată armura lui Dumnezeu, ca să putem
să ne împotrivim atunci când conflictul se
ascute, atingând intensitatea maximă, rămâ-
nând în picioare după ce bătălia se va fi
terminat. Ziua cea rea se referă probabil la
orice moment când vrăjmaşul ne împresoară
ca un şuvoi. Opoziţia satanică pare să vină în
valuri, atacurile fiind urmate de retrageri.
Chiar după ce a încercat să-L ispitească pe
Domnul nostru în pustiu, diavolul L-a părăsit
pentru o vreme (Luca 4:13).
6:14 Primul element menţionat din ca-
drul armurii este adevărul. Negreşit noi
trebuie să fim credincioşi, ţinând sus, cu
credincioşie adevărul cuvântului lui Dumne-
zeu, dar şi adevărul trebuie să ne susţină pe
noi, întrucât trebuie să-1 aplicăm în viaţa
noastră de fiecare zi. Pe măsură ce măsurăm
toate lucrurile din viaţa noastră în lumina
etalonului adevărului, găsim tărie şi protec-
ţie în focul bătăliei.
A doua piesă a armurii este platoşa
neprihănirii (dreptăţii). Fiecare credincios
este îmbrăcat cu neprihănirea lui Dumnezeu
(2 Cor. 5:21), dar şi el trebuie să dea dovadă
de integritate şi corectitudine în viaţa sa
personală. Bine a spus cineva: „Când un om
este îmbrăcat cu neprihănirea practică, este
impregnabil. Cuvintele nu sunt în stare să ne
apere de învinuiri, dar o viaţă trăită frumos
va putea face aceasta." Dacă conştiinţa
noastră este curată atât în faţa lui Dumnezeu,
cât şi a oamenilor, diavolul nu are cu ce ne
lovi. David s-a îmbrăcat cu platoşa neprihă-
nirii în Psalmul 7:3-5. Domnul Isus a purtat-
o tot timpul (Isa. 59:17).
6:15 Ostaşul trebuie să aibă picioarele
încălţate cu râvna Evangheliei păcii. Asta
sugerează disponibilitatea şi pregătirea de a
porni, ducând vestea bună a păcii — ceea ce
presupune o invazie a teritoriului inamicului.
Când ne relaxăm în corturile noastre, atunci
suntem în cel mai mare pericol. Siguranţa
noastră trebuie găsită mergând pe urmele
paşilor minunaţi lăsaţi de Mântuitorul nostru,
pe munţi, ducând vestea bună şi proclamând
pacea (Isa. 52:7; Rom. 10:15).
Ia-mi picioarele şi lasă-le să fie
iuţi şi minunate pentru Tine.
— Frances Ridley Havergal
6:16 în plus, ostaşul trebuie să ia scutul
credinţei, pentru ca atunci când este împroş-
cat de săgeţile arzătoare ale celui rău,

Efeseni

777

acestea să se lovească de scut şi să cadă la
pământ, fără să-1 vatăme. Credinţa din acest
verset este încrederea fermă în Domnul şi în
cuvântul Său. Când te macină ispitele, când
împrejurările sunt potrivnice, când eşti asal-
tat de îndoieli, crezând că vei naufragia,
credinţa este aceea care îţi ridică privirile
spre Dumnezeu, ajutându-te să exclami: „Eu
cred în Dumnezeu!"
6:17 Coiful pe care ni-1 furnizează Dum-
nezeu este mântuirea (Isa. 59:17). Indiferent
cât de crâncenă ar fi bătălia, creştinul e
neînfricat, întrucât ştie că în final victoria ne
este asigurată. Siguranţa izbăvirii finale îl
apără şi-1 împiedică de a se retrage sau de a
se da bătut. „Dacă Dumnezeu este pentru
noi, cine poate fi împotriva noastră?" (Rom.
8:31J.
în fine, ostaşul ia sabia Duhului, care
este Cuvântul lui Dumnezeu. Ilustraţia
clasică a acestui adevăr o găsim în cazul
folosirii săbiei de către Domnul nostru, în
confruntarea cu Satan. De trei ori El a citat
cuvântul lui Dumnezeu — nu doar versete
luate la întâmplare, ci exact versetele pe care
I le-a dat Duhul Sfânt, expres pentru acele
momente (Luca 4:1-13). Cuvântul42 lui
Dumnezeu din acest verset nu înseamnă
toată Biblia, ci doar acea porţiune din Biblie
care se potriveşte cel mai adecvat la situaţia
dată, cum spune şi David Watson:
Dumnezeu ne dă tuturor protecţia de care avem
nevoie. Noi trebuie să avem însă grijă ca umbla-
rea noastră cu Dumnezeu să sune adevărată, ca
vieţile noastre să fie drepte („neprihănite")
înaintea lui Dumnezeu şi în relaţiile dintre noi,
pentru ca noi să căutăm să facem pace oriunde
mergem, înălţând împreună scutul credinţei,
pentru a stinge săgeţile arzătoare ale celui rău,
ca minţile noastre să fie apărate de temerile şi
angoasele ce ne împresoară atât de lesne, aşa
încât noi să mânuim cuvântul lui Dumnezeu cu
eficacitate, în puterea Duhului. Să nu uităm că
prin loviturile repetate de spadă, având în mână
sabia cuvântului lui Dumnezeu, a putut Isus să-1
învingă pe vrăjmaş în pustie.43
6:18 Rugăciunea nu este menţionată aici
ca parte din armătură, dar nu exagerăm cu
nimic când afirmăm că importanţa ei pentru
ostaş este ca aerul pe care îl respirăm şi care
ne asigură însăşi existenţa. Este duhul în care
trebuie să îmbrăcăm armura şi cu care tre-
buie să-1 înfruntăm pe vrăşmaş. Rugăciunea
trebuie să fie neîntreruptă, iar nu sporadică;
un obicei bine înrădăcinat, şi nu un act izo-

lat. Apoi ostaşul trebuie să utilizeze tot felul
de rugăciuni: publice şi particulare; delibe-
rate şi spontane; de cerere şi de mijlocire; de
mărturisire şi de smerire; de laudă şi de
mulţumire.
Iar rugăciunea trebuie făcută în Duhul,
adică inspiraţi şi conduşi de El. Rugăciunile
formale, rostite pe de rost (fără să ne gândim
la sensul cuvintelor) — de ce folos ar fi oare
acestea în lupta împotriva oştilor iadului?
Apoi în rugăciune trebuie să dăm dovadă de
vigilenţă: Vegheaţi la aceasta. Trebuie să
veghem faţă de pericolul somnolenţei, ca
gândurile noastre să nu o ia razna şi să nu ne
fure alte probleme. Rugăciunea necesită o
acuitate spirituală, o mare stare de alertă şi
concentrare. Apoi în rugăciune trebuie să
dăm dovadă de toată stăruinţa. Trebuie să
cerem încontinuu, să căutăm încontinuu, să
batem încontinuu (Luca 11:9). Trebuie să
facem cereri pentru toţi sfinţii, căci şi ei
sunt antrenaţi în luptă, având nevoie să fie
sprijiniţi în rugăciune de camarazii lor de
luptă.
6:19 Cu privire la cererea personală
formulată de Pavel în cuvintele: şi pentru
mine, Blaikie face următoarele remarci:
Observaţi cât de nepreoţească este această idee,
căci Pavel, departe de a avea o cantitate proprie
de har pentru toţi efesenii, afirmă limpede că şi
el are nevoie de rugăciunile lor, pentru ca şi
unii, şi alţii hrănindu-se de la singura sursă
inepuizabilă [a harului Domnului], şi apostolului
să i se dea harul necesar.44
Pavel scria aceste cuvinte din închisoare.
Cu toate acestea, el nu cere ca ei să se roage
pentru eliberarea sa neîntârziată din detenţie.
Mai degrabă, a cerut să i se dea puterea ca
ori de câte ori îşi deschide gura să poată
vesti fără frică taina evangheliei. Este ulti-
ma oară în această epistolă când Pavel men-
ţionează taina. Aici ea este prezentată ca
pricină a lanţurilor sale. Dar el nu regretă
acest lucru, ci, dimpotrivă, vrea să vestească
şi mai mult acest lucru!
6:20 Ambasadorii beneficiază, în gene-
ral, de imunitate diplomatică, neputând fi a-
restaţi sau întemniţaţi în ţara în care slujesc.
De obicei oamenii suportă aproape absolut
orice, numai de evanghelie să nu audă. Nici
un alt subiect nu stârneşte atâtea emoţii şi nu
trezeşte atâtea împotriviri şi suspiciuni, de-
clasând prigoane crunte, ca evanghelia! Aşa-
dar reprezentantul lui Cristos era un amba-
sador în lanţuri, cum se exprimă şi Eadie:

778

Efeseni

Un ataşat trimis de Suveranul suveranilor,
însărcinat cu o misiune de o nobleţe şi însemnă-
tate fără seamăn, având asupra sa acreditările
unei autenticităţi de netăgăduit, este ţinut în
detenţie.45
Elementul din mesajul lui Pavel care a
stârnit cel mai mult ostilitatea religionarilor
înguşti a fost anunţul că iudeii credincioşi şi
Neamurile credincioase alcătuiesc acum o
singură societate nouă, beneficiind de privi-
legii egale şi recunoscându-L pe Cristos
drept Căpetenie, Cap al lor.
F.  Salutările personale ale lui Pavel
(6:21-24)
6:21, 22 Pavel îl trimite pe Tihic de la
Roma la Efes, ca să le dea de ştire sfinţilor
despre starea sa. El îl recomandă pe Tihic ca
pe un frate preaiubit şi slujitor credincios
în Domnul. In tot Noul Testament nu găsim
decât cinci referiri la acest om. Astfel el a
făcut parte din anturajul lui Pavel în călătoria
din Grecia în Asia (Fapte 20:4). A fost solul
apostolului către creştinii din Colose (Col.
4:7); către Efes (cf. 6:21 cu 2 Tim. 4:12) şi
probabil către Tit în Creta (Tit 3:12). Misiu-
nea lui dublă de data aceasta a constat în a-i
informa pe sfinţi cu privire la situaţia lui
Pavel în închisoare şi, de asemenea, de a-i
îmbărbăta în inimile lor, spulberând orice
temeri inutile.
6:23 în versetele de încheiere, avem
salutările caracteristice ale lui Pavel: pace şi
har. Combinând aceste două elemente, el le
doreşte cititorilor săi suma tuturor binecu-
vântărilor. De asemenea, combinând doi
termeni tradiţionali, unul iudaic altul din
lumea Neamurilor, s-ar putea ca apostolul să
facă prin aceasta o ultimă referire voalată la
taina evangheliei—evreul şi ne-evreul, fiind
acum una în Cristos. în versetul 23 el le
doreşte cititorilor săi să aibă pace şi dragos-
te împreună cu credinţă. Pacea le va fi
chezăşie şi pavăză în toate împrejurările
vieţii. Dragostea îi va învrednici să I se
închine lui Dumnezeu şi să conlucreze unii
cu alţii. Credinţa îi va împuternici în faptele
lor de vitejie, din cadrul luptei credinţei.
Toate aceste binecuvântări sunt de Ia Dum-
nezeu, Tatăl şi Domnul Isus Cristos, afir-
maţie ce nu s-ar putea face, dacă Cei doi nu
ar fi egali.
6:24 în fine, preaiubitul apostol le doreş-
te har tuturor celor ce îl iubesc pe Domnul
nostru Isus Cristos, cu o dragoste sinceră,
incoruptibilă. Adevărata dragoste creştină are

calitatea permanenţei: flacăra ei poate oscila,
uneori, ba chiar poate scădea, în anumite
momente, dar niciodată nu se va stinge.
Temniţa romană ce-1 ţinea legat pe nobi-
lul deţinut este de mult goală. Marele apostol
a intrat în posesia răsplăţii lui, văzând faţa
Preaiubitului său Mântuitor. Dar Scrisoarea
lui ne este şi acum la îndemână — cu ace-
eaşi prospeţime şi viaţă ca în ziua când a
izvorât din inima şi de sub pana apostolului.
Acum la acest sfârşit de veac (şi de mileniu,
n.tr.) ea continuă să ne vorbească, adresân-
du-ne cuvinte de îndrumare, inspiraţie, mus-
trare şi îndemn.
încheind comentariul asupra epistolei
Efeseni, ne aflăm în acord deplin cu cuvinte-
le rostite de H. W. Webb-Peploe:
Nu cred că găsim în Cartea lui Dumnezeu vreo
scriere mai înălţătoare şi mai frumoasă. Prin
urmare, cât de neputincios este orice om, chiar
un sol venit de la Dumnezeu însuşi, să poată
cuprinde adevărurile ei profunde, în spaţiul ce ni
s-a alocat! Nădăjduiesc însă că ne vom putea
apropia de ea, doar cu gândul de a căuta înţele-
surile privitoare la sfinţenie, învăţăturile sale
prin care vom putea păşi în fiecare zi, trăind o
viaţă mai nobilă, pe un plan mai înalt, fiind
astfel învredniciţi să-I aducem slavă lui Dumne-
zeu.46
NOTE FINALE
'(Intro) William G. Moorehead: Outline
Studies in Acts and the Epistles, pg. 214.
2(1:3) Lewis Sperry Chafer: The Ephe-
sian Letter, pg. 74.
3(Excurs) W. G. Blaikie, „Ephesians," în
Pulpit Commentary, XLVI:3.
4( 1:10) John G. Bellet: Brief Notes on the
Epistle to the Ephesians, pg. 6, 7.
5(1:17) R. W. Dale: The Epistle to the
Ephesians; Its Doctrines and Ethics, pg. 133.
6( 1:18) Atât manuscrisele cele mai vechi,
cât şi majoritatea celor existente redau textul
drept: inimi (textual kardias, singular), nu
înţelegere (dianoias). Astfel versiunea redată
în textul marginal este, fără îndoială, cea
7(1:19) F. G. Meyer: Key Words of the
Inner Life, pg. 92.
8(1:19) Chafer: Ephesian Letter, pg. 57.
9(l:20) Meyer: Key Words, pg. 93.
l0(2:3) Ibid, pg. 140.
"(2:4) John Eadie: Commentary on the
Epistle to the Ephesians, pg. 141.
l2(2:5) A. T. Pierson: "The Work of

Efeseni

779

Christ for the Believer," The Ministry of
Keswick, First Series, pg. 118, 119.
l3(2:7) Uneori se recurge la 1 Corinteni
13:12 şi 1 loan 3:2 pentru a se încerca să se
demonstreze că vom fi atotştiutori în cer.
Dar primul text se referă doar la capacitatea
de a ne recunoaşte în cer iar al doilea are de
a face cu asemănarea morală şi fizică cu
Cristos.
l4(2:18) Eadie, Ephesians, pg. 187.
l5(2:21) Blaikie: "Ephesians", XLVI:68.
16(3:1) Ruth Paxson: The Wealth, Walk
and Warfare of the Christian, pg. 57.
17(3:4) Blaikie, "Ephesians", XLVI: 104.
]\3:S)Ibid, XLVI: 105, 106.
l9(3:9) Termenul din greacă pentru is-
prăvnicie sau dispensaţie, în special în litere-
le de dimensiuni mari (unciale) ale manu-
scriselor mai vechi, ar putea fi uşor confun-
dat cu termenul asemănător ca formă, însem-
nândpărtăşie (cf. OIKONOMIA şi KOINÖ-
NIA). Textul marginal este cel corect; ver-
siunea tradiţională este foarte greu de susţi-
nut în lumina faptelor lingvistice.
20(3:16) Jamieson, Fausset şi Brown:
Commentary Practical and Explanato?y on
the Whole Bible, VI:408.
2I(3:17) W. Graham Scroggie: "Paul's
Prison Prayers", the Ministry of Keswick,
Second Series, pg. 49.
"(3:18) Meyer: Key Words, pg. 53, 54.
23(3:21) George Williams: The Students
Commentary on the Holy Scriptures, pg.
925.
24(4:2) Walter C. Wright: Ephesians, pg.
85.
25(4:10) F. W. Grant: "Ephesians", Tlie
Numerical Bible, Acts to 2 Corinthians,
VI:341.
26(4:11) Conform „Regulii lui Granville
Sharp", în greacă două substantive indicând
funcţia, titlul sau calitatea, legate prin kai
{şi), din care doar primul poartă articolul
hotărât, se referă la una şi aceeaşi persoană.
Un exemplu elocvent al acestei construcţii
gramaticale îl constituie sintagma: „Dumne-
zeul şi Mântuitorul nostru Isus Cristos" de la
2 Petru 1:1, unde traducătorii liberali ai
ediţiei RS V au fost constrânşi de consideren-
tele gramaticale să fie chiar mai net în favoa-
rea sublinierii dumnezeirii lui Cristos decât
traducătorii ediţiei King James. (Regula
gramaticală enunţată mai sus nu a fost clar
definită decât spre sfârşitul veacului al şai-
sprezecelea). La plural, ca în exemplul de
faţă, regula nu se aplică întotdeauna, deşi
construcţia stabileşte cel puţin o relaţie de

asociere strânsă între cele două substantive
(cf. „cărturari şi farisei", etc.).
27(4:12) Vance Havner: Why Not Just Be
Christians, pg. 63.
28(4:15) Blaikie: "Ephesians", XLVI: 150.
29(4:19) Wright: Ephesians, pg. 100.
30(4:21) Blaikie: "Ephesians", XLVI: 151.
31(4:24) Grant: "Ephesians", pg. 344.
32(4:32) R. C. H. Lenski: Tlie Interpreta-
tion of St. Paul's Epistles to the Galatians, to
the Ephesians, and to the Philippians, pg.
588.
33(5:2) Meyer: The Heavenlies, pg. 25.
34(5:9) Textul NU redă: lumină (phötos)
în loc de Duh (Pneumatos).
35(5:13) Blaikie: "Ephesians", XLVI-.209.
36(5:13) Episcopul Ellicott şi Dean
(Diaconul?) Alford au preferat această tradu-
cere.
37(5:21) Charles R. Erdman: Ephesians,
pg. 106.
38(5:27) Pierson: "The Work of Christ",
pg. 138.
39(5:27) Grant: "Ephesians", VI:350.
40(6:4) Citat de William W. Orr în Bible
Hints on Rearing Children, pg. 19.
4I(6:6) Erdman: Ephesians, p g. 119.
42(6:17) Pavel nu foloseşte aici cuvântul
foarte uzitat logos, ci rhema (înrudit cu
termenul cunoscut de noi, retorică), deci un
cuvânt sau o sintagmă expresă, iar în contex-
tul nostru: un „cuvânt" anumit, din partea lui
Dumnezeu pentru o nevoie anumită. Uneori
logos şi rhema sunt, practic, sinonime.
43(6:17) David Watson: Discipleship, pg.
183.
^(6:19) Blaikie: "Ephesians", XLVI:260.
45(6:20) Eadie: Ephesians, pg. 480.
46(6:24) H. W. Webb-Peploe: "Grace and
Peace in Four Pauline Epistles", The Minis-
try of Keswick, First Series, pg. 69.
BIBLIOGRAFIE
Bellet, John G. Brief Notes on the Epistle
to  the Ephesians. Londra: G. Morrish, n.d.
Blaikie, W. G. "Ephesians", Pulpit Commen-
tary, Vol. XLVI. New York: Funk &
Wagnalls, n.d.
Chafer, Lewis Sperry. The Ephesian Letter.
Findlay, Ohio: Dunham Publishing Com-
panay, 1935.
Dale, R. W. The Epistle to the Ephesians:
Its Doctrine and Ethics. Londra: Hodder
and Stoughton, 1893.
Eadie, John. Commentary on the Epistle to
the Ephesians. Grand Rapids: Zondervan

780

Efeseni

Publishing House, 1957.
Eerdman, Charles R. The Epistle of Paul to
the Ephesians. Philadelphia: Westmin-
ster Press, 1931.
Flint, V. Paul. Epistle to the Ephesians: To
the Praise of His Glory. Oak Park, IL:
Emmaus Bible School, n.d.
Meyer, Frederick Brotherton. Key Words
of the Inner Life: Studies in the Epistle to

the Ephesians. Fleming H. Revell Company,
1893.
	.   The   Heaven!ies.   Westchester,   IL:
Good News Publishers, n.d.
Paxson, Ruth. The Wealth, Walk and War-
fare of the Christian. New York: Flem-
ing H. Revell Co., 1939.
Wright, Walter C. Ephesians. Chicago:
Moody Press, 1954.

EPISTOLA CĂTRE FILIPENI
Introducere
„ Un volumaş de neasemuită delicateţe, suprim între coperţile harului. "
— J. H. Jowett

I. Locul unic în Canon
Aşa numita „Prima Biserică" a unei
confesiuni din orice sat sau oraş se bucură de
un prestigiu foarte mare în ochii membrilor
săi. Ei bine, închipuiţi-vă cât de mare a fost
importanţa primei biserici cunoscute — î-
nainte de a fi existat confesiuni sau culte se-
parate — nu doar într-o singură localitate, ci
în toată Europa! Căci acesta a fost statutul o-
cupat de adunarea de la Filipi, în Macedonia
antică (astăzi nordul Greciei). Ce recunoscă-
tori ar trebui să fie creştinii din Occident (şi
chiar ne-creştinii, dacă ar şti că multe din
binefacerile aflate la dispoziţia lor decurg, în
realitate, din creştinism) de faptul că Pavel a
dat ascultare „chemării macedoniene", cotin-
d-o spre apus, iar nu spre răsărit, în misiunea
sa de evanghelizare a imperiului roman!
Poate continentul Asiei ar fi acela care ar tri-
mite azi misionari în Europa şi în America
de Nord, iar nu vice-versa, dacă evanghelia
nu ar fi prins rădăcini în Europa [în acest
moment crucial din istorie de care ne ocu-
păm în această carte].
Membrii adunării din Filipi erau oameni
darnici, care i-au trimis de nenumărate ori
ajutoare lui Pavel — ceea ce constituie, din
punct de vedere omenesc, motivul redactării
acestei „scrisori de mulţumire".
Dar Filipeni este mai mult — mult mai
mult — decât o simplă scrisoare de mulţu-
mire. Este, prin excelenţă, Epistola bucuriei,
pe cuprinsul celor patru capitole ale ei cu-
vântul „bucurie" sau „bucuraţi-vă", într-o
formă sau alta, apărând mai bine de două-
sprezece ori. Pavel învăţase secretul de a se
bucura şi când drumul era uşor, şi când era
greu (4:11). Puţine controverse sau mustrări
găsim în această scrisoare plină de optimism.
Motivul esenţial pentru care creştinii sunt
capabili să se bucure este faptul că Fiul lui
Dumnezeu a găsit cu cale să coboare pe
pământ, luând chip de Om — şi încă de rob!
Fără să se mărginească la vindecările săvâr-
şite şi la învăţătura pe care a propovăduit-o,

El a mers până la moarte — şi încă moarte
de cruce. Filipeni 2:5-11 exprimă acest mare
adevăr într-un paragraf minunat despre care
mulţi cred că ar fi fost una din primele cân-
tări creştine, citată de Pavel sau chiar com-
pusă de el. Chiar şi acest pasaj a fost inclus
pentru a ne învăţa că unitatea se realizează
prin smerenie. în Noul Testament nu se face
niciodată separaţie între doctrină şi datorie
— cum procedează unii membri ai biseri-
cilor din vremea noastră, spre paguba lor.
Aceasta e, în linii mari, epistola către Fili-
peni, una din cele mai optimiste şi mai atră-
gătoare cărţi din toată Biblia!
II. Autorul
întrucât cei mai mulţi cărturari acceptă ca
incontestabilă paternitatea paulină a cărţii
Filipeni, vom cita dovezile acesteia doar
pentru completare. Unii cărturari cred că se
pot întrezări în Filipeni urmele a două scri-
sori combinate sau că pasajul despre Rob de
la 2:5-11 ar fi fost interpolat. Nu există însă
manuscrise în sprijinul acestor teorii.
Dovezile externe sunt puternice. între cei
ce au citat scrisoarea către Filipeni, încă de
la început, pomenindu-1 pe Pavel ca autor, se
numără: Ignat, Clement din Roma, Policarp,
Irineu, Clement din Alexandria şi Tertulian.
Atât „canonul" lui Marcion, cât şi Canonul
Muratorian i-o atribuie lui Pavel.
Pe lângă referirea evidentă de la 1:1 la
Pavel, stilul epistolei şi topica frazei sunt ca-
racteristice scrierilor lui Pavel. Argumentele
formulate de unii împotriva paternităţii pau-
line sunt neînsemnate. Vezi, de pildă, referi-
rea la „episcopi şi diaconi" de la 1:1, con-
form căreia, susţin aceştia, epistola nu putea
fi scrisă decât după moartea lui Pavel. Argu-
mentul ar sta în picioare, dacă i-am atribui
termenului de episcop sensul pe care 1-a
căpătat mai târziu. Dar Pavel foloseşte ter-
menul episcopi (în greacă: episkopoi, având
sensul de supravegheteori) atât în epistolele
pastorale, cât şi la Fapte 20:28 cu sensul

781

782

Filipeni

sinonim depresbiteri. De asemenea, să nu se
uite că deşi mesajul este adresat unei singure
biserici, aceasta avea o pluralitate de epis-
copi.
H. A. A. Kennedy rezumă în termeni
minunaţi dovezile interne:
Poate că nici o epistolă paulină nu poartă mai
concludent amprenta autenticităţii (decât Fili-
peni). Există o lipsă de afectare, o delicateţe de
simţire, o revărsare sinceră a inimii, care nu pot
fi simulate.'
III.	Data
Asemenea epistolelor către Efeseni,
Coloseni şi Filemon, Filipeni a fost redactată
în închisoare, de unde apartenenţa sa la
categoria „Epistolelor din închisoare" (sau
din captivitate). Dar, dacă celelalte trei au
fost scrise şi expediate aproape sigur în
acelaşi timp (prin anul 60 d.Cr.), Filipeni a
fost redactată în mod sigur puţin mai târziu.
Marcion afirmă concret că Pavel a scris
epistola către Filipeni de la Roma — fapt
care concordă cu versetele 1:13 şi 4:22, de
unde reiese că scrisoarea ar fi fost redactată
la Roma. Pavel a petrecut doi ani sub arest la
Roma; anumite aluzii din cuprinsul scrisorii
sugerează că Filipeni a fost redactată către
sfârşitul acelei perioade. De exemplu, 1:12-
18 ar presupune trecerea unei anumite pe-
rioade de timp în care Pavel să fi predicat de
la sosirea sa în Cetatea Eternă. Faptul că
pricina lui Pavel urma să fie adjudecată
(probabil, în mod favorabil) pare să fie indi-
cat de 1:12, 13, 19,23-26.
Faptele acestea, împreună cu durata de
timp pe care o presupune redactarea scri-
sorilor, efectuarea vizitelor, precum şi daru-
rile în bani la care face aluzie epistola, sunt
în măsură să sugereze anul 61 d.Cr. ca dată
a apariţiei scrisorii.
IV.	Fondul şi tema
A fost o zi măreaţă în istoria misioniera-
tului creştin când apostolul Pavel a ajuns
până la Troa, cu prilejul celei de-a doua
călătorii misionare a sa. Troa era situată pe
coasta de nord-vest a Asiei Mici, de partea
cealaltă a Mării Egee, vis-a-vis de Grecia,
într-o noapte, în cadrul unei vedenii, aposto-
lului i s-a arătat un om, care i-a spus: „Vino
în Macedonia şi ajută-ne!" (Fapte 16:9).
Imediat Pavel a aranjat să plece cu corabia în
Macedonia, împreună cu Timotei, Luca şi
Sila. Aceştia au debarcat pe pământul Euro-

pei la Neapolis, după care s-au deplasat în
interiorul teritoriului, ajungând la Filipi —
oraş deţinând pe vremea statutul de colonie
romană, guvernată de oficialităţi romane,
care acordau drepturi şi privilegii de cetăţe-
nie locuitorilor săi.
în ziua de sabat, predicatorii evangheliei
s-au coborât până pe malul unui râu, unde
mai multe femei aveau obiceiul să se adune
la rugăciune (Fapte 16:13). Una dintre aces-
tea era Lidia, vânzătoare de purpură din
oraşul Tiatira. Primind evanghelia, ea a
devenit prima convertită cunoscută la creşti-
nism de pe continentul european.
Dar şederea lui Pavel la Filipi nu s-a
dovedit întru totul lipsită de primejdii. O
femeie posedată de un duh de ghicire (sau
prevestire a viitorului) i-a întâlnit pe slujitorii
Domnului şi s-a ţinut după aceştia, o vreme,
strigând: „Oamenii aceştia sunt slujitorii
Dumnezeului Celui Preaînalt, care ne vestesc
calea mântuirii" (Fapte 16:17). Nevoind să
accepte mărturia unei persoane posedate de
un duh rău, apostolul i-a poruncit demonului
să iasă din ea. Când au văzut stăpânii ei ce
s-a întâmplat, că şi-au pierdut dintr-odată o
sursă grasă de profituri, s-au înfuriat pe
Pavel, târându-1 împreună cu Sila în piaţa din
centrul localităţii, să dea socoteală de fapta
lor reprezentanţilor Romei. La rândul lor,
magistraţii au poruncit ca Pavel şi Sila să fie
bătuţi şi aruncaţi în închisoare.
Ce s-a întâmplat în acea închisoare din
Filipi este de-acum un fapt binecunoscut. La
miezul nopţii, Pavel şi Sila se rugau şi cân-
tau laude lui Dumnezeu. Deodată s-a produs
un mare cutremur, toate uşile închisorii
deschizându-se iar lanţurile deţinuţilor fiind
dezlegate. Crezând că deţinuţii au evadat,
temnicerul a fost cât pe aci să-şi ia viaţa,
până când Pavel 1-a asigurat că nici un deţi-
nut nu a fugit. Atunci temnicerul a strigat:
„Domnilor, ce să fac ca să fiu mântuit?"
(Fapte 16:31). Harul lui Dumnezeu a câştigat
încă un suflet de preţ, în oraşul Filipi. Dimi-
neaţa, autorităţile locale i-au îndemnat pe
Pavel şi pe însoţitorii săi să părăsească de-
grabă oraşul — dorinţă căreia Pavel nu i s-a
conformat, amintindu-le că au bătut şi întem-
niţat un cetăţean roman, fără ca acesta să fi
fost judecat. După rugăminţile stă-ruitoare
ale magistraţilor ca Pavel şi însoţitorii lui să
părăsească oraşul, aceştia s-au lăsat înduple-
caţi, trecând mai întâi pe la locuinţa Lidiei,
după care şi-au luat rămas bun de la credin-
cioşii din Filipi (Fapte 16:40).
Circa zece ani mai târziu, Pavel le-a scris

Filipeni

783

filipenilor, pe când se afla din nou în închi-
soare. Filipenii auziseră că Pavel era în
temniţă, drept care i-au trimis un dar în bani.
Epafrodit primise însărcinarea de a-i trans-
mite lui Pavel acest dar. După ce 1-a trans-
mis, acesta s-a hotărât să mai stea, ajutându-1
pe apostol să se descurce, în necazurile prin
care trecea. Dar apoi chiar Epafrodit s-a
îmbolnăvit, în timp ce-şi desfăşura misiunea.
De fapt, a fost aproape de moarte. Dar Dum-
nezeu S-a îndurat de el, însănătoşindu-1. Iar

acum Epafrodit era gata să revină la Filipi,
unde era membru în adunarea locală. Prin
urmare, apostolul îl trimite înapoi, dându-i
această scrisoare de mulţumire. Filipeni este
una din cele mai personale şi mai afectuoase
din epistolele lui Pavel. Ea ne arată limpede
că adunarea aceasta se bucura de stima şi
preţuirea deosebită a apostolului. Când citim
această epistolă, sesizăm legătura foarte
tandră ce exista între marele apostol şi biseri-
ca aceasta, pe care el o înfiinţase.

SCHIŢA CĂRŢII
I. SALUTUL LUI PAVEL, LAUDA ŞI RUGĂCIUNEA SA (1:1-11)
II. ÎNTEMNIŢAREA LUI PAVEL, PERSPECTIVELE SALE ŞI ÎNDEMNUL LA
PERSEVERENŢĂ (1:12-30)
III.	ÎNDEMNUL LA UNITATE, BAZAT PE PILDA LUI CRISTOS, DE SMERENIE
ŞI JERTFIRE (2:1-16)
IV.	PILDA DE IMITAŢIE A LUI CRISTOS, DATĂ DE PAVEL, TIMOTEI ŞI
EPAFRODIT (2:17-30)
V. AVERTISMENTUL ÎMPOTRIVA ÎNVĂŢĂTORILOR FALŞI (3:1-3)
VI. MOŞTENIREA   LUI   PAVEL   ŞI   REALIZĂRILE  SALE — LA  CARE  A
RENUNŢAT DE DRAGUL LUI CRISTOS (3:4-14)
VII. ÎNDEMNUL LA O UMBLARE CEREASCĂ, EXEMPLIFICATĂ DE APOSTOL
(3:15-21)
VIII. ÎNDEMNUL LA ARMONIE, AJUTORARE RECIPROCĂ, BUCURIE, ÎNGĂDU-
INŢĂ, SPIRIT RUGATIV ŞI O VIAŢĂ DISCIPLINATĂ A GÂNDURILOR
(4:1-9)
IX. MULŢUMIRILE LUI PAVEL PENTRU DARURILE FINANCIARE PRIMITE
DIN PARTEA SFINŢILOR (4:10-20)
X. SALUTĂRI DE ÎNCHEIERE (4:21-23)
Comentariu

I.   SALUTUL LUI PAVEL, LAUDA ŞI
RUGĂCIUNEA SA (1:1-11)
1:1 Chiar de la începutul epistolei se
stabileşte legătura dintre Pavel şi Timotei.
Asta nu înseamnă că Timotei 1-a ajutat pe
Pavel să redacteze Scrisoarea. El fusese ală-
turi de Pavel când el vizitase oraşul Filipi
prima oară, deci era cunoscut de sfinţii de
acolo. Acum Timotei se află cu Pavel
apostolul, la începutul acestei scrisori.

Pavel era acum înaintat în vârstă (vezi
Filemon 9), în timp ce Timotei era încă
destul de tânăr. Astfel îi vedem pe repre-
zentantul senectuţii şi pe cel al tinereţii
înjugaţi împreună în slujba Celui mai bun
dintre stăpâni sau, cum se exprimă Jowett:
„E o contopire a primăverii cu toamna; o
armonizare a entuziasmului cu experienţa;
a impulsului cu înţelepciunea; a nădejdii şi
seninătăţii cu asigurarea deplină."2

784

Filipeni

Ambii sunt descrişi ca robi ai lui Isus
Cristos. Ambii îl iubeau pe Stăpânul lor.
Legăturile Calvarului i-au ataşat pe veci
slujirii lor faţă de Mântuitorul.
Scrisoarea este adresată tuturor sfinţi-
lor în Cristos Isus care sunt în Filipi,
împreună cu episcopii şi diaconii. Terme-
nul toţi apare destul de frecvent în această
epistolă, căci Pavel era plin de dragoste şi
preocupare pentru toţi copiii Domnului.
Sfinţii în Cristos Isus care sunt în
Filipi descrie poziţia dublă deţinută de cre-
dincioşi: Cât priveşte statutul lor spiritual,
ei au fost puşi deoparte de Dumnezeu în
Cristos Isus. Dar în ce priveşte poziţia lor
geografică, ei se aflau la Filipi. Cu alte
cuvinte, se aflau în două locuri simultan!
Apoi apostolul menţionează cuvintele
episcopi şi diaconi. Episcopii erau presbite-
rii sau supraveghetorii din adunare — cei
care aveau în grija lor pastorală turma lui
Dumnezeu, conducând-o, prin pilda lor
evlavioasă. Pe de altă parte, diaconii erau
slujitorii bisericii care se ocupau mai cu
seamă de problemele materiale, cum ar fi
finanţele, etc.
Nu existau decât aceste trei grupuri în
cadrul bisericii: sfinţii, episcopii şi diaco-
nii! Căci dacă ar fi existat şi un „cleric"
peste credincioşii din Filipi, Pavel l-ar fi
amintit. Dar iată că el se referă doar la
episcopi (deci, plural) şi la diaconi (de
asemenea la plural).
Aici avem o remarcabilă imagine a
simplităţii vieţii bisericii, în epoca ei prima-
ră. Sfinţii sunt menţionaţi primii, apoi
călăuzele lor spirituale iar la urmă slujitorii
lor vremelnici. Şi atât!
1:2 în cadrul salutului său caracteristic,
Pavel le doreşte sfinţilor har... şi pace.
Primul termen nu reprezintă atât de mult
harul dăruit unui păcătos la convertirea sa,
cât harul pe care trebuie să-1 obţină în
permanenţă de la tronul de har, care să-1
ajute ori de câte ori are nevoie de el (Ev.
4:16). Tot aşa, pacea care le-o doreşte
Pavel nu este atât de mult pacea cu Dum-
nezeu, pe care oricum ei o aveau deja, cât
pacea lui Dumnezeu, care se obţine prin
rugăciune şi mulţumire (4:6, 7).
Ambele binecuvântări se capătă de Ia
Dumnezeu Tatăl nostru şi Domnul Isus
Cristos. Apostolul îl onorează pe Fiul în
egală măsură cu Tatăl (loan 5:23). Pentru
Pavel nu există nici o îndoială că Isus
Cristos este Dumnezeu.
1:3 Acum Pavel izbucneşte într-o cân-

tare de mulţumire. Dar asta nu e o noutate
pentru apostol. Zidurile închisorii din Filipi
răsunau de cântările intonate de Pavel şi
Sila, cu ocazia primei lor vizite în acel oraş.
Când Pavel aşterne în scris aceste cuvinte,
el se află probabil la Roma — unde conti-
nuă să cânte „cântece de seară". Neînvinsul
Pavel! Toată amintirea privitoare la fili-
peni i-a umplut inima de un val de mulţu-
mire, întrucât nu numai că aceşti credincioşi
erau copiii lui în credinţă, ci, în multe pri-
vinţe, se dovediseră o biserică model.
1:4 în toate rugăciunile, el a făcut
cereri pentru filipeni, cu bucurie. Pentru el
era o adevărată desfătare să se roage pentru
ei, acest lucru nefiindu-i o povară. Din
acest pasaj şi din multe alte scrieri ale lui
Pavel aflăm că el era un om al rugăciunii
— ceea ce ne face să încetăm de a mai
căuta motive suplimentare menite să explice
de ce s-a folosit Dumnezeu de el într-o
măsură atât de mare. Dacă ţinem seama de
amploarea călătoriilor sale şi de sumedenia
de creştini cu care a făcut cunoştinţă pe
parcurs, rămânem uimiţi să constatăm ce
legături strânse şi personale a păstrat apos-
tolul cu ei, interesându-se de soarta fiecăru-
ia în parte.
1:5 Motivul concret al mulţumirilor lui
Pavel din acest verset 1-a constituit părtăşia
lor în răspândirea evangheliei din prima zi
şi până acum. Prin părtăşie s-ar putea
înţelege şi asistenţă financiară, dar negreşit
şi ajutor în rugăciune şi devotamentul loial
pentru răspândirea „veştii bune". Când
Pavel spune prima zi, e normal să ne
gândim dacă temnicerul în cauză mai trăia,
când a fost citită scrisoarea aceasta în auzul
adunării de la Filipi. Dacă răspunsul e
afirmativ, amintirea acestor clipe de la
început, când Pavel 1-a prezentat pe noul
convertit credincioşilor din Filipi, va fi atins
în mod special coarda inimii sale.
1:6 Gândindu-se la startul bun pe care
l-au făcut credincioşii în viaţa lor de credin-
ţă, Pavel este încrezător că Dumnezeu va
duce la bun sfârşit buna lucrare începută
în ei.
Lucrarea începută de EI, în bunătatea Sa,
Braţul tăriei Sale o va duce la bun sfârşit;
Făgăduinţa Lui este Da şi Amin,
Ce nu va da greş niciodată.
— Augustus M. Toplady
Buna lucrare se referă probabil la mântui-
rea lor sau la participarea lor activă la

Filipeni

785

răspândirea evangheliei. Ziua lui Isus
Cristos se referă la vremea revenirii Sale,
pentru a-i duce cu El, acasă în cer, pe
copiii Lui, aici fiind cuprins probabil şi
Scaunul de Judecată al lui Cristos, când va
fi trecută în revistă slujirea noastră pentru
El şi ni se vor împărţi răsplătite.
1:7 Pavel se simte îndreptăţit să mulţu-
mească pentru filipeni. în inima lui el
păstrează amintiri scumpe despre ataşamen-
tul lor faţă de el, şi când a fost la proces, şi
când a stat în închisoare sau a călătorit întru
apărarea şi confirmarea evangheliei.
Apărarea evangheliei se referă la slujba de
a răspunde criticilor, în timp ce confirma-
rea evangheliei înseamnă consolidarea
mesajului în inimile celor care sunt deja
credincioşi. W. E. Vine spune: „Pe de o
parte, evanghelia are darul de a-i răsturna
pe duşmani, iar pe de alta de a-i întări pe
amicii ei."3 Harul de aici înseamnă tărie
nemeritată, pe care Dumnezeu ne-o dăruieş-
te pentru a putea duce la capăt lucrarea
Domnului, chiar atunci când suntem con-
fruntaţi cu împotriviri înverşunate.
1:8 Amintirea colaborării lor fidele îl
face pe apostol să dorească să fie din nou
cu ei. El îl ia pe Dumnezeu ca martor al
dorului fierbinte ce-1 mistuie pe apostol
după ei, cu o dragoste nespunsă în Cris-
tos Isus. Expresia de dragoste a apostolului
Pavel este cu atât mai remarcabilă cu cât ne
amintim că el se născuse evreu, dar acum
se adresa unor ne-evrei. Harul lui Dumne-
zeu surpase zidul de vrăjmăşie străveche —
şi unii, şi alţii find acum una în Cristos.
1:9 Mulţumirile fac acum loc rugăciu-
nii. Va cere oare Pavel ca lor să li se dăru-
iască bogăţii, mângâieri sau scutirea de
necazuri? Nicidecum, ci el se roagă ca
dragostea lor să crească încontinuu, în
cunoaşterea deplină şi în orice pricepere.
Scopul principal al vieţii creştine este să-L
iubim pe Dumnezeu şi să ne iubim aproa-
pele. Dar dragostea nu este doar o chestiune
de emoţii. în slujirea eficientă pentru Dom-
nul, noi trebuie să recurgem la inteligenţa
noastră, făcând uz de pricepere (discernă-
mânt). Altfel eforturile noastre s-ar putea
dovedi zadarnice. Prin urmare, Pavel se
roagă acum nu numai ca filipenii să contin-
ue să manifeste dragostea creştină, ci şi ca
dragostea lor să se exprime în deplina
cunoştinţă şi pricepere.
1:10 Dragostea astfel iluminată îi va
învrednici să discearnă toate lucrurile care
sunt mai alese. în toate domeniile vieţii,

unele lucruri sunt bune, în vreme ce altele
sunt „şi mai bune". Cele bune sunt adesea
duşmanele celor mai bune. Pentru a sluji cu
eficienţă, trebuie făcută această importantă
distincţie.
Dragostea astfel luminată îi va învredni-
ci şi să evite lucrurile discutabile sau cele
de-a dreptul greşite. Pavel vrea ca ei să fie
sinceri,4 adică curaţi, total transparenţi şi
fără vină, având în vedere ziua lui Cristos.
A fi fără vină nu înseamnă a fi fără păcat,
căci cu toţii săvârşim păcate. Dar o persoa-
nă fără vină este cea care îşi mărturiseşte
păcatul, se lasă de el şi îşi cere iertare de la
cei cărora le-a greşit, restituind, ori de câte
ori posibil, lucrul luat sau îndreptând răul
pricinuit.
Ziua lui Cristos, cum este cea din
versetul 6, se referă la Răpire şi la judecata
faptelor credinciosului ce va urma după
aceea.
1:11 Ultima cerere din rugăciunea apos-
tolului îi vrea pe creştini să fie umpluţi cu
roadele neprihănirii, adică cu roadele pro-
duse de neprihănire sau cu toate virtuţile
creştine care alcătuiesc o viaţă neprihănită.
Sursa acestor virtuţi este Isus Cristos iar
obiectul lor este slava şi lauda lui Dumne-
zeu. Această cerere a lui Pavel constituie o
paralelă fidelă a cuvintelor de la Isaia 61:3:
„ca să fie numiţi pomi ai neprihănirii (fiind
umpluţi cu roadă neprihănirii), un răsad
al Domnului (care este prin Isus Cristos),
ca El să fie slăvit (spre slava şi lauda iui
Dumnezeu.)"
„Cuvântul «roadă»," scrie Lehman
Strauss, „...este strâns asociat cu relaţia
noastră cu Cristos şi ceea ce aşteaptă El de
la noi. Ramurile unei viţe de vie sunt rân-
duite să dea rod."5
II. ÎNTEMNIŢAREA LUI PAVEL,
PERSPECTIVELE SALE ŞI
ÎNDEMNUL LA PERSEVERENŢĂ
(1:12-30)
1:12 Rugăciunea s-a încheiat. în conti-
nuare, Pavel repetă binecuvântările sau bi-
nefacerile, ce decurg din întemniţarea sa.
Jowett numeşte acest fragment: „The For-
tune of Misfortune" (aproximativ: „fericirea
nefericirii", n.tr.).
Apostolul vrea ca fraţii să ştie că lu-
crurile care i s-au întâmplat, adică proce-
sul şi întemniţarea sa, au dus la înaintarea
evangheliei, mai degrabă decât la împiedi-
carea ei, cum ar fi fost poate de aşteptat.
Este un alt exemplu minunat al modului în

786

Filipeni

care Dumnezeu răstoarnă planurile rele ale
demonilor şi ale oamenilor, făcând să tri-
umfeze chiar aparenta tragedie, din cenuşă
răsărind o frumuseţe de mare preţ. „Omul
cu răutatea lui, dar peste toate triumfa calea
lui Dumnezeu!"
1:13 Mai întâi de toate, lanţurile lui
Pavel s-au arătat că sunt în Cristos, adică
mulţi au ajuns să cunoască că el a fost
întemniţat ca urmare a mărturiei sale pentru
Cristos, iar nu ca răufăcător sau infractor.
Motivul real al lanţurilor sale a ajuns
să fie cunoscut în tot pretoriul şi în alte
locuri. Prin pretoriu se înţelege fie: (1)
întreaga gardă pretoriană, unde locuia împă-
ratul, fie (2) întregul preotoriu propriu-zis.
Pretoriul era palatul, cuprinzând, în accep-
ţiunea de aici, şi locuitorii săi. în orice caz,
Pavel spune că întemniţarea lui a slujit de
mărturie reprezentanţilor puterii romane
imperiale, unde se afla el, cum arată şi T.
W. Drury:
însuşi lanţul, pe care reprezentantul Romei îl
nituia acum pe braţul distinsului deţinut, îi
asigura apostolului un auditoriu, putându-i
vorbi acestui om despre suferinţa dusă până la
capăt a lui Cristos, urmând ca acesta să poată,
poate chiar a doua zi, să ducă mai departe
mesajul, ajungând chiar înaintea împăratului
Nero.6
1:14 Un al doilea rezultat favorabil al
întemniţării lui Pavel 1-a constituit faptul că
alţi creştini au fost îmbărbătaţi să-L mărtu-
risească cu şi mai mare neînfricare pe
Domnul Isus. Persecuţiile au adesea efectul
de a transforma credincioşi molcomi şi
timizi în martori neînfricaţi.
1:15 Motivul din inima unora era gelo-
zia şi rivalitatea. Ei îl predicau pe Cristos
din invidie şi spirit de ceartă. Alţii însă
erau animaţi de motive sincere şi curate,
predicându-L pe Cristos din bunăvoinţă, în
efortul sincer de a-1 ajuta pe apostol.
1:16 Predicatorii geloşi credeau că dacă
procedau astfel puteau să îngreuneze şi mai
mult soarta apostolului la puşcărie. Mesajul
lor era bun, nu însă şi temperamentul. E
trist să constatăm că slujirea creştină se
poate face uneori cu energia firii vechi, din
motive care ţin de lăcomie, ceartă, mândrie
şi invidie. Asta ne învaţă că trebuie să ve-
ghem asupra motivelor care ne determină
să-L slujim pe Domnul. Nu avem voie să-L
vestim pe Cristos din dorinţa de a ne afişa
pe noi înşine, de a promova interesele unei

secte religioase sau din dorinţa de a-i învin-
ge pe alţi creştini.
Iată un bun exemplu al necesităţii de a
exercita dragostea, în cunoştinţă de cauză şi
cu pricepere.
1:17 Alţii predicau evanghelia din
dragoste sinceră şi curată, ştiind că Pavel
era hotărât să apere evanghelia. în slujirea
lor nu era nici un lucru egoist, sectar sau
neomenos. Ei ştiau foarte bine că Pavel
fusese întemniţat datorită poziţiei ferme
luate de el în favoarea evangheliei. Şi astfel
ei erau hotărâţi să continue lucrarea, în
timpul detenţiei sale.
1:18 Pavel refuză să se lase doborât de
motivele greşite care-i animă pe unii. Cris-
tos este vestit de ambele grupruri; or, asta
îi provoacă apostolului o mare bucurie. Este
demn de notat că, în asemenea împrejurări
dificile, Pavel nu dă semne de autocompăti-
mire, nici nu caută să fie oblojit de alţii, ci
este plin de bucuria Domnului, încurajân-
du-i pe cititori să se bucure şi ei.
1:19 Perspectivele sunt, într-adevăr,
încurajatoare. Apostolul ştie că întreg cursul
evenimentelor va conduce la izbăvirea lui.
Izbăvire (în KJV „mântuire") nu înseamnă
aici mântuirea sufletului lui Pavel, ci elibe-
rarea din închisoare. Mijlocul de care se va
folosi Dumnezeu pentru a-1 elibera din
închisoare va fi rugăciunea filipenilor şi
slujba sau ajutorul Duhului lui Isus Cris-
tos. Ce remarcabilă este importanţa pe care
o acordă Pavel rugăciunilor unei mici cete
de credincioşi! El îi vede suficient de puter-
nici pentru a putea zădărnici planurile şi
forţa înfricoşătoare a Romei. Şi aşa şi este:
creştinii pot influenţa destinul unor naţiuni,
schimbând cursul istoriei, prin rugăciune.
Prin ajutorul Duhului lui Isus Cristos
— adică prin puterea Duhului Sfânt, mani-
festată în interesul lor, prin acea tărie pe
care Duhul i-o va pune la dispoziţie. In
general, sintagma se referă la „nemărginite-
le resurse pe care le asigură Duhul, ca să-i
învrednicească pe credincioşi să rămână
statornici, indiferent de împrejurările prin
care trec."
1:20 Gândindu-se la rugăciunile creşti-
nilor şi la ajutorul Duhului Sfânt, apostolul
şi-a exprimat dorinţa fierbinte şi nădejdea
că niciodată nu va fi dat de ruşine, ci că
întotdeauna va avea o mărturie energică şi
neînfricată pentru Cristos.
Şi, indiferent de rezultatul procesului —
fie că va fi eliberat, fie că va fi dat la
moarte — dorinţa lui arzătoare era ca

Filipeni

787

Cristos să fie preamărit în trupul lui. A
preamări nu înseamnă a-L face pe Cristos
mai mare, căci El este deja mare şi nimic
nu L-ar putea face mai mare. Ci „a prea-
mări" înseamnă a face ca Cristos să fie
stimat sau lăudat de alţii. Guy King arată
cum poate fi preamărit Cristos de trupurile
noastre, în viaţa de acum:
...preamărit de buze care îi aduc o mărturie
fericită; preamărit de mâini angajate în slujirea
Sa, cu scumpătate; preamărit de picioare gata
oricând să-I facă comisioane; preamărit de
genunchi încovoiaţi de bunăvoie în rugăciune,
pentru împărăţia Lui; preamărit de umeri gata
sä poarte poverile altora, cum şi ale lor sunt
purtate de alţii.7
Cristos poate fi preamărit în trupurile
noastre şi prin moarte — adică prin tru-
puri istovite, mistuite sau consumate în
slujba Sa; prin trupuri străpunse de suliţe
cumplite; prin trupuri sfâşiate de pietre sau
arse pe rug.
1:21 Iată, aşadar, esenţa fiolosofiei de
viaţă a lui Pavel: El nu trăia pentru bani,
faimă sau plăceri. Ţelul vieţii lui era să-L
iubească, să I se închine şi să-L slujească
pe Domnul Isus. El dorea ca viaţa lui să fie
aidoma vieţii lui Cristos. El dorea ca Mân-
tuitorul să-Şi trăiască viaţa prin el.
A muri este un câştig, pentru că a
muri înseamnă a fi cu Cristos şi „ca El" pe
veci. înseamnă a-L sluji pe El cu o inimă
ce nu mai păcătuieşte, cu picioare ce nu şe
mai abat de la calea calea cea dreaptă. în
mod obişnuit, nu considerăm moartea un
câştig. Trist e că azi pare să ne domine
concepţia: „a trăi e un mare câştig pe acest
pământ iar a muri înseamnă a pierde acest
câştig." Dar, arată Jowett: „Pentru apostolul
Pavel, moartea nu era o trecere sumbră, în
care tot ce avem noi mai de preţ putrezeşte
şi se strică dintr-odată, ci un loc de dulce
tranziţie, «o cale acoperită, ce conduce spre
lumină.»"8
1:22 Dacă voia lui Dumnezeu este ca
Pavel să mai trăiască o vreme în trup,
atunci asta va însemna pentru el posibilita-
tea de a lucra cu roade. Căci el va putea
să-i ajute în continuare pe copiii Domnului.
El era confruntat însă cu o alternativă
dificilă, trebuind să decidă dacă trebuie să
meargă la Mântuitorul, pe care îl iubea atât
de mult, sau să mai rămână pe pământ, în
slujba Domnului — variantă care îl interesa
'n egală măsură. Deci nu ştia ce trebuie să

aleagă.
1:23 A fi strâns din două părţi în-
seamnă a fi obligat să decidă între două
alternative foarte dificile — una, de a
merge acasă, în patria cerească, iar a doua
de a mai zăbovi pe pământ, ca apostol al
lui Isus Cristos.
Pavel ardea de nerăbdare să se mute în
cer, pentru a fi cu Cristos, aceasă alterna-
tivă fiind mult mai de dorit. Dacă s-ar fi
gândit doar la interesele lui, atunci negreşit
pe asta ar fi ales-o.
Observaţi că Pavel nu credea în teoria
somnului sufletului, ci era convins că atunci
când are loc decesul, creştinul e dus în
prezenţa lui Cristos, bucurându-se în mod
conştient de El. Ce ridicol ar fi ca apostolul
să spună: „A trăi este Cristos; a dormi este
un câştig." Sau: „A pleca şi a dormi este cu
mult mai bine"! Termenul „somn" e folosit
în NT cu referire la trupul credinciosului
când intervine moartea (1 Tes. 4:14), şi
niciodată cu referire la sufletul lui. Ideea
adormirii sufletului este o pură născocire.
Observaţi şi faptul că moartea nu tre-
buie confundată cu venirea Mântuitorului.
Când are loc moartea, noi mergem la El, pe
când la Răpire, El va veni la noi.
1:24 Pentru filipeni, era mai de folos
ca Pavel să mai rămână pe pământ un timp.
Nu putem să nu rămânem impresionaţi de
altruismul acestui om, cu o inimă atât de
mare, care nu se gândeşte la tihna sau la
confortul său, ci doar la tot ce ar putea face
să înainteze cauza lui Cristos şi bunăstarea
copiilor Săi.
Fiind încredinţat de faptul că încă era
nevoie de el pentru a-i îndruma pe sfinţi,
a-i mângâia şi a-i înbărbăta, Pavel ştia că
nu va fi omorât, de data aceasta. De unde
ştia? Noi credem că el trăia atât de aproape
de Domnul, încât Duhul Sfânt putea să-i
transmită aceste cunoştinţe. „Secretul Dom-
nului este cu cei ce se tem de El" (Ps.
25:14, traducere după versiunea engleză,
n.tr.). Cei ce sunt ancoraţi adânc în Dumne-
zeu, petrecând timp îndelung în meditaţie şi
în citirea cuvântului Lui, aud secrete care
pentru alţii sunt acoperite de zgomotele
lumii, de agitaţia şi trepidaţia vieţii. Ca să
auzi, trebuie să fii aproape de El. Pavel era
aproape.
Rămânând în trup, Pavel putea urmări
în continuare propăşirea lor duhovnicească,
sporindu-le bucuria de care aveau parte,
punându-şi încrederea în Domnul.
1:26 Prin faptul că Pavel era lăsat să

788

Filipeni

trăiască şi să slujească în continuare pe
pământ, filipenii aveau motive suplimentare
de a se bucura în Domnul, atunci când a-
postolul avea sâ-i viziteze din nou. Ne ima-
ginăm cum îl vor fî îmbrăţişat şi sărutat
credincioşii pe Pavel la revenirea sa la Fi-
lipi, lăudând şi slăvind pe Dumnezeu! Poate
că îi vor fi spus: „Frate Pavel, ne-am rugat
pentru tine, dar nu ne-am aşteptat să te mai
vedem în viaţa de aici. Acum însă II slăvim
pe Domnul că ni te-a adus înapoi, teafăr!"
1:27 Aici Pavel adaugă un cuvânt de
atenţionare: „Numai purtaţi-vă într-un
chip vrednic de evanghelia lui Cristos."
Creştinii trebuie să fie „Cristiani" — adică
asemenea lui Cristos! Cetăţenii cerului
trebuie să se poarte pe măsura înaltei che-
mări şi calităţi ce o deţin. Cu alte cuvinte,
noi trebuie să trăim conformându-ne în
practică realităţii de care beneficiem deja în
ce priveşte poziţia noastră înaintea lui
Dumnezeu, în Cristos.
Pe lângă acest îndemn la consecvenţă,
apostolul face apel la statornicie. Concret,
el doreşte ca, fie că va veni la ei personal,
fie că va lipsi dintre ei, fie că va primi veşti
despre ei, să ştie că ei rămân tari, uniţi în
acelaşi duh, muncind cu râvnă pentru cre-
dinţa evangheliei, adică credinţa creştină.
Creştinii sunt confruntaţi cu un vrăjmaş
comun. Prin urmare, ei nu trebuie să se
lupte între ei, ci să-şi unească forţele în
lupta împotriva acestui duşman.
1:28 De asemenea, ei nu trebuie să se
lase înspăimântaţi de vrăjmaşii evangheliei.
Atitudinea neînfricată în faţa prigoanelor
are un sens dublu. Mai întâi, acest curaj
este un semn prevestitor al nimicirii pentru
cei ce luptă împotriva lui Dumnezeu. în al
doilea rând, este un semn de mântuire
pentru cei ce înfruntă mânia vrăjmaşului.
Mântuirea din acest verset e folosită pro-
babil la timpul viitor, referindu-se la izbăvi-
rea finală a sfântului, cu ocazia procesului
său, şi la răscumpărarea trupului, dar şi a
duhului şi sufletului său.
1:29 Filipenii nu trebuie să uite că este
un privilegiu a suferi pentru Cristos şi a
crede în El. Dr. Griffith John scrie că odată,
când a fost înconjurat de o gloată de pă-
gâni, fiind bătut, a dus mâna la faţă, consta-
tând că este scăldată în sânge. „El a fost
cuprins de un sentiment de exaltare extraor-
dinară, bucurându-se că a fost socotit vred-
nic să sufere pentru Numele Lui." Nu este
oare remarcabil să observăm că până şi
suferinţa este ridicată de creştinism la un

rang atât de înalt? Cu adevărat, până şi
„ceea ce pare un fleac este cuprins de
flăcările nemuritoare când intră în comuniu-
ne cu Nemărginirea." Crucea conferă dem-
nitate şi înnobilează.
1:30 Legătura acestui verset cu cel
anterior va fi înţeleasă mai bine dacă adău-
găm cuvintele complementare: „întrucât
sunteţi angrenaţi în":
Vi s-a dat privilegiul de a suferi pentru Cristos,
întrucât sunteţi angrenaţi în acelaşi gen de
conflict pe care l-aţi văzut la mine, când eram
la Filipi şi pe care aud că îl duceţi mai departe.
III.ÎNDEMNUL LA UNITATE,
BAZAT PE PILDA LUI CRISTOS
DE SMERENIE ŞI JERTFIRE
(2:1-16)
Deşi biserica din Filipi era o pildă în
multe privinţe, şi Pavel a avut motive să-i
elogieze călduros pe sfinţi, exista între ei
totuşi un curent subteran de disensiune.
Exista o deosebire de vederi între două
femei, Evodia şi Sintache (4:2). E bine să
avem lucrul acesta în vedere, deoarece în
capitolul 2 apostolul se ocupă de cauza şi
de lecuirea certurilor din rândurile copiilor
lui Dumnezeu.
2:1 Dacă din acest verset nu exprimă
îndoiala, ci e un instrument retoric. Versetul
enumera patru mari considerente care ar
trebui să-i facă pe credincioşi să se unească,
trăind într-o stare de armonie şi cooperare.
Apostolul spune, de fapt: Jntrucât există
atâta îmbărbătare în Cristos, întrucât dra-
gostea Lui are o putere de convingere atât
de mare, întrucât Duhul Sfânt ne strânge la
o părtăşie atât de minunată şi întrucât
există atâta duioşie şi îndurare în creşti-
nism, noi ar trebui să fim în stare să ne
înţelegem unii cu alţii, trăind în armonie şi
fericire." F. B. Meyer descrie aceste patru
motive majore:
1.	Puterea de convingere a lui Cristos.
2.	Grija şi duioşia pe care le transmite dragos-
tea.
3.	împărtăşirea Duhului.
4.	Omenie şi compasiune.9
Este clar că apostolul lansează aici un
apel la unitate bazat pe devotamentul co-
mun faţă de Cristos şi pe posedarea comună
a Duhului Sfânt. Având în vedere toate
lucrurile pe care le au în comun în Cristos,

Filipeni

789

mădularele trupului Său ar trebui să aibă o
unitate de scop, afecţiune, acord şi compa-
siune.
2:2 Dacă aceste argumente expuse de
Pavel au găsit înţelegere între filipeni, a-
tunci apostolul îi roagă stăruitor, ca pe baza
lor, ei să-i împlinească bucuria. Până în
acest punct, filipenii îi făcuseră multe bucu-
rii apostolului. El nu neagă nici o clipă
acest lucru, dar acum îi roagă să umple
paharul bucuriei sale până la refuz. Acest
lucru îl pot realiza având aceeaşi simţire,
dragoste, suflet şi gând.
Să însemne asta că toţi creştinii trebuie
să gândească şi să acţioneze la fel? Cuvân-
tul lui Dumnezeu nu face niciodată o ase-
menea afirmaţie. Deşi se cuvine să fim de
acord în privinţa marilor principii de bază
ale credinei creştine, este evident că în
multe chestiuni minore va exista un spectru
larg de opinii diferite. Uniformitatea şi
unitatea nu sunt unul şi acelaşi lucru, căci
putem avea unitate, fără uniformitate] Deşi
s-ar putea să fim de acord în chestiuni
minore, putem renunţa la propriile noastre
opinii, atunci când nu este implicat nici un
principiu major, în favoarea binelui altora.
A avea aceeaşi simţire (în engleză:
aceeaşi minte) înseamnă a avea gândul sau
mintea lui Cristos, a vedea lucrurile cum le-
ar vedea El şi a răspunde cum ar răspunde
El. A avea aceeaşi dragoste înseamnă a
demonstra aceeaşi dragoste pe care ne-a
arătat-o şi Domnul, o dragoste ce nu s-a
uitat la preţ. A avea acelaşi suflet (în engle-
ză: a fi de acelaşi acord) înseamnă a lucra
împreună în armonie în scopul atingerii
unui ţel comun. în fine, a avea acelaşi gând
înseamnă a acţiona unit, pentru a demonstra
că mintea sau gândirea lui Cristos este cea
care ne călăuzeşte acţiunile.
2:3 Absolut nimic nu trebuie făcut din
ambiţie egoistă sau din slavă deşartă, întru-
cât aceştia sunt doi dintre duşmanii cei mai
mari ai unităţii în rândurile copiilor lui
Dumnezeu. Ambiţia egoistă este dorinţa de
a fi numărul unu, indiferent de cost. Iar
slava deşartă se referă la mândrie sau la
afişaj, la orgoliu şi aroganţă. Ori de câte ori
yeţi întâlni oameni interesaţi în a-şi aduna
>n jurul lor o clică sau în a-şi promova
propriile lor interese, acolo se află negreşit
germenii disensiunilor şi dezbinărilor. Re-
mediul se găseşte în ultima parte a verse-
tului: în smerenie fiecare să privească pe
altul mai presus de el însuşi. Asta nu
•nseamnă că trebuie să considerăm că nişte

criminali au caracter moral mai bun decât
al nostru, ci, mai degrabă, că trebuie să
trăim pentru alţii în mod altruist, punând
interesele lor mai presus de ale noastre.
Este uşor să citim un îndemn ca acesta în
cuvântul lui Dumnezeu, dar cu totul altul să
apreciem semnificaţia sa adevărată şi pune-
rea sa în practică. A-i stima pe alţii şi a-i
considera mai buni decât pe noi înşine este
un concept cu totul străin minţii omeneşti.
Prin urmare, nu vom reuşi să aplicăm acest
principiu divin cu propriile noastre forţe.
Numai atunci când suntem umpluţi şi împu-
terniciţi de Duhul Sfânt vom putea să-1
aplicăm în practică.
2:4 Leacul pentru necazurile şi certurile
existente între copiii lui Dumnezeu este de
a te preocupa mai mult de interesele altora,
decât de lucrurile din propria ta viaţă. în
sens foarte real, termenul alţii formează
cheia acestui capitol. Doar în măsura în
care ne dăruim viaţa în slujirea devotată
pentru alţii, ne vom ridica deasupra frămân-
tărilor egoiste ale oamenilor.
Alţii, Doamne, da, alţii,
Acesta să-mi fie motoul!
Ajută-mă pentru alţii să trăiesc,
Ca astfel să pot trăi ca Tine.
—	Charles D. Meigs
2:5 Să aveţi în voi gândul acesta, care
era şi în Cristos Isus. Pavel le va prezenta,
în continuare, filipenilor pilda lui Isus
Cristos. Ce fel de atitudine a manifestat El?
Ce a caracterizat comportarea Sa faţă de
alţii? Guy King a descris foarte bine gândul
— sau mintea — Domnului Isus, după cum
urmează: (1) mintea altruistă; (2) mintea
jertfitoare; (3) mintea slujitoare. Domnul
Isus S-a gândit mereu la alţii.10
El n-a vărsat nici o lacrimă pentru propriile
întristări, ci a sângerat doar de dragul meu.
—	Charles H. Gabriel
2:6 Când citim că Cristos Isus avea
chipul lui Dumnezeu, aflăm că El a existat
din veşnicia veşniciilor ca Dumnezeu. Asta
nu înseamnă doar faptul că S-a asemănat cu
Dumnezeu, ci că El este Dumnezeu, în cel
mai adevărat sens al cuvântului.
Totuşi n-a socotit ca un lucru de apu-
cat să fie deopotrivă cu Dumnezeu. Aici
este extraordinar de important să facem
distincţie între egalitatea personală şi pozi-
ţională cu Dumnezeu. Cât priveşte Persoana

790

Filipeni

Sa, Cristos întotdeauna a fost, este şi va fi
egal cu Dumnezeu, căci Lui I-ar fi imposi-
bil să renunţe la aceasta. Dar El nu a conT
siderat această poziţie drept un lucru la
care să ţină morţiş. Când o lume pierdută a
trebuit să fie răscumpărată, El a fost gata să
renunţe la egalitatea Sa poziţională cu
Dumnezeu — la toate bucuriile şi desfătă-
rile cerului. El nu le-a considerat ca pe
ceva de apucat şi reţinut, indiferent de îm-
prejurări.
Astfel El a fost dispus să îndure împo-
trivirea păcătoşilor faţă de El. Dumnezeu
Tatăl nu a fost niciodată scuipat şi bătut sau
răstignit. în acest sens, Tatăl a fost mai
mare decât Fiul — nu mai mare decât
Persoana Sa, ci, mai degrabă, cu referire la
poziţia Sa şi maniera în care a trăit. Isus a
exprimat acest gând la loan 14:28: „Dacă
M-aţi iubi, v-aţi bucura că v-am spus: «Mă
duc la Tatăl», pentru că Tatăl Meu este mai
mare decât Mine." Cu alte cuvinte, ucenicii
trebuiau să se fi bucurat când au aflat că El
se duce acasă, în cer. Cât timp a fost pe pă-
mânt, El a fost maltratat şi lepădat, aflându-
Se astfel în împrejurări mai umile decât
Tatăl Său. în acest sens. Tatăl Lui a fost
mai mare. Dar când S-a întors în cer, El a
fost egal cu Tatăl, atât în împrejurările
Sale, cât şi în Persoana Sa, după cum
explică şi Gifford:
Astfel, nu natura sau esenţa... ci modul existen-
ţei este descris în a doua propoziţie a frazei
[„nu a considerat ca un lucru de apucat să fie
egal cu Dumnezeu"]; şi un mod de existenţă
poate fi schimbat cu altul, deşi natura esenţială
rămâne neschimbată. Să luăm chiar exemplul
oferit de Sfântul Pavel, la 2 Cor. 8:9: „Deşi a
fost bogat, totuşi de dragul vostru El S-a făcut
sărac, pentru ca voi, prin sărăcia Lui, să deve-
niţi bogaţi." Aici, în fiecare caz există o schim-
bare a modului de existenţă, dar nu şi a naturii.
Când un om sărac devine bogat, modul lui de
existenţă se schimbă, dar nu şi natura lui ca
om. Tot aşa este şi cu Fiul lui Dumnezeu: de
la modul Său de existenţă bogată şi slăvită, ce
era o manifestare adecvată a naturii Sale di-
vine, El a coborât, de dragul nostru, în ce
priveşte viaţa omenească, la modul de existen-
ţă, infinit mai de jos şi mai sărac pe care şi 1-a
asumat odată cu natura de om."
2:7 Ci S-a dezbrăcat de Sine. Imediat
se ridică, în acest punct, întrebarea: „De ce
S-a dezbrăcat Domnul Isus?"
Când răspundem la această întrebare,

trebuie să fim cu mare băgare de seamă,
întrucât încercările oamenilor de a defini
această „dezbrăcare" sau, mai precis, „go-
lire de Sine", au sfârşit adesea prin a-L
deposeda pe Cristos de atributele Dumneze-
irii Sale. Aşa, de pildă, unii spun că atunci
când Domnul Isus S-a aflat pe pământ, nu
a mai dispus de atotştiinţa şi atotputernicia
Sa. Că nu Se mai afla în toate locurile în
orice clipă. Ei susţin că Domnul ar fi re-
nunţat de bunăvoie la aceste atribute ale
Dumnezeirii, când a luat chip de Om,
venind în lume. Unii merg până acolo încât
spun că El a fost supus limitărilor proprii
fiinţei umane, că ar fi devenit supus greşeli-
lor şi că ar fi acceptat opiniile şi miturile
care circulau în vremea Sa!
Noi respingem categoric asemenea
opinii. Domnul Isus nu a renunţat la nici
unul din atributele Dumnezeirii Sale, când
a venit în lume.
Ci El a fost şi atunci atotştiitor.
A fost şi atunci omniprezent şi
A fost şi atunci omnipotent.
Ceea ce a făcut El însă a fost să Se
dezbrace de egalitatea poziţională cu Dum-
nezeu, învăluindu-Şi Dumnezeirea în trupul
de carne umană. Deşi ascunsă, gloria era în
continuare prezentă şi de câteva ori a ieşit
la iveală, ca în cazul Schimbării la Faţă. Nu
a existat însă nici o clipă din viaţa Sa
pământească în care El să nu fi posedat
toate atributele Dumnezeirii.
El a pus deoparte divina Lui strălucire,
Dumnezeirea ascunzând-o cu un văl de lut.
Şi în acea îmbrăcăminte,
Minunata Sa iubire Şi-a etalat-o,
Refăcând ce, de altfel, niciodată nu pierduse.
După cum am arătat, trebuie să fim cu
mare băgare de seamă când explicăm cu-
vintele: „S-a dezbrăcat [s-a golit] de Sine."
Metoda cea mai puţin riscantă este să lăsăm
înseşi cuvintele din verset să ne dea expli-
caţia. El S-a dezbrăcat de Sine, luând chip
de rob şi făcându-Se asemenea oameni-
lor. Cu alte cuvinte, S-a golit pe Sine,
îmbrăcându-Se cu ceea ce nu avusese în
prealabil: umanitatea Sa. El nu S-a dezbră-
cat de Dumnezeirea Sa, ci doar S-a detaşat
de locul pe care îl ocupa în cer — dar şi de
acesta doar pentru un timp.
Dacă ar fi fost doar un om, nu ar fi fost
vorba de nici o golire. Căci noi nu ne go-
lim de faptul că ne-am născut pe lumea a-
ceasta. Dar pentru ca Dumnezeu să poată

Filipeni

791

deveni Om, a fost nevoie de această detaşa-
re sau golire de Sine, pe care numai Dum-
nezeu o putea realiza.
Luând chip de rob. întruparea şi viaţa
Mântuitorului ar putea fi rezumate în cuvin-
tele minunate de la loan 13:4: „Isus... S-a
dezbrăcat de hainele Lui, a luat un ştergar
şi S-a încins cu el." Ştergarul sau şorţul
este simbolul slujirii, ce-i caracteriza pe
sclavi. Tot aşa Domnul nostru binecuvântat
S-a folosit de el, pentru că Isus nu a venit
să I se slujească, ci El însuşi să slujească şi
să-Şi dea viaţa ca preţ de răscumpărare
pentru mulţi" (Mat. 20:28). Dar să ne oprim
puţin asupra acestor cuvinte, pentru a relua
firul gândurilor din acest pasaj. între sfinţii
de la Filipi existau disensiuni. Pavel îi
îndeamnă să-şi însuşească modul de a gândi
al lui Cristos. Argumentarea în acest punct
ar consta, pe scurt, din faptul că dacă creşti-
nii sunt dispuşi să ocupe locul umil, de
slujire a altora, de dăruire a vieţii în slujba
altora, atunci nu vor mai fi certuri. Oamenii
care sunt dispuşi să moară pentru alţii în
general nu se vor certa cu aceştia.
Cristos a existat dintotdauna, dar a venit
în lume asemenea oamenilor, respectiv „ca
Omul adevărat." Umanitatea Domnului este
la fel de reală ca Dumnezeirea Sa. El este
Dumnezeul cel adevărat şi Omul cel adevă-
rat. Ce taină se ascunde în aceste cuvinte
— taină pe care nici o minte creată nu va
putea s-o înţeleagă vreodată pe deplin!
2:8 Fiecare secţiune din acest pasaj
descrie profunzimea tot mai mare a umilirii
preaiubitului Fiu al lui Dumnezeu. Astfel,
nu numai că El a fost dispus să lase slava
cerului, nu numai că S-a dezbrăcat de Sine,
luând chip de rob şi devenind Om, ci, după
cum citim aici, S-a smerit! Cu alte cuvinte,
nu a fost adâncime la care să nu Se coboa-
re El, pentru a putea mântui sufletele vino-
vate. Binecuvântat fie slăvitul Său nume, în
veci vecilor!
S-a smerit prin faptul că S-a făcut
ascultător până la moarte. Asta e minunat
în ochii noştri, că El a ascultat, chiar atunci
când această ascultare L-a costat însăşi
viaţa Sa. Ascultător până la moarte în-
seamnă că a ascultat până la capăt. Cu
adevărat El a fost Neguţătorul care s-a dus
Şi a vândut tot ce avea, pentru a cumpăra
mărgăritarul de mare preţ (Mat. 13:46).
Şi încă moarte de cruce. Moartea prin
răstignire a fost cea mai ruşinoasă formă de
execuţie — comparabilă, într-o anumită
măsură, deşi mult mai gravă şi mai dure-

roasă decât spânzurătoarea, scaunul electric
sau camera de gazare, pedepse rezervate azi
numai în cazul celor găsiţi vinovaţi de
omor. Ei bine, aceasta a fost moartea
rezervată Celui care reprezenta întruchipa-
rea perfectă a Cerului, când a venit pe
lume. Lui nu I s-a permis să moară de
moarte naturală, în pat. După cum nu a
murit în mod accidental, ci a trebuit să
moară q moarte ruşinoasă, pe cruce.
2:9 în acest punct intervine o schimbare
bruscă. Versetele anterioare descriu ceea ce
a făcut Domnul Isus. El a urmat calea
renunţării de Sine. El nu a umblat după
faimă, ci S-a smerit.
Dar acum atenţia ne este îndreptată spre
ceea ce a făcut Dumnezeu. Dacă Mântuito-
rul S-a smerit pe Sine, şi Dumnezeu L-a
înălţat foarte sus şi I-a dat Numele care
este mai mai presus de orice nume. Dacă
Şi-a plecat genunchii, slujindu-i pe alţii,
Dumnezeu a decretat ca orice genunchi să
se plece în faţa Lui.
Ce învăţăminte se desprind pentru
filipeni şi pentru noi din acest pasaj? întâi,
faptul că drumul către cele de sus pare a fi
îndreptat aici pe pământ în jos, adică spre
slujire. Nu suntem chemaţi să ne înălţăm pe
noi înşine, ci să-i slujim pe alţii, pentru ca
Dumnezeu să ne poată înălţa, la vremea
cuvenită.
Dumnezeu L-a înălţat pe Cristos, înviin-
du-L din morţi şi deschizând cerurile ca
să-L primească înapoi, pentru Ca El să Se
aşeze la dreapta Sa — Dumnezeu I-a dat
Numele care este mai presus de orice
nume.
Cercetătorii Scripturilor sunt împărţiţi în
privinţa identităţii acestui nume. Unii spun
că este numele Isus, care conţine şi numele
lehova. La Isaia 45:22, 23 găsim decretul
potrivit căruia orice genunchi se va pleca în
faţa numelui lui lehova (Dumnezeu).
Alţii sunt de părere că numele care
este mai presus de orice nume ar fi doar
o exprimare la figurat a locului de maximă
supremaţie şi stăpânire din univers. Evident,
ambele interpretări sunt valabile.
2:10 Dumnezeu a fost atât de mulţumit
de lucrarea răscumpărătoare a lui Cristos,
încât a hotărât ca orice genunchi să se
plece în faţa Lui — şi al fiinţelor din
ceruri, şi al celor de pe pământ şi de sub
pământ. Asta nu înseamnă că toate fiinţele
vor fi mântuite. Cei care nu-şi pleacă ge-
nunchiul de bună voie în faţa Lui, acum,
vor fi forţaţi să şi-1 plece într-o zi. Cei care

792

Filipeni

nu vor să fie împăcaţi în ziua harului Său
vor fi subjugaţi în ziua judecăţii.
2:11 în harul Său nespus de mare, Dom-
nul a străbătut drumul ce duce la de la Bet-
leem la Ghetsimane şi apoi la Golgota. La
rândul Lui, Dumnezeu îl va onora cu oma-
giu universal şi cu recunoaşterea universală
a domniei Sale. Cei care au respins preten-
ţiile Sale vor recunoaşte într-o zi că au fost
nechibzuiţi, că au greşit cumplit şi că Isus
din Nazaret este, într-adevăr, Domnul sla-
vei.
înainte de a ne despărţi de acest pasaj
minunat privitor la Persoana şi lucrarea
Domnului Isus, trebuie să o spunem din
nou că a fost prilejuit de o problemă mino-
ră ce s-a ivit la biserica din Filipi. Pavel nu
îşi propusese în acest punct să compună un
tratat despre Domnul, încercând doar să
corecteze duhul de egoism şi de partidă ce
se manifestase la sfinţi. Gândul lui Cristos
era ca starea lor să se îndrepte. Şi astfel
observăm cum Pavel în orice situaţie îl
aduce pe Cristos. „Chiar atunci când se
ocupă de chestiuni cât se poate de delicate,
de dureroase sau de neplăcute," scrie Erd-
man, „el ştie să prezinte adevărul în termeni
atât de minunaţi încât acesta să pară un
giuvaier de preţ într-un bulgăr de ţărână."12
2:12 După ce a prezentat pilda lui
Cristos în culori atât de vii, apostolul este
gata acum să ofere cititorilor îndemnul ce
decurge din aceasta.
Filipenii totdeauna au fost ascultători,
când Pavel era de faţă. Acum când nu mai
era între ei, cu atât mai mult se impunea ca
ei să ducă până la capăt mântuirea lor, cu
frică şi cutremur. Din nou, am ajuns la un
text din Scriptură asupra căruia există multe
incertitudini. De la bun început însă trebuie
să precizăm că Pavel nu propagă deloc
ideea potrivit căreia mântuirea s-ar putea
câştiga prin fapte. în toate scrierile sale, el
a subliniat de repetate ori că mântuirea nu
se capătă prin fapte, ci prin credinţa în
Domnul Isus Cristos. Atunci care este
sensul acestui verset?
1.	O tălmăcire a versetului ar fi aceea
că noi avem datoria de a duce până la
capăt mântuirea pe care Dumnezeu a aşe-
zat-o în  noi.  Dumnezeu ne-a dat viaţa
veşnică în dar, dar noi trebuie s-o transpu-
nem în practică, printr-o trăire sfântă.
2.	Mântuirea din acest verset ar putea
însemna rezolvarea problemei cu care se
confruntau cei de la Filipi, adică certurile şi
dezbinările ce făceau ravagii între ei. Apos-

tolul le oferă aici remediul. Acum ei aveau
datoria să aplice remediul, înarmându-se cu
gândirea lui Cristos. Şi astfel ei vor duce
până la capăt mântuirea lor, respectiv,
soluţia de rezolvare a dificultăţilor lor.
Mântuirea din acest verset nu este
mântuirea sufletului, ci izbăvirea de cursele
care îl împiedică pe creştin să facă voia lui
Dumnezeu. în mod similar, Vine descrie
această mântuire ca fiind actuala experienţă
totală de izbăvire de rău.
Mântuirea are multe sensuri în Noul
Testament. Am remarcat deja că la 1:19 ea
are sensul de izbăvire din închisoare. Iar la
1:28 se referă la mântuirea finală a trupuri-
lor noastre de însăşi prezenţa păcatului. în
orice situaţie, sensul trebuie căutat, cel
puţin parţial, în funcţie de context. Noi
credem că în pasajul acesta mântuirea
înseamnă rezolvarea problemei care îi
tulbura pe filipeni, adică certurile din mijlo-
cul lor.
2:13 Acum Pavel le aminteşte că este
posibil ca ei să ducă până la capăt mântui-
rea lor, pentru că Dumnezeu este Cel care
lucrează în ei şi voinţa, şi înfăptuirea.
Adică Dumnezeu este Cel care, de la bun
început, pune în noi dorinţa de a face voia
Lui. Apoi El ne dăruieşte şi puterea de a o
duce la îndeplnire.
Din nou, avem aici minunata îngemăna-
re a elementului divin cu cel uman. într-un
sens, noi suntem chemaţi să ne ducem la
bun sfârşit mântuirea noastră. în alt sens,
numai Dumnezeu este Cel care ne poate
învrednici să facem acest lucru. Noi trebuie
să ne facem partea, în timp ce Dumnezeu
negreşit îşi va face partea. (Dar asta nu se
aplică la iertarea păcatelor sau la naşterea
din nou. Răscumpărarea este în întregime
lucrarea lui Dumnezeu. Noi doar credem şi
ne însuşim această răscumpărare.)
2:14 împlinirea voii Sale, după buna
Lui plăcere, trebuie să se facă fără cârtire şi
fără şovăieli — „nu oricum, ci în mod
triumfător." Asta pentru că atitudinea de
cârtire şi şovăială duce la păcate şi mai
grave.
2:15 Abţinându-ne de la cârteli şi cioro-
văieli, noi putem fi fără prihană şi curaţi
(adică sinceri şi fără vicleşug). A fi fără
prihană înseamnă a nu ţi se putea aduce
nici un reproş (vezi Dan. 6:4). O persoană
fără prihană poate păcătui, dar acea persoa-
nă va cere iertare, va mărturisi şi va îndrep-
ta răul comis, ori de câte ori este posibil. A
fi fără prihană înseamnă aici a fi sincer şi

Filipeni

793

fără dedesubturi.
Copiii Iui Dumnezeu trebuie să fie
fără vină în mijlocul unei generaţii stri-
cate şi perverse. Prin trăirea unei vieţi
neprihănite, copiii lui Dumnezeu strălucesc,
ieşind în evidenţă cu cât este mai mare
întunericul din jurul lor.
Asta îl determină pe Pavel să-i compare
cu lumini aprinse în bezna nopţii. Cu cât
este mai întunecată noaptea, cu atât mai
strălucitoare va fi lumina. Creştinii sunt
lumini sau purtători de lumină. Ei nu pot
crea lumina, dar pot reflecta slava Domnu-
lui, pentru ca alţii să-L vadă pe Domnul în
ei.
2:16 Ţinând sus Cuvântul vieţii. Ca
lumini, noi strălucim, dar asta nu ne scuteş-
te de datoria de a mărturisi şi prin viu grai.
Trebuie să existe o mărturie dublă: a vieţii
şi apoi a buzelor noastre.
Dacă filipenii vor aduce la îndeplinire
aceste îndatoriri, apostolul ştie că va avea
motive să se mândrească cu ei în ziua lui
Cristos. Cu alte cuvinte, el se simte răspun-
zător nu numai să se asigure că sufletele lor
vor fi mântuite, ci şi ca fiecare om să fie
înfăţişat înaintea lui Cristos desăvârşit (Col.
1:28).
Ziua Iui Cristos se referă la perioada
revenirii Sale şi la judecarea slujirii credin-
ciosului (1:6, 10). Dacă filipenii vor fi
credincioşi în trudirea lor pentru Domnul,
atunci lucrul acesta se va vedea în ziua
aceea, demonstrând că slujirea lui Pavel nu
a fost în zadar.
IV. PILDA DE IMITAŢIE A LUI
CRISTOS, DATĂ DE PAVEL,
TIMOTEI ŞI EPAFRODIT (2:17-30)
în pasajul anterior, Pavel L-a înfăţişat
pe Domnul Isus ca pilda supremă de smere-
nie, întrucât unii ar fi ispitiţi să spună: „Da,
dar El este este Dumnezeu, iar noi doar
nişte muritori de rând," Pavel prezintă acum
trei exemple de oameni care au etalat gân-
direa lui Cristos — el însuşi, Timotei şi
Epafrodit. Dacă Cristos este soarele, atunci
aceştia trei sunt luni, ce reflectă gloria
soarelui, lumini radiind într-o lume întu-
necată.
2:17 Apostolul recurge la o ilustraţie
minunată pentru a descrie slujirea filipenilor
Şi a lui însuşi, împrumutând o imagine din
practica atât de comună la evreii şi chiar la
păgânii din vremea aceea, respectiv turnarea
unei ofrande de băutură sau libaţiuni peste

jertfa adusă.
Filipenii sunt cei ce aduc jertfa — spu-
ne Pavel. Iar jertfa este însăşi credinţa lor.
Pavel însuşi este ofranda de băutură. Cu al-
te cuvinte, el ar fi fericit să fie turnat, prin
martiraj, ca ofrandă de băutură peste jertfa
şi slujirea credinţei lor, cum arată şi Wil-
liams:
Apostolul compară jertfirea de sine şi energia
filipenilor cu propria sa jertfire şi energie,
preamărindu-le pe ale lor şi minimalizândul-Ie
pe ale sale. Şi filipenii, şi Pavel îşi jertfeau
viaţa întru propăşirea evangheliei, dar apostolul
consideră acţiunea lor drept jertfa cea mare, iar
a lui doar o ofrandă de băutură, turnată peste
această jertfa. Astfel, prin intermediul acestui
limbaj figurat, de toată frumuseţea, apostolul
abordează tema posibilei sale treceri în veşnicii,
prin moartea de martir.13
Dacă acesta-i va fi sfârşitul pe acest
pământ, apostolul nu are nici un regret, ci
numai bucurie.
2:18 Din aceeaşi pricină, filipenii trebu-
ie să se bucure împreună cu Pavel. Ei nu
trebuie să privească posibilitatea martiriului
lui Pavel ca pe o nenorocire, ci trebuie să-1
felicite pentru că are parte de o intrare atât
de triumfătoare în patria cerească.
2:19 Până în acest punct, Pavel a citat
două pilde de iubire jertfitoare — a Dom-
nului şi a lui. Ambii au fost gata să se
jertfească până la moarte. Mai rămân două
pilde de altruism: a lui Timotei şi a lui
Epafrodit. Apostolul speră să-1 poată trimite
pe Timotei la Filipi, în viitorul apropiat,
pentru ca acesta să fie îmbărbătat de veştile
privitoare la ei.
2:20 Printre însoţitorii lui Pavel, Timo-
tei ocupa un loc unic datorită grijii sale
altruiste pentru starea spirituală a filipenilor.
Pe nimeni altul nu-1 putea trimite Pavel cu
aceeaşi încredere. Ce recomandare înaltă,
pentru o persoană atât de tânără ca Timotei!
2:21 Ceilalţi se angrenaseră în oceanul
propriilor interese, fiind copleşiţi de grijile
acestei vieţi, nemaiavând timp pentru lucru-
rile lui Isus Cristos. Oare nu este acesta un
mesaj foarte nimenit pentru noi, cei de azi,
care trăim atât de robiţi de casele noastre,
de frigiderele, de televizoareale şi de cele-
lalte lucruri ale noastre? (vezi Luca 8:14).
2:22 Timotei este copilul apostolului în
credinţă, cel care şi-a îndeplinit rolul cu a-
devărată credincioşie. Ei îi cunoşteau ca-
racterul dovedit — adevărata lui valoare,

794

Filipeni

faptul că, după cum un fiu îşi slujeşte tatăl,
tot aşa şi Timotei 1-a slujit pe Pavel în
lucrarea de propovăduire a evangheliei.
2:23, 24 Pentru că Timotei s-a dovedit
pe sine în aşa manieră, Pavel a sperat să-1
poată trimite la filipeni de îndată ce va fi
aflat rezultatul apelului înaintat de el Ceza-
rului. Negreşit acesta e sensul sintagmei
folosite de apostol: de îndată ce voi vedea
ce întorsătură vor lua lucrurile cu mine.
El speră că apelul lui va avea câştig de
cauză şi, prim urmare, va fi eliberat, pentru
a-i putea vizita din nou pe filipeni.
2:25 în continuare vedem gândirea lui
Cristos în Epafrodit. Nu putem şti dacă
este vorba de aceeaşi persoană ca Epafras
din Coloseni 4:12. Un lucru ştim, că Epa-
fras locuia la Filipi şi era solul adunării de
acolo.
Pavel îl defineşte în următorii termeni:
(1) fratele meu (2) tovarăşul meu de
lucru şi (3) de luptă. Primul titlu se referă
la afecţiune, al doilea la muncă grea iar al
treilea la conflict. Epafras era un om care
era capabil să lucreze cu alţii, aceasta fiind
neîndoios o trăsătură esenţială din viaţa şi
slujirea creştină. Una este ca un credincios
să lucreze independent, dirijând singur
cursul tuturor lucrărilor, şi alta este ca un
credincios să adopte lucrarea mult mai
dificilă, de conlucrare cu alţii, de a fi „vioa-
ra a doua", de a nu se împotrivi deosebiri-
lor individuale, de a-şi subordona propriile
dorinţe şi opinii binelui colectiv. Să fim,
prim urmare, conlucrători şi co-ostaşi!
în plus, Pavel îl defineşte drept: trimi-
sul şi slujitorul vostru pentru nevoile
mele — oferindu-ne prilejul de a cunoaşte
altă faţetă a personalităţii sale, anume dis-
ponibilitatea de a se angaja în munca aşa-
zisă „de jos". Mulţi oameni din vremea
noastră vor să execute doar munci plăcute,
ocupând doar funcţii publice, cu mare vază.
Ce recunoştinţă trebuie să manifestăm faţă
de cei ce-şi fac însă datoria, cuminţi şi
liniştiţi, de cele mai multe ori în obscurita-
te! Efectuând această muncă grea, Epafrodit
s-a smerit pe sine. Dar Dumnezeu 1-a înăl-
ţat, consemnându-i slujirea plină de credin-
cioşie la Filipeni capitolul 2, pentru ca toate
generaţiile viitoare să poată lua cunoştinţă
de ea.
2:26 Sfinţii îl trimiseseră pe Epafrodit
să-i fie de ajutor lui Pavel — ceea ce a în-
semnat efectuarea unui drum de 1 126 km.
în consecinţă, solul credincios s-a bolnăvit
foarte tare, fiind pe moarte. El s-a îngrijorat

foarte mult, nu atât pentru el însuşi, cât la
gândul că sfinţii ar putea afla, reproşându-şi
astfel că l-au trimis într-o călătorie atât de
primejdioasă. Negreşit în Epafrodit vedem
„o inimă altruistă prin excelenţă."
Mulţi creştini au obiceiul neinspirat de
a discuta la nesfârşit despre bolile şi opera-
ţiile prin care au trecut. De cele mai multe
ori acest lucru e un simptom al a unor
păcate ce ţin de manifestările eului: compă-
timire de sine, preocupare de sine şi afişare
de sine!
2:27 Epafrodit fusese bolnav, şi foarte
aproape de moarte, dar Dumnezeu a
avut milă de el. Acest pasaj ne este de
mare folos prin faptul că aruncă lumină
asupra temei vindecării divine:
1.	Mai întâi de toate, boala nu este
întotdeauna rezultatul păcatului. Avem aici
un om care s-a îmbolnăvit în cursul îndepli-
nirii cu credincioşie a îndatoririlor sale
(vezi v. 30), „Căci pentru lucrul lui Cris-
tos a fost el aproape de moarte."
2.	în al doilea rând, aflăm că nu este
întotdeauna voia lui Dumnezeu să vindece
instantaneu şi miraculos. Se pare că boala
lui Epafrodit a fost de lungă durată iar
refacerea sa treptată (vezi şi 2 Tim. 4:20; 3
loan 2).
3.	In al treilea rând, aflăm că vindecarea
este un gest de îndurare din partea lui
Dumnezeu, iar nu un lucru pe care să-l
putem pretinde automat de la El, ca pe un
drept.
Pavel adaugă că Dumnezeu a avut
milă nu doar de Epafrodit, ci şi de el în-
suşi, ca să nu aibă întristare peste întrista-
re. Apostolul avusese parte de destulă
întristare în legătură cu întemnţiarea sa.
Dacă Epafrodit ar fi murit, întristarea lui ar
fi sporit şi mai mult.
2:28 Acum, după ce Epafrodit s-a însă-
nătoşit atât de frumos, Pavel 1-a trimis
înapoi cu şi mai multă bucurie, ştiind că
filipenii se vor bucura să-1 aibă din nou
printre ei pe preaiubitul lor frate. Asta avea
darul să micşoreze întristarea lui Pavel.
2:29 Nu numai că filipenii îl vor primi
pe Epafrodit cu bucurie, dar îl vor şi stima
pe acest om scump al lui Dumnezeu. Este
o mare demnitate şi un privilegiu deosebit
să fii angajat în slujirea Domnului. Sfinţii
trebuie să acorde preţuire celor angajaţi în
această slujbă, chiar atunci când aceştia
sunt oameni din anturajul lor, cu care se
cunosc foarte bine.
2:30 Aşa cum s-a arătat înainte, boala

Filipeni

795

lui Epafrodit a fost legată direct de slujirea
lui neobosită pentru Cristos. Acest lucru
preţuieşte foarte mult în ochii Domnului.
Este mai bine să te consumi pentru Cristos,
decât să rugineşti pentru El. Mai bine să
mori în slujba lui Isus, decât să fii trecut în
rândul statisticilor celor care mor răpuşi de
diverse boli sau accidente.
Sugerează oare sintagma: „ca să împli-
nească ce lipsea slujbei voastre pentru
mine" faptul că filipenii l-ar fi neglijat pe
Pavel şi că, prin urmare, Epafrodit, ar fi
făcut ceea ce trebuia să facă ei înşişi? Nu
pare verosimilă aceasă explicaţie, întrucât
tocmai sfinţii de la Filipi au fost aceia care
l-au trimis, din capul locului, pe Epafrodit
la Pavel.
Noi credem că „ceea ce lipsea slujbei"
se referă la incapacitatea lor de a-1 vizita
pe Pavel în persoană, datorită distanţei mari
care îi despărţea de Roma. în loc să-i mus-
tre, apostolul se mulţumeşte doar să afirme
că Epafrodit a făcut, în calitatea de repre-
zentant al lor, ceea ce nu putuseră face ei în
persoană.
V. AVERTISMENTUL ÎMPOTRIVA
ÎNVĂŢĂTORILOR FALŞI (3:1-3)
3:1 Spunând:   încolo, fraţii mei   (în
engleză: „în fine...) nu înseamnă că Pavel e
pe punctul de a-şi încheia epistola. Sensul
literal al termenului, care apare din nou la
4:8, este: „Cât priveşte celelalte..."
El îi îndeamnă să se bucure în Domnul.
Creştinul poate găsi întotdeauna bucurie a-
devărată în Domnul, indiferent în ce împre-
jurări s-ar afla. „Sursa tuturor cântărilor sale
se află sus în cer." Nimic nu poate afecta
bucuria lui, decât dacă mai întâi l-ar putea
deposeda de Mântuitorul său. Or, acest
lucru este imposibil. Fericirea naturală e
afecată de durere, de întristare, de boli, de
sărăcie şi de tragedii. Dar bucuria creştină
se ridică cu mult peste toate talazurile vieţii.
Dovada acesteia o găsim în acest îndemn
lansat de Pavel din închisoare. Putem primi
fără rezerve sfaturi de la un asemenea om!
Lui nu-i este greu să se repete faţă de fi-
lipeni, întrucât ştie că este spre binele lor.
Dar cum se repetă? Revine el la sintagma
anterioară, în care îi îndemna să se bucure
în Domnul? Sau repetiţia se referă la verse-
tele următoare, în care îi previne cu privire
la pericolul iudaizatorilor? Noi credem că
varianta din urmă este cea valabilă. De trei
ori în versetul 2 el foloseşte termenul „Păzi-
ţi-vă". Lui nu-i este greu să recurgă la a-

ceastă repetiţie, ce pentru ei este o pavăză
bună.
3:2 Ei trebuie să se păzească de câini...
de lucrătorii răi şi de mutilare. Toate trei
sintagmele se referă probabil la acelaşi grup
de oameni: la învăţătorii falşi« care căutau
să-i supună pe creştini legilor iudaismului,
propovăduind că neprihănirea se poate
obţine prin păzirea legii şi prin datini.
Mai întâi, ei erau câini. în Biblie câinii
sunt animale necurate. Termenul era folosit
de evrei când se refereau la ne-evrei! în
ţările din răsărit câinii erau fiinţe lipsite de
adăpost, care umblau liberi pe străzi, cule-
gând hrana din gunoaiele pe care le puteau
găsi. Aici Pavel răstoarnă imaginea, apli-
când-o la acei învăţători iudei falşi care
căutau să corupă biserica. Ei erau cei ce
trăiau în afară, încercând să-şi întemeieze
existenţa pe ritualuri şi ceremonii. Ei „cule-
geau firimiturile, când, de fapt, ar fi putut
să se aşeze la un ospăţ."
în al doilea rând, ei erau lucrători răi.
Susţinând că erau credincioşi adevăraţi, ei
au fost primiţi în rândurile creştinilor, la
părtăşia lor, după care au început să răspân-
dească învăţături greşite. Rezultatele lucrării
lor nu puteau fi decât rele.
Apoi Pavel îi numeşte mutilarea. Este
un termen sarcastic, prin care este descrisă
atitudinea lor faţă de circumcizie. Negreşit
aceşti învăţători falşi insistau ca o persoană
să fie circumcisă, pentru a putea fi mântu-
ită. Dar ei nu se refereau decât la actul fizic
al circumciziei, nefiind preocupaţi cu înţele-
sul ei spiritual. Circumcizia simbolizează
moartea faţă de firea veche. înseamnă că
pretenţiile naturii cărnii nu mai au voie să
domnească în viaţa noastră. Insistând asupra
actului circumciziei, aceşti învăţători dădeau
frâu liber firii vechi, nerecunoscând că
aceasta fusese răstignită pe cruce. Pavel îi
numeşte mutilatori ai cărnii, care nu făceau
distincţie între ceremonie şi sensul ascuns
pe care îl exprima.
3:3 în contrast cu aceştia, Pavel afirmă
că noi (credincioşii adevăraţi) suntem
circumcizia — nu cei ce s-au întâmplat să
se nască din părinţi evrei şi nu cei ce au
fost circumcişi în mod fizic, ci cei ce îşi
dau seama că firea veche (carnea) nu este
de nici un folos, că omul nu poate face
nimic, prin eforturile proprii, pentru a câşti-
ga aprobarea lui Dumnezeu. Apoi Pavel
enumera trei elemente care îi caracterizează
pe cei din categoria adevăratei circumcizii:
1. Ei se închină lui Dumnezeu prin

796

Filipeni

Duhul. Adică închinarea lor este duhovni-
cească, iar nu una bazată pe ceremonii.
Adevăratul închinător pătrunde în prezenţa
lui Dumnezeu prin credinţă, vărsându-şi
toată iubirea, lauda, adorarea şi omagiul
inimii sale înaintea Lui. Pe de altă parte,
închinătorul sufletesc este preocupat de
clădiri frumoase, de mobilierul ecleziastic,
de ceremoniile fastuoase, de odăjdiile preo-
ţeşti şi de tot ce animă emoţiile.
2.	Cei ce aparţin adevăratei circumcizii
se bucură (sau se laudă) în Cristos Isus.
Numai El este temelia laudei lor. Ei nu se
laudă cu ei înşişi sau cu realizările lor, nici
cu fondul cultural din care provin şi, desi-
gur, nu se laudă cu credincioşia îndeplinirii
sacramentelor.
3.	Ei nu se încred în firea veche. De la
bun început, ei nu cred că pot fi mântuiţi
prin eforturile fireşti, nici că firea veche ar
putea în vreun fel să le păstreze mântuirea.
Ei nu aşteaptă nimic bun de la firea lor
adamică şi, prin urmare, nu sunt dezamăgiţi
când constată că aceasta nu are nimic bun
să le ofere!
VI. MOŞTENIREA LUI PAVEL ŞI
REALIZĂRILE SALE — LA CARE
A RENUNŢAT DE DRAGUL LUI
CRISTOS (3:4-14)
3:4 Negreşit un zâmbet va fi apărut pe
buzele lui Pavel când s-a gândit cum oame-
nii aceştia se laudă cu avantajele şi realiză-
rile lor pământeşti. Dacă ei au găsit cu cale
să se laude, atunci Pavel are şi mai multe
motive să se laude! în următoarele două
versete, el arată că şi din acest punct de
vedere el posedă acele înzestrări naturale cu
care oamenii se laudă de obicei. „El pare să
fi aparţinut oricărei aristocraţii care animă
visurile şi aspiraţiile oamenilor."
Referitor la aceste două versete, Arnot
are următoarele de spus: „Aici se face
inventarul tuturor bunurilor cu care se laudă
fariseul auto-neprihănit, căruia îi place să-şi
etaleze zdrenţele sale murdare, expunându-
le privirilor tuturor."
Observaţi că Pavel evidenţiază aici:
orgoliul ortodoxiei (v. 5b); orgoliul activi-
tăţii (v. 6a); orgoliul moralei (v. 6b).
3:5 Iată, dar, lista avantajelor naturale şi
fireşti pe care le poseda Pavel:
circumcis a opta zi — era iudeu din
naştere, nu işmaelit sau convertit la iuda-
ism.
din neamul lui Israel — membru al
poporului ales al lui Dumnezeu.

din seminţia lui Beniamin — semniţie
considerată fruntaşă şi aristocratică (Jud.
5:14), care a dăruit Israelului primul său
rege.
evreu dintre evrei — el aparţinea
acelui segment al naţiunii care şi-a păstrat
limba, tradiţiile şi datinile.
în ce priveşte legea, fariseu — fariseii
rămăseseră ortodocşi în convingerile lor, pe
când saducheii renunţaseră la doctrina
învierii.
3:6 în ce priveşte râvna, prigonitor al
Bisericii — Pavel crezuse sincer că face o
slujbă pentru Dumnezeu când a încercat să
elimine „secta" creştinilor. Căci el vedea în
aceasta o ameninţare la adresa propriei sale
religii, prin urmare, considerând că este
nevoie s-o extermine.
cu privire Ia dreptatea care este prin
lege, fără vină — asta nu poate însemna că
Pavel păzise legea cu desăvârşire, căci el
mărturiseşte la Romani 7:9, 10 că nu a
reuşit să facă acest lucru. El afirmă doar că
a fost fără vină, nu fără păcat. Nu putem
conchide decât că atunci când Pavel a
încălcat vreo parte din lege, el a avut grijă
să aducă jertfa cerută. Cu alte cuvinte, a
fost minuţios în respectarea „literei" reguli-
lor proprii iudaismului.
Astfel, cât priveşte naşterea sa, moşteni-
rea, descendenţa, ortodoxia convingerilor,
râvna şi neprihănirea personală, Saul din
Tars era un om remarcabil.
3:7 Dar acum citim despre actul de
extraordinară renunţare la care a recurs
apostolul. Avem aici ceea ce s-ar putea
numi bilanţul activelor şi pasivelor lui
Pavel. Pe de o parte, el enumera elementele
menţionate mai sus, lucrurile care îi fusese-
ră un câştig. Iar în categoria câştiguri a
trecut un singur cuvânt: Cristos. Cu alte
cuvinte, toate avantajele aparente nu sunt
decât pierderi, când sunt puse alături de
comoara pe care o găsise în Cristos. El le-a
considerat pe toate o pierdere pentru Cris-
tos. Guy King spune: „Toate câştigurile
financiare, intelectuale, morale şi religioase
— toate acestea nu sunt câştiguri dacă le
punem alături de Marele Câştig."14
Atâta timp cât el se încredea în aceste
lucruri, nu putea fi mântuit. Dar de îndată
ce a fost mântuit, ele nu au mai avut nici o
însemnătate pentru el, întrucât acum a văzut
gloria Domnului, faţă de care toate celelalte
glorii erau jalnice şi palide.
3:8 Venind la Cristos ca să fie mântuit,
Pavel a renunţat la toate lucrurile şi le-a

Filipeni

797

socotit fără valoare când sunt puse alături
de excelenţa cunoaşterii lui Cristos Isus,
Domnul lui. Excelenţa cunoaşterii este
modul în care se exprimă în limba ebraică
ideea de cunoaştere supremă sau cunoaşte-
rea care întrece orice cunoaştere.
Fondul etnic, naţionalitatea, cultura,
prestigiul, educaţia, religia, realizările perso-
nale — la toate acestea apostolul a renunţat
definitiv, nemailăudându-se cu ele. Ba mai
mult, le-a socotit gunoaie, pentru ca să-L
poată câştiga pe Cristos.
Deşi în versetul de faţă şi în cel urmă-
tor, Pavel foloseşte timpul prezent, el face
o privire retrospectivă, examinând converti-
rea sa. Pentru a-L câştiga pe Cristos, el a
trebuit să întoarcă spatele lucrurilor pe care
fusese învăţat din fragedă pruncie să le
preţuiască. Dacă dorea să-L câştige pe
Cristos, atunci trebuia să-şi ia rămas bun de
la religia mamei sale, de la moştenirea
tatălui său şi de la propriile sale realizări,
cum a şi procedat, de altfel, Pavel, renun-
ţând complet la legăturile sale cu iudaismul,
ca nădejde a mântuirii. Procedând astfel,
apostolul a fost dezmoştenit de rudele sale,
repudiat de foştii lui prieteni şi prigonit de
concetăţenii săi. El literalmente a suferit
pierderea tuturor lucrurilor când a devenit
creştin.
întrucât în versetul 8 se foloseşte timpul
prezent, s-ar putea înţelege că Pavel încă
căuta să-L câştige pe Cristos. în realitate, el
II câştigase pe Cristos când L-a recunoscut
prima oară ca Domn şi Mântuitor al său.
Dar timpul prezent indică faptul că aceasta
continuă să fie atitudinea sa — anume că
încă socoteşte toate celelalte lucruri un
gunoi, când le pune alături de valoarea
cunoaşterii Domnului Isus. Marea dorinţă a
inimii lui este ca Cristos să-i fie câştigul
lui. Nu aurul, nici argintul, nici reputaţia
religioasă, ci numai Cristos!
3:9 Şi să fiu găsit în El. Iarăşi s-ar pu-
tea deduce de aici că Pavel căuta mai de-
parte să fie găsit în Cristos. Dar el nu face
altceva decât să privească în trecut la extra-
ordinara decizie cu care a fost confruntat
înainte de a fi mântuit. Era el dispus să
renunţe la propriile sale eforturi de a dobân-
di mântuirea, punându-şi, în schimb, încre-
derea în Cristos? El făcuse această opţiune.
Renunţase la toate celelalte cu scopul de a
fi găsit în Cristos. în clipa în care a crezut
în Domnul Isus, s-a situat pe o poziţie total
diferită înaintea lui Dumnezeu. Nu mai era
văzut acum ca un  copil al  păcătosului

Adam, ci era privit ca fiind în Cristos,
bucurându-se de toată favoarea de care se
bucură Domnul Isus înaintea lui Dumnezeu
Tatăl.
Tot aşa el a renunţat la zdrenţele mur-
dare ale propriei sale neprihăniri, pe care
căutase s-o obţină prin respectarea legii,
alegând în schimb neprihănirea lui Dum-
nezeu, care este dăruită tuturor celor ce-L
primesc pe Mântuitorul. Neprihănirea de
aici este descrisă în termenii unei haine sau
acoperământ. Omul are nevoie de neprihă-
nire pentru a putea sta înaintea lui Dumne-
zeu, beneficiind de bunăvoinţa Sa. Dar
omul nu poate produce această neprihănire.
Prin urmare, Dumnezeu dăruieşte propria
Sa neprihănire celor care îl primesc pe
Fiul Lui ca Domn şi Mântuitor. „El (Dum-
nezeu) L-a făcut pe El (pe Cristos) care n-a
cunoscut nici un păcat să fie păcat pentru
noi, pentru ca noi să putem deveni neprihă-
nirea lui Dumnezeu în El" (2 Cor. 5:21).
Din nou am dori să subliniem că verse-
tele 8 şi 9 nu sugerează deloc faptul că
Pavel nu ar fi primit deja neprihănirea lui
Dumnezeu. Dimpotrivă, ea a devenit co-
moara lui, atunci când a fost născut din nou
pe drumul Damascului. Se foloseşte timpul
prezent doar pentru a sublinia că rezultatele
acestui eveniment crucial au continuat să se
manifeste până în momentul când Pavel
scria aceste cuvinte, când Pavel desigur
continua să creadă că Cristos este cu mult
mai de preţ decât orice lucru la care a
renunţat el.
3:10 Citind acest verset, ajungem la
emoţia supremă din viaţa apostolului, pe
care F. B. Meyer o numeşte „Căutarea
sufletului după Cristosul personal."
De cele mai multe ori pasajul acesta
este tratat în mod spiritualizat, adică sufe-
rinţele, moartea şi învierea nu sunt luate
textual, ci figurat, susţinându-se că ar repre-
zenta nişte experienţe duhovniceşti, respec-
tiv suferinţe mentale, moartea faţă de pre-
tenţiile eului la modul figurat şi trăirea
mentală a vieţii înviate, etc. Noi însă dorim
să subliniem că pasajul trebuie luat în sens
literal. Pavel afirmă că doreşte să trăiască
aşa cum a trăit Cristos. A suferit oare Isus?
Da a suferit. Atunci şi Pavel vrea să sufere.
Oare n-a murit Isus? Ba da. Atunci şi Pavel
vrea să moară moarte de martir în slujba lui
Cristos. A înviat Cristos din morţi? Desigur
că a înviat. Deci şi Pavel vrea să învie, căci
el şi-a dat seama că robul nu este mai
presus de Stăpânul lui. Astfel, el dorea să-L

798

Filipeni

urmeze pe Cristos în suferinţele, moartea
şi învierea Sa. El nu spune că toţi trebuie
să adopte punctul lui de vedere, doar că în
ce-1 priveşte pe el nu poate exista altă cale.
Ca să-L cunosc pe EI. A-l cunoaşte pe
El înseamnă a dobândi o cunoaştere practi-
că, de zi cu zi, a Sa, într-un mod atât de
intim încât chiar apostolul să devină mai
eristic. El doreşte ca viaţa lui Cristos să se
reproducă în el.
Şi puterea învierii Lui. Puterea care
L-a înviat pe Domnul din morţi este pre-
zentată în Scriptură ca cea mai mare mani-
festare de forţă pe care a văzut-o vreodată
universul (Ef. 1:19, 20). Se părea că toate
hoardele răului erau hotărâte să ţină trupul
lui Cristos în mormânt. Puterea nemărginită
a lui Dumnezeu a înfrânt însă această arma-
tă infernală, înviindu-L pe Domnul Isus din
morţi, a treia zi. Aceeaşi putere este pusă
la dispoziţia tuturor credincioşilor (Ef.
1:19), pentru ca aceştia să şi-o însuşească
prin credinţă. Pavel reliefează ambiţia sa de
a cunoaşte experienţa acestei puteri în viaţa
şi mărturia lui.
Şi părtăşia suferinţelor Lui. E nevoie
de tărie divină pentru a suferi pentru Cris-
tos. De aceea, puterea învierii Lui este
aşezată înaintea părtăşiei suferinţelor Lui.
în viaţa Domnului, suferinţa a precedat
gloria. Tot aşa trebuie să fie şi în viaţa lui
Pavel. El trebuie să aibă parte de suferin-
ţele lui Cristos. El şi-a dat seama că în
suferinţele sale nu va fi nici o valoare
ispăşitoare cum a fost în cazul suferinţelor
lui Cristos, dar mai ştia şi aceea că ar fi
fost nepotrivit ca apostolul să trăiască în lux
şi în confort, într-o lume în care Domnul
său fusese respins, biciuit şi răstignit, aşa
cum arată Jowett: „El nu s-a mulţumit să se
înfrupte din triumful Muntelui Măslinilor, ci
a dorit să aibă parte şi din cumplita sfâşiere
sufletească, glaciala zbuciumare şi singură-
tate a Ghetsimanelui."15
Fiind făcut asemenea morţii Lui.
După cum am arătat anterior, de obicei
aceste cuvinte sunt interpretate în sensul că
Pavel dorea să trăiască viaţa răstignită, să
moară practic faţă de păcat, de eul propriu
şi faţă de lume. Dar noi credem că o atare
interpretare goleşte versetul de forţa sa
extraordinară. Desigur, versetul are şi sensul
acesta, dar înţelesul lui e mult mai profund.
Pavel era un adept pasionat al Celui care a
murit pe crucea Calvarului. Nu numai atât,
însă el a fost prezent atunci când primul
martir al bisericii creştine şi-a dat viaţa. De

fapt, a fost complice la asasinarea acestuia!
Noi credem că Pavel a fost realmente dor-
nic să-şi verse viaţa pentru Domnul, într-o
manieră similară cu a lui Ştefan, deoarece
poate i-ar fi fost ruşine să-1 întâlnească pe
acesta în cer, dacă ar fi ajuns acolo pe o
cale mai uşoară decât aceea a martirajului,
cum subliniază şi Jowett:
Mulţi creştini se mulţumesc cu eforturi din
care lipseşte „vărsarea de sânge." Ei renunţă la
lucruri de care se pot lesne lipsi. Darurile lor
sunt lucruri de care se pot detaşa, renunţarea la
ele nepresupunând nici o vărsare de sânge. Ei
se angajează în jertfire, atâta timp cât aceasta
nu atinge viaţa; când însă se cere un lucru vi-
tal, ei se fac nevăzuţi. Creştinii aceştia sunt pri-
mii la toate intrările triumfale, fiind dispuşi să
contribuie cu câţiva bănuţi la înfrumuseţări fizi-
ce, cum ar fi niscaiva lozinci, câteva ramuri de
finic, etc. Dar când strigătele de „Ura!" şi
„Osana" se prefac în murmure îndârjite şi ame-
ninţări colţoase, la orizont prefigurându-se Cal-
varul, aceştia se fac numaidecât nevăzuţi, retră-
gându-se în locuri adăpostite.
Iată însă un apostol care anticipează cu bu-
curie această cerinţă supremă, de importanţă
crucială. Ba, chiar pare supărat pe încetineala
cu care se consumă energia lui sângerândă în
slujba intereselor împărăţiei, dorind să-şi verse
pe de-a-ntregul această energie [pentru Dom-
nul]!16
Pe aceeaşi temă, Hudson Taylor scrie
următoarele:
Este necesar să ne dăruim pe noi înşine pentru
viaţa lumii... Rodnicia presupune purtarea cru-
cii. „Dacă un grăunte de grâu nu cade în pă-
mânt şi nu moare, rămâne singur." Ştim că
Domnul Isus a devenit rodnic — nu doar prin
purtarea crucii Lui, ci şi prin moartea Sa pe a-
ceastâ cruce. Cunoaştem noi multe despre păr-
tăşia Lui în acest fel? Nu există doi Cristoşi —
un Cristos comod pentru creştinii comozi şi un
Cristos suferind şi truditor, pentru credincioşii
de excepţie. Ci există un singur Cristos. Sun-
tem noi dispuşi să rămânem în El, dând astfel
roadă?17
în fine, C. A. Coates spune:
Cunoaşterea lui Cristos în slavă a fost dorinţa
supremă a inimii lui Pavel. Or, această dorinţă
nu putea exista fără să fi produs şi dorul ne-
stins de a fi cu El acolo unde se află Cristos.
De aici urmează că inima care arde de dor pen-

Filipeni

799

tru Domnul se îndreaptă instinctiv spre cărarea
prin care El a atins acel loc din slavă, dorind
din răsputeri să I se alăture prin aceeaşi cărare
pe care a păşit şi El. Inima întreabă: „Cum a
ajuns El la acea slavă? Oare prin înviere? Dar
oare învierea Sa n-a fost precedată de suferinţe
şi moarte?" La care inima răspunde: „Nimic nu
mi-ar face mai mare plăcere decât să mă alătur
Lui, în slava învierii, prin aceeaşi cale care L-a
dus pe El acolo." Acesta e duhul de martir.
Pavel dorea să păşească cu paşi de martir pe
cărarea suferinţelor şi a morţii, pentru ca să
ajungă la înviere şi la slavă prin aceeaşi cale
pe care a ajuns acolo şi Binecuvântatul [Mân-
tuitor], care i-a câştigat inima.'s
3:11 Din nou aici suntem confruntaţi cu
o chestiune de interpretare. Trebuie să luăm
versetul acesta textual, sau trebuie să-1
spiritualizăm? S-au propus diverse interpre-
tări, pe care le rezumăm mai jos:
1.	Pavel nu era sigur că va fi înviat din
morţi. Prin urmare, se sforţa cu toate ener-
giile să-şi asigure partea la înviere. Desigur,
o atare intepretare este total neverosimilă!
Pavel întotdeauna a crezut că învierea se
capătă prin har, iar nu prin faptele săvârşite
de om. în plus, el şi-a exprimat, cu altă
ocazie (2 Cor. 5:1-8) încrederea deplină că
va avea parte de înviere.
2.	O altă interpretare afirmă că Pavel nu
s-ar referi aici la învierea fizică, ci la dorin-
ţa de a trăi viaţa asociată cu învierea aici pe
pământ. După câte se pare este interpretarea
predilectă a celor mai mulţi comentatori.
3.	Conform acestei interpretări, Pavel
s-a referit la învierea fizică, dar nu şi-a
exprimat îndoiala cu privire la faptul că va
avea parte de ea. Mai degrabă, el a spus că
nu-i pasă de suferinţele prin care va trebui
să treacă în drum spre această înviere, ci
era dispus să îndure grele prigoane şi încer-
cări, dacă până să ajungă la înviere drumul
său trebuia să treacă prin acestea. Sintagma:
»ca să ajung cu orice chip, dacă voi
putea" nu exprimă neapărat îndoiala (vezi
Fapte 27:12; Rom. 1:10; 11:14), ci dorinţa
arzătoare sau perspectiva care-1 determină
Pe Pavel să nu ia în seamă cât îl va costa
ca să ajungă acolo.
Noi suntem de acord cu a treia interpre-
tare. Apostolul dorea să se conformeze lui
Cristos. Or, întrucât Cristos suferise, murise
Şi ftisese înviat din morţi, Pavel nu-şi dorea
altceva pentru sine. Tare ne este teamă că
dorinţa noastră de a avea parte aici de o
viaţă de confort, lux şi tihnă adesea ştirbeş-

te tăişul unora din versetele pe care le citim
în Biblie. Oare nu ne-am situa însă pe un
teren mai sigur dacă am lua aceste versete
la justa lor valoare :— adică în mod literal,
cum sunt prezentate — dacă nu există în
Biblie alte versete care să ne împiedice să
le interpretăm astfel?
înainte de a trece de acest verset, trebu-
ie să remarcăm că Pavel se referă la învie-
rea dintre cei morţi. Cu alte cuvinte, aceas-
ta nu e învierea tuturor morţilor, ci se referă
la o anumită înviere, de care vor avea pare
doar unii, ceilalţi rămânând în mormânt.
Ştim de la 1 Tesaloniceni 4:13-18 şi 1
Corinteni 15:51-57 că credincioşii vor fi
înviaţi la venirea lui Cristos (unii la Răpire
iar alţii ia sfârşitul Marii Strâmtorări), dar
că restul morţilor nu vor fi înviaţi decât
după Domnia de o mie de ani a lui Cristos
pe pământ; vezi şi Apo. 20:5.
3:12 Apostolul nu a considerat că a
ajuns deja desăvârşit. Prin desăvârşit nu
se înţelege învierea din versetul precedent,
ci întreaga temă a conformării cu Cristos.
El nu concepea că se poate atinge o stare
de totală absenţă a păcatului sau la un
punct din această viaţă în care nu se mai
poate realiza nici un progres. Se pare că
apostolul era conştient de zicala: „Satisfac-
ţia este mormântul progresului."
Astfel el se avânta înainte, întru împlini-
rea scopului pentru care Domnul Isus l-a
mântuit, pentru ca acest scop să se poată
împlini în el. Apostolul fusese prins de
Cristos Isus pe drumul către Damasc. Care
a fost scopul acestei întâlniri extraordinare?
Acela de a face din Pavel un sfânt model,
prin care Dumnezeu să demonstreze ce
poate realiza prin viaţa unui om [predat
Lui]. Nu, Pavel nu era încă asemenea lui
Cristos, ci procesul conformării îşi desfăşu-
ra în continuare lucrarea, Pavel depunând
toate eforturile pentru ca această lucrare a
harului lui Dumnezeu să poată continua şi
să se adâncească în el.
3:13 Omul acesta, care învăţase să fie
mulţumit cu orice lucruri materiale de care
avea parte (4:11) nu putea, în schimb, să
ajungă niciodată la poziţia în care să consi-
dere că nu mai e loc pentru înaintare du-
hovnicească. Cu alte cuvinte, cum am
spune noi azi, el nu se considera un reali-
zat. Ce face Pavel, atunci? Răspunsul:
Una fac. Pavel era un om cu un scop
precis în viaţă, dominat de o singură viziu-
ne, de o singură ambiţie, asemănându-se, în
această privinţă, cu David, care a spus: „Un

800

Filipeni

lucru doresc de la Domnul."
Uitând ce este în urma mea — prin
care se înţelege nu numai păcatele şi eşecu-
rile lui, ci şi privilegiile, realizările şi succe-
sele vieţii pământeşti, pe care le-a descris la
începutul acestui capitol, ba chiar şi izbân-
zile sale duhovniceşti.
Şi aruncându-mă spre ce este înainte:
adică, privilegiile şi responsabilităţile vieţii
creştine, fie că e vorba despre închinare,
slujire, fie de dezvoltarea personală a carac-
terului creştin.
3:14 Privindu-se ca un alergător la o
cursă atletică, Pavel se descrie pe sine ca
unul care depune toate eforturile pentru a
ajunge la ţintă, la premiul chemării cereşti
a lui Dumnezeu, în Cristos Isus.
Ţelul este linia de sosire de la sfârşitul
cursei de alergări. Premiul este răsplata dată
câştigătorului. Aici ţelul ar fi să ajungă cu
bine la sfârşitul cursei vieţii şi mai cu
seamă, se pare, la Scaunul de judecată al
lui Cristos. Premiul ar fi cununa neprihăni-
rii, pe care în alt loc Pavel o descrie ca
premiul pentru care a alergat atât de vârtos
(2 Tim. 4:8).
Spre premiul chemării cereşti [în sus]
a lui Dumnezeu în Cristos Isus cuprinde
toate scopurile pe care le-a avut Dumnezeu
în vedere, când ne-a mântuit, inclusiv mân-
tuirea, conformarea la Cristos, moştenirea
împreună cu El, un loc în patria cerească şi
o sumedenie de alte binecuvântări duhovni-
ceşti.
VH.ÎNDEMNUL LA O UMBLARE
CEREASCĂ, EXEMPLIFICATĂ DE
APOSTOL (3:15-21)
3:15 Toţi cei se sunt maturi (în româ-
neşte: „desăvârşiţi") trebuie să fie dispuşi şi
ei să sufere şi să moară pentru Cristos şi să
nu precupeţească nici un efort în dorinţa de
a deveni tot mai mult asemenea Domnului
Isus. Aceasta înseamnă să fii matur în cre-
dinţa creştină. Unii numesc această atitudi-
ne fanatism, extremism sau radicalism. Dar
apostolul afirmă că cei ce au ajuns la matu-
ritate vor înţelege numaidecât că este singu-
rul răspuns cuminte, logic şi rezonabil pe
care-1 putem da Celui care Şi-a vărsat viaţa,
murind pentru noi pe crucea Calvarului.
Dacă în vreo privinţă gândiţi altfel,
Dumnezeu vă va lumina şi în această
privinţă. Pavel îşi dă seama că nu toţi vor
fi de acord cu el în privinţa adoptării unei
filosofii [de viaţă] atât de periculoase. Dar
el îşi exprimă încrederea că dacă cineva

doreşte cu adevărat să cunoască adevărul,
Dumnezeu i-1 va descoperi. Motivul pentru
care asistăm în vremea noastră la un creşti-
nism atât de comod şi de complăcut este
faptul că nu dorim să cunoaştem adevărul,
că nu dorim să facem ceea ce cere un
creştinism ideal. Dumnezeu este dispus să
le arate adevărul celor care sunt dispuşi să-1
urmeze.
3:16 In continuare apostolul adaugă că,
între timp, trebuie să trăim pe măsura lumi-
nii pe care ne-a dat-o Domnul. Nu ar avea
rost să aşteptăm până ce vom fi ajuns la o
cunoştinţă mai deplină a ceea ce ni se cere
să facem ca creştini. în timp ce aşteptăm ca
Domnul să ne descopere implicaţiile depli-
ne ale crucii, trebuie să ascultăm de gradul
de adevăr ce ni s-a descoperit.
3:17 Acum Pavel se ocupă de îndem-
nuri, încurajându-i, mai întâi, pe filipeni să
fie urmaşi sau imitatori ai săi. Este un tribut
adus vieţii sale exemplare faptul că a putut
scrie asemenea cuvinte. Adesea auzim pe u-
nii afirmând în glumă: „Fă cum spun, nu
cum fac eu." Nu tot aşa a procedat aposto-
lul, căci el a putut să-şi ofere viaţa ca mo-
del de devotament integral pentru Cristos şi
cauza Lui, cum arată şi Lehman Strauss:
Pavel s-a considerat receptor al îndurării lui
Dumnezeu, pentru ca să poată fi „un model".
Astei, întreaga lui viaţă ce a urmat după con-
vertirea sa a fost dedicată prezentării pentru cei
din jurul lui a unui portret esenţial a ceea ce
trebuie să fie un creştin. Dumnezeu 1-a mântuit
pe Pavel pentru ca el să poată arată prin pilda
convertirii lui că ceea ce Isus Cristos a făcut
pentru el poate face şi negreşit va face şi
pentru alţii. Oare nu a fost acesta obiectivul
special avut în vedere de Domnul când S-a în-
durat de tine şi de mine? Eu cred că El ne-a
mântuit pentru a fi un model pentru toţi credin-
cioşii care vor veni. Slujim noi ca modele
pentru cei ce au fost mântuiţi prin harul Lui?
Dea Domnul să fim!19
Şi uitaţi-vă bine la cei ce ce se poarta
după modelul pe care îl aveţi în noi. Asta
se referă la toţi cei ce trăiau acelaşi fel de
viaţă ca Pavel. Nu înseamnă că ei trebuiau
marcaţi în mod dezaprobator, ci trebuiau
observaţi cu scopul de a le urma exemplul-
3:18 După cum versetul 17 îi descrie pe
cei al căror exemplu credincioşii trebuie
să-1 urmeze, versetul acesta ne spune care
sunt cei al căror exemplu nu trebuie să-J
urmăm. Apostolul nu-i identifică pe aceşti

Filipeni

801

oameni în mod concret. Fie că erau învăţă-
torii falşi cu tendinţe iudaizatoare, din
versetul 2, fie că erau învăţători ce se con-
siderau creştini, dar în realitate prefăceau
libertatea creştină în prilej de complacere în
păcate, transformând harul în pretext pentru
păcat — nu ni se precizează clar despre
cine a fost vorba.
Pavel îi avertizase pe sfinţi cu privire la
aceşti oameni, dar acum reia subiectul,
plângând. Cum se face că varsă lacrimi,
când lansează o condamnare atât de aspră?
Explicaţia o găsim în daunele pe care le
produc aceşti oameni în rândul bisericilor
lui Dumnezeu. în vieţile altora pe care le
ruinează. în ocara pe care o aduc Numelui
lui Cristos. în acoperirea adevăratului sens
al crucii. Şi în faptul că adevărata dragoste
plânge chiar atunci când îi condamnă pe
duşmanii crucii lui Cristos, după cum şi
Domnul Isus a plâns pentru oraşul ucigaş,
Ierusalim.
3:19 Oamenii aceştia erau destinaţi
pierzării veşnice. Asta nu înseamnă anihila-
rea lor, ci judecata lui Dumnezeu, în iazul
de foc, pe veci de veci.
Dumnezeul lor era pântecele lor. Toate
activităţile lor, chiar şi pretinsa lor slujire
religioasă, erau îndreptate spre acumularea
de bucate (sau poate băuturi), cu care să-şi
satisfacă poftele trupeşti. F. B. Meyer îi
descrie pe aceşti oameni cu multă precizie:
„Nu există nici o capelă în viaţa lor. Doar
o imensă bucătărie."
Gloria lor era în acelaşi timp ruşinea
lor. Ei se lăudau cu înseşi lucrurile de care
ar fi trebuit să se ruşineze — cu goliciunea
şi comportarea lor imorală.
Ei erau preocupaţi de lucruri pământeşti.
Pentru ei, lucrurile importante în viaţă erau
alimentele, îmbrăcămintea, onoarea, confor-
tul şi plăcerile. Lucrurile care privesc cerul
Şi veşnicia nu le tulburau cu nimic bălăcirea
>n noroiul acestei lumi. Ei îşi vedeau mai
departe de îndeletnicirile lor, de parcă ar fi
trăit veşnic pe acest pământ.
3:20 Apostolul contrastează acum aceste
purtări cu atitudinea cerească a adevăratului
credincios.
Când a fost scrisă epistola de faţă, Filipi
era o colonie a Romei (vezi Fapte 16:12).
Filipenii erau cetăţeni ai Romei, bucurându-
se de protecţia şi privilegiile ei. Dar ei erau
Şi cetăţeni ai stăpânirii locale. Pe acest
fandai, apostolul le aminteşte credincioşilor
câ cetăţenia lor este în cer. Moffatt tra-
duce astfel acest verset: „Dar noi suntem o

colonie a cerului."
Asta nu înseamnă că creştinii nu sunt şi
cetăţeni ai ţărilor de pe pământ în care
locuiesc. Alte versete din Scriptură ne
învaţă clar că trebuie să ne supunem guver-
nelor, pentru că ele sunt rânduite de Dum-
nezeu (Rom. 13:1-7). într-adevăr, credincio-
şii trebuie să asculte de guvern în toate
privinţele în care Domnul nu le-a interzis în
mod expres să o facă. Filipenii datorau
ascultre magistraţilor locali şi împăratului
de la Roma. Tot aşa credincioşii de azi au
responsabilităţi faţă de guvernele pămân-
teşti, dar loialitatea lor primordială este faţă
de Domnul lor din cer.
Nu numai că suntem cetăţeni ai cerului,
ci şi aştetăm cu nerăbdare pe Mântuito-
rul din cer! Aşteptăm cu nerăbdare sunt
cuvinte foarte puternice (în textul original),
prin care se exprimă aşteptarea unui lucru
considerat iminent. înseamnă textual să-ţi
întinzi capul înainte, ca să poţi auzi cel mai
mic semnal că lucrul sau persoana aşteptată
a apărut la orizont.
3:21 Când va veni Domnul Isus din cer,
El va schimba aceste trupuri ale noastre. Nu
este nimic rău sau murdar în trupul nostru
omenesc, ca atare. Răul constă doar în
întrebuinţarea greşită pe care o putem da
trupului nostru.
Dar este un trup al stării noastre sme-
rite, adică un trup al umilirii. Este supus
ridurilor, cicatricilor, îmbătrânirii, suferinţei,
bolilor şi morţii. Ne limitează şi ne face să
nu ne simţim comozi!
Domnul îl va transforma însă într-un
trup de slavă. Noi nu cunoaştem înţelesul
deplin al acestei afirmaţii, dar ştim că noul
trup nu va mai fi supus deteriorării sau
morţii, nici limitărilor de timp sau barierelor
naturale. Va fi un trup real, dar perfect aco-
modat la condiţiile cerului. Va fi ca trupul
învierii posedat de Domnul Isus.
Asta nu înseamnă că vom avea cu toţii
aceeaşi înfăţişare fizică! Isus putea fi recu-
noscut în mod distinct după învierea Sa şi
negreşit fiecare individ îşi va păstra identi-
tatea fizică în veşnicie.
De asemenea, acest pasaj nu ne învaţă
că vom fi ca Domnul Isus în ce priveşte
atributele lui Dumnezeu. Noi niciodată nu
vom avea atotştiinţa şi atotputernicia lui
Dumnezeu, după cum nu vom putea fi în
orice loc, în acelaşi timp.
Dar vom fi din punct de vedere moral
ca Domnul Isus. Vom fi pe veci eliberaţi de
păcat. Acest pasaj nu ne oferă însă suficien-

802

FHipeni

te date pentru a ne satisface curiozitatea.
Totuşi cât ni se dă este suficient pentru a
ne inspira mângâiere şi nădejde.
Potrivit cu lucrarea prin care El este
în stare de a-Şi supune toate lucrurile.
Transformarea trupurilor noastre va fi reali-
zată de aceeaşi putere divină la care va re-
curge ulterior Domnul pentru a-Şi supune
toate lucrurile. El este „în stare să mântu-
iască" (Ev. 7:25). El este „în stare să ajute"
(Ev. 2:18). El este „în stare să păstreze"
(Iuda 24). Acum în versetul de faţă aflăm
că El este în stare să supună. „Acesta este
Dumnezeul nostru în veci de veci. El va fi
călăuza noastră, chiar până la moarte" (Ps.
48:14).
VIII.   ÎNDEMNUL LA ARMONIE,
AJUTORARE RECIPROCĂ,
BUCURIE, ÎNGĂDUINŢĂ, SPI-
RIT RUGATIV ŞI O VIAŢĂ
DISCIPLINATĂ A GÂNDURI-
LOR (4:1-9).
4:1 Pe baza minunatei nădejdi pe care
a aşezat-o apostolul înaintea minţilor cre-
dincioşilor în versetul anterior, el îi îndeam-
nă acum să rămână tari în Domnul. Ver-
setul acesta este plin de nume pline de dră-
gălăşenie la adresa credincioşilor. Mai întâi,
Pavel îi numeşte fraţi. Dar nu numai fraţi,
ci preaiubiţii lui fraţi. Apoi adaugă că îi
este dor de ei, adică doreşte să fie din nou
în mijlocul lor. în continuare îi numeşte cu-
nuna şi bucuria lui. Negreşit el vrea să
spună că sunt bucuria lui în prezent şi că
vor fi cununa lui la Scaunul de judecată al
lui Cristos. în cele din urmă, el încheie ver-
setul cu cuvântul: preaiubiţilor. Apostolul
avea într-adevăr o mare iubire pentru oa-
meni şi negreşit acesta este unul din secre-
tele eficienţei sale în lucrarea Domnului.
4:2 Evodia şi Sintiche erau nişte femei
din biserica de la Filipi, care nu se înţele-
geau. Nu ni se oferă detaliile neînţelegerii
lor (şi poate că mai bine e aşa!).
Apostolul foloseşte (în textul original)
termenul a implora de două ori, pentru a
arăta că îndemnul este adresat în egală
măsură şi uneia, şi alteia. Pavel le îndeam-
nă pe aceste surori creştine să fie cu un
gând în Domnul. Ne este imposibil să fim
uniţi în toate lucrurile vieţii de zi cu zi, dar
în ce priveşte lucrurile Domnului, este
posibil să renunţăm la deosebirile noastre
mărunte de vederi, pentru ca Domnul să fie
preamărit iar lucrarea Lui să propăşească.
4:3  S-au creat destule speculaţii  cu

privire la identitatea adevăratului tovarăş
de jug20 căruia i se adresează Pavel în acest
verset. Timotei şi Luca sunt două nume
posibile care, după unii, ar putea fi cei
vizaţi de Pavel aici, dar cel mai probabil
este că Pavel s-a referit la Epafrodit. Căci
el este îndemnat să le ajute pe aceste femei
care trudiseră din greu împreună cu Pavel
pentru propăşirea evangheliei. Noi credem
că aceste femei au fost Evodia şi Sintiche şi
că apostolul Pavel le oferă un sfat căruia
experienţa i-a dovedit valabilitatea. Adesea,
când două persoane se ceartă, soluţia cea
mai bună este ca rezolvarea s-o dea o terţă
persoană, independentă — cineva care are
spirit de discernământ, judecată matură. Iar
această persoană nu trebuie să acţioneze
arbitrar în cazul ce i s-a adus şi în decizia
pe care o ia, ci mai degrabă trebuie să
recurgă la cuvântul lui Dumnezeu, fiind în
stare să arate persoanelor care s-au certat
soluţia biblică la problema lor.
Trebuie să avem grijă când interpretăm
sintagma: „au lucrat din greu împreună
cu mine pentru evanghelie" în nici un caz
nu se poate imagina că ele au predicat e-
vanghelia împreună cu apostolul Pavel. E-
xistă multe moduri în care femeile pot lucra
din greu pentru înaintarea evangheliei — o-
menindu-i pe slujitorii lui Cristos, făcând
vizite în familii, învăţându-le pe femeile
mai tinere şi pe copii — fără însă să-şi a-
sume rolul de a învăţa pe bărbaţi în public
sau de a predica.
Pavel aminteşte de un alt conlucrător al
său, Clement. Nu mai deţinem alte date
precise despre el. Apoi Pavel menţionează
pe ceilalţi lucrători împreună cu el, ale
căror nume sunt scrise în cartea vieţii.
Este un mod minunat de a exprima binecu-
vântarea veşnică şi nespus de mare de care
beneficiază cei ce cred în Cristos şi II
slujesc.
4:4 îndreptându-şi acum atenţia către
întreaga biserică, Pavel repetă îndemnul lui
predilect. Secretul îndemnului lui se găseşte
în cuvintele în Domnul. Indiferent cât de
întunecate ar fi împrejurările vieţii, întotdea-
una creştinul poate să se bucure în Dom-
nul, după cum arată Jowett, împărtăşind
propria sa experienţă a bucuriei creştine:
Bucuria creştină este o stare sufletească in-
dependentă de împrejurările imediate prin care
trecem. Dacă ar depinde de lucrurile din jurul
nostru, atunci într-adevăr ar fi la fel de nesigu-
ră şi de firavă ca flacăra unei lumânări neprote-

Filipeni

803

jate, în mijlocul unei vijelii. O clipă lumânarea
va arde frumos şi stabil, pentru ca în clipa
următoare flacăra să ajungă până la marginea
mucului, nemaidând lumină suficientă. Dar
bucuria creştină nu depinde de împrejurările
vremelnice ale vieţii şi, prin urmare, nu este
victima zilei trecătoare. La un moment dat din
viaţa mea, toate lucrurile îmi merg bine, ca
într-o zi însorită de iunie, pentru ca mai târziu,
ele să ia o altă întorsătură, devenind sumbre ca
o zi de noiembrie. într-o zi sunt la o nuntă,
pentru ca în altă zi să mă aflu la buza unui
mormânt. într-o zi, aflându-mă în lucrarea
Domnului, am câştigat zece suflete pentru
Domnul, pentru ca apoi să treacă zile multe
fără să mai câştig nici unul. Aşadar, zilele sunt
schimbătoare ca vremea şi totuşi bucuria creşti-
nă poate fi constantă. In ce constă secretul
persistenţei ei?
în această realitate: „Iată, Eu sunt cu voi in
toate zilele." în toate zilele, indiferent de
schimbările pe care le aduc acestea, El nu se
schimbă, nici nu oboseşte." El nu e Prieten
doar de zile bune, care să mă părăsească atunci
când cerul se întunecă şi vremea se răceşte. El
nu alege zilele mele de exuberanţă, după cum
nu le alege pe cele de uscăciune şi înfrângere.
El nu Se arată doar atunci când port o ghirlan-
dă, după cum nu Se ascunde atunci când port
0 cunună de spini. El este cu mine „în toate
zilele" — şi în zilele de propăşire, şi în cele de
necaz; şi în zilele când bat clopele petrecerii
cuiva pe ultimul său drum, şi în zilele când
răsună imnul nupţial. „în toate zilele". Ziua
vieţii — ziua morţii — ziua judecăţii.21
4:5 în continuare Pavel îi îndeamnă să
facă în aşa fel încât blândeţea lor să fie
cunoscută de toţi oamenii. Termenul
acesta a fost tradus şi prin înduplecare, prin
spirit rezonabil, prin disponibilitatea de a
ceda, de a nu insista să se facă cum vrei tu.
Dificultatea nu constă în înţelegerea sensu-
lui termenului, ci în ascultarea de preceptul
cuprins în cuvintele: de toţi oamenii.
Domnul este aproape ar putea însemna
că Domnul este prezent acum sau că veni-
ta Domnului se apropie. Ambele sensuri
sunt valabile, deşi noi îl preferem pe al
doilea.
4:6 Este oare posibil ca un creştin să nu
se îngrijoreze cu privire la nimic? Este
Posibil, atâta timp cât avem resursa unei
rugăciuni făcute cu credinţă. Restul versetul
explică cum pot fi vieţile noastre eliberate
de îngrijorarea păcătoasă. Toate trebuiesc
aduse înaintea  Domnului  în  rugăciune.

Toate înseamnă literalmente toate! Nu
există nici un lucru, oricât de mare sau mic,
care să nu stea în atenţia Sa plină de dra-
goste pentru noi!
Rugăciunea este deopotrivă un act şi o
atmosferă. Noi ne apropiem de Domnul în
anumite momente, aducându-I cererile
noastre concrete. Dar este posibil să trăim
într-o atmosferă de rugăciune. Este posibil
ca starea noastră sufletească să fie o stare
de rugăciune. Probabil cuvântul rugăciune
din acest verset înseamnă întreaga atitudine
a vieţii noastre, pe când cererile semnifică
anumite lucruri concrete, anumite cereri pe
care le aducem înaintea Domnului.
Dar apoi trebuie să remarcăm că cererile
noastre trebuie să fie aduse la cunoştinţa lui
Dumnezeu cu mulţumire. Cineva a rezumat
versetul acesta afirmând că noi nu trebuie
să ne îngrijorăm cu privire la nimic, să ne
rugăm pentru toate şi să mulţumim pentru
orice."
Dacă aceste atitudini vor caracteriza
viaţa noastră, pacea lui Dumnezeu, care
întrece orice pricepere, va păzi inimile şi
gândurile noastre în Cristos Isus. Pacea
lui Dumnezeu este starea sfântă de odihnă
şi mulţumire care inundă sufletul credincio-
sului, când se bizuie cu totul pe Dumnezeu.
Bizuindu-se pe Iehova,
Inimile's binecuvântate;
Găsind, aşa cum a făgăduit El,
odihnă şi pace desăvârşită.
— Frances Ridley Havergal
Pacea aceasta întrece orice pricepere. Oa-
menii din lume nu pot s-o înţeleagă deloc şi
chiar creştinii care o posedă constată că
conţine un element tainic, de mister. Ei sunt
surprinşi de faptul că nu sunt cuprinşi de
disperare atunci când sunt confruntaţi cu
tragedii sau împrejurări potrivnice.
Această pace le fortifică viaţa inimii şi
gândurilor lor. Ce tonic binevenit este, prin
urmare, această pace, în perioada tulbure în
care trăim, plină de nevroze, crize nervoase,
boli mintale şi tot felul de alte tulburări,
când atâţia oameni consumă tranchilizante!
4:8 Acum apostolul oferă, în încheiere,
câteva sfaturi privitoare la viaţa gândurilor.
De la un capăt la altul, Biblia ne învaţă că
putem exercita control asupra gândurilor
noastre. Nu ne va fi de nici un folos dacă
vom adopta o atitudine defetistă, afirmând
că, pur şi simplu, nu putem împiedica gân-
durile nepotrivite care ne indundă uneori

804

Filipeni

mintea. Adevărul e că putem fi stăpâni pe
gândurile noastre. Secretul constă în gândi-
rea pozitivă, care a devenit un principiu
binestabilit, respectiv înlocuirea gândurilor
rele cu gânduri noi, pozitive. Asta pentru că
putem gândi simultan şi gânduri rele, şi
gânduri bune despre Domnul Isus. Prin
urmare, dacă ţi se strecoară în inimă un
gând rău, acesta poate fi eliminat numaide-
cât, îndreptându-ţi gândul spre Persoana şi
lucrarea lui Cristos, meditând asupra lor.
Psihologii şi psihiatrii de marcă din totdeau-
na au ajuns să recunoască valabilitatea
principiului enunţat de apostolul Pavel în
această privinţă. Şi aceşti specialişti subli-
niază pericolul gândirii negative.
Nu va fi nevoie de prea multă căutare
până să-L descoperi pe Domnul Isus Cristos
în versetul 8. Tot ce este adevărat, tot ce
este drept, tot ce este curat, tot ce este
vrednic de iubit, tot ce este vrednic de
primit se găseşte în El. Să examinăm, rând
pe rând, fiecare din aceste virtuţi. Adevărat
este tot ce nu e fals sau nevrednic de încre-
dere; tot ce e autentic şi real. Tot ce este
vrednic de cinste (sau nobil) — adică tot
ce este atrăgător din punct de vedere moral.
Drept înseamnă aici neprihănit, atât faţă de
Dumnezeu, cât şi faţă de om. Curat se
referă la caracterul de o înaltă ţinută morală
al unei persoane. Tot ce este vrednic de
iubit — adică tot ce este agreabil şi admi-
rabil de privit sau luat în considerare. Tot
ce este vrednic de primit ar mai putea fi
tradus prin: „tot ce se bucură de o bună
reputaţie". Apoi, desigur, virtutea din acest
verset se referă la excelenţa pe plan moral.
Orice laudă — adică tot ce merită să fie
elogiat.
In versetul 7, Pavel i-a asigurat pe sfinţi
că Dumnezeu va păzi inimile şi gândurile
lor în Cristos Isus. Dar el are grijă să le
amintească faptul că şi ei au partea lor de
responsabilitate, în această privinţă. Dumne-
zeu nu păzeşte viaţa gândurilor unei persoa-
ne care nu doreşte ca această viaţă să fie
păstrată curată.
4:9 Din nou, apostolul Pavel se dă pe
sine ca pildă, se prezintă ca model de sfânt,
îndemnându-i pe credincioşi să practice lu-
crurile pe care le-au deprins de la el şi pe
care le-au văzut exemplificate în viaţa lui.
Faptul că că acest îndemn survine atât
de aproape de versetul 8 nu e lipsit de sem-
nificaţie, întrucât trăirea corectă este urma-
rea gândirii corecte. Dacă gândurile din
viaţa cuiva sunt curate, atunci şi viaţa lui va

fi curată. Pe de altă parte, dacă mintea
cuiva este un focar de stricăciune, atunci
negreşit acesta se va revărsa în trăirea
practică a acelei persoane, întinându-i viaţa.
In plus, nu trebuie să uităm că dacă cineva
adăposteşte în mintea sa un gând rău timp
îndelungat, mai devreme sau mai târziu va
pune în aplicare acel gând.
Celor care urmează cu credincioşie pilda
apostolului li se făgăduieşte că Dumnezeul
păcii va fi cu ei. In versetul 7, pacea lui
Dumnezeu este partea celor care au obiceiul
să se roage; aici Dumnezeul păcii este
Prietenul şi însoţitorul celor care sunt sfinţi.
Ideea care se desprinde de aici este că
Dumnezeu însuşi se va apropia şi va fi
prezent cu drag în experienţa tuturor celor
în a căror viaţă se întruchipează adevărul.
IX. MULŢUMIRILE LUI PAVEL
PENTRU DARURILE FINANCIARE
PRIMITE DIN PARTEA
SFINŢILOR (4:10-20)
4:10 în versetele 10-19, Pavel tratează
relaţia ce exista între biserica din Filipi şi
el, în legătură cu asistenţa financiară. Ni-
meni nu va putea sublinia îndeajuns ce
mângâiere au adus aceste versete sfinţilor
lui Dumnezeu care au fost chemaţi să
treacă prin vremuri de strâmtorări financiare
şi eşecuri!
Pavel se bucură că în sfârşit, după o
perioadă de timp, filipenii i-au trimis asis-
tenţă de ordin practic, în lucrarea Domnu-
lui. El nu le bagă de vină pentru perioada
de timp în care nu a primit nici un ajutor,
ci îi elogiază pentru că au dorit să trimită
ajutoare, dar le lipsea prilejul s-o facă.
Moffatt traduce astfel acest verset: „Căci
vouă nu v-a lipsit niciodată preocuparea, ci
doar prilejul de a v-o etala."
4:11 Analizând acum tema finanţelor,
este încurajator să vedem delicateţea şi
curtoazia cu care îl tratează Pavel. El nu
doreşte ca ei să creadă că el s-ar plânge sau
că i-ar critica pentru lipsa de fonduri. Mai
degrabă, doreşte să le spună că este total
independent de împrejurări atât de monde-
ne, că a învăţat să fie mulţumit, indiferent
de starea financiară în care s-ar găsi. Starea
de mulţumire este cu mult mai de preţ de-
cât bogăţiile, întrucât dacă e adevărat „că
mulţumirea nu produce bogăţii, tot atât de
adevărat este că ea realizează acelaşi scop,
îndepărtând dorinţa de îmbogăţire."
„De mare preţ este secretul pe care şi
1-a însuşit un credincios, când a învăţat să

Filipeni

805

stea cu capul sus, chiar atunci când stoma-
cul îi este gol; când priveşte drept înainte,
chiar dacă buzunarele îi sunt goale; când se
bucură, chiar şi atunci când nu i s-a plătit
salariul, găsindu-şi desfătarea în Dumnezeu,
chiar atunci când oamenii îşi calcă cuvân-
tul, fiind nevrednici" (text select).
4:12 Pavel a ştiut să fie smerit, adică să
se descurce, chiar atunci când îi lipseau
cele necesare traiului, după cum a ştiut să
trăiască şi în belşug, adică atunci când i s-a
dăruit mai mult decât avea nevoie pentru
traiul lui. în toate lucrurile şi în toate
privinţele el s-a deprins să fie sătul şi
flămând... în belşug... şi în lipsă. Cum a
deprins apostolul această lecţie? Pur şi
simplu prin faptul că era convins că se află
în voia lui Dumnezeu. El ştia că indiferent
în ce împrejurări s-ar fi aflat, Dumnezeu
rânduise să treacă prin ele. Dacă era flă-
mând, asta se datora faptului că Dumnezeu
îngăduise acest lucru. Dacă era sătul, asta
însemna că Domnul rânduise acest lucru.
Fiind angrenat cu toate forţele şi cu toată
perseverenţa în slujba Regelui, apostolul
putea afirma cu toată convingerea: „Da,
Tată, că aşa ai găsit Tu cu cale!"
4:13 Apoi apostolul adaugă cuvintele
care i-au nedumerit pe mulţi: „Pot totul
prin Cristos, care mă întăreşte." Ce-a
vrut să spună Pavel? Voia el să interpretăm
această afirmaţie în sens literal? Credea el
oare că într-adevăr nu este nici un lucru pe
care nu-1 poate înfăptui? Răspunsul este
următorul: Când apostolul Pavel spune că
poate face toate lucrurile, el înţelege prin
aceasta toate lucrurile care se încadrau în
voia lui Dumnezeu pentru el. El învăţase că
poruncile Domnului beneficiază de protecţia
divină a cerului. El ştia că Dumnezeu
niciodată nu-1 va chema să realizeze vreo
lucrare pentru care să nu-i fi dat şi harul
necesar. Toate lucrurile se aplică, probabil,
nu numai la marile înfăptuiri, ci, mai degra-
bă, la marile stări de privaţiune şi de foa-
me.
4:14 în pofida tuturor spuselor sale,
apostolul vrea ca filipenii să ştie că ei au
procedat bine prin faptul că au luat parte a-
lături de el la strâmtorarea lui. Asta se re-
feră, probabil, la banii pe care i-au trimis
pentru acoperirea nevoilor sale, în timp ce
se afla la închisoare.
4:15 în trecut, filipenii excelaseră în
harul dărniciei. în zilele de la începutul
lucrării lui Pavel, când a plecat din Mace-
donia, nici o biserică nu a luat parte la

ajutorarea sa financiară, decât cea a filipeni-
lor.
Ce uimitor este să constatăm cum aceste
detalii, aparent insignifiante, sunt consem-
nate pe veci în cuvântul scump al lui Dum-
nezeu! Asta ne învaţă că tot ce dăm slujito-
rilor Domnului este dat de fapt Domnului.
El este interesat de fiecare bănuţ. El con-
semnează tot ceea ce se face pentru El şi-i
răsplăteşte din plin, cu măsură bună, scutu-
rat şi dând peste margini, pe toţi cei ce
procedează astfel.
4:16 Chiar pe când se afla la Tesaloni-
ca, ei au trimis din nou ajutoare pentru
nevoile sale. Se pare că filipenii trăiau atât
de aproape de Domnul, încât El putea să-i
călăuzească în privinţa dărniciei. Duhul
Sfânt le-a pus pe inimă dorinţa să îl ajute
pe apostolul Pavel. Şi ei au răspuns îndem-
nului divin, trimiţându-i bani o dată şi
chiar de două ori. Când ne amintim că
Pavel s-a aflat la Tesalonica doar un timp
scurt, gestul lor de dărnicie devine şi mai
semnificativ.
4:17 Admirabilul altruism al apostolului
Pavel reiese şi din acest verset, întrucât
vedem că el era mai încântat de câştigul
lor, decât de darul lor. Şi mai mare decât
dorinţa lui de a fi ajutat financiar era dorul
său ca roadă să abunde în folosul credin-
cioşilor. Este exact ceea ce se întâmplă
când dăruim bani Domnului. Totul se înre-
gistrează în registrele financiare ale cerului,
urmând ca într-o zi să primim înapoi însu-
tit.
Tot ce avem este al Domnului şi când îi
dăm Lui, nu facem altceva decât să-I dăm
ceea ce deja îi aparţine. Creştinii care taie
firul în patru, încercând să stabilească dacă
trebuie sau nu să dea zeciuială, au pierdut
din vedere punctul central al învăţăturii
despre dărnicie. Israeliţilor într-adevăr li s-a
poruncit să dea a zecea parte ca dar minim,
în această epocă a harului, nu ar trebui să
se pună întrebarea: „Cât să dau Domnu-
lui?", ci mai degrabă: „Cât voi îndrăzni să
păstrez pentru mine însumi?" Ar trebui ca
toţi creştinii să dorească să trăiască în mod
economic şi jertfitor, pentru a putea da o
parte tot mai mare a veniturilor lor lucrării
Domnului, pentru ca oamenii să nu piară
pentru simplul fapt că nu au auzit evanghe-
lia lui Cristos.
4:18 Când Pavel afirmă: Am de toate,
el spune de fapt: Am de toate câte am
nevoie şi sunt în belşug. Ni se pare ciudat
să auzim, în secolul acesta al douăzecilea,

806

Filipeni

cial, cum un slujitor al Domnului nu se
milogeşte şi nu cerşeşte bani, ci, dimpotri-
vă, recunoaşte că are de ajuns. Toate cam-
paniile ieşite de sub control, de cerşetorie
de bani de la public din vremea noastră
sunt o urâciune în faţa lui Dumnezeu şi o
ocară pentru numele lui Cristos. în plus,
sunt cu totul inutile. Hudson Taylor spunea
odată: „Când lucrarea lui Dumnezeu este
făcută după tiparul lui Dumnezeu, nu vor
lipsi niciodată resursele lui Dumnezeu."
Necazul în vremea noastră constă în faptul
că nu mai suntem în stare să facem distinc-
ţie între lucrul pentru Dumnezeu şi lucrarea
lui Dumnezeu. Este posibil ca cineva să se
angajeze în aşa-numita slujire creştină, care
să nu fie însă deloc după voia lui Dumne-
zeu. Acolo unde există o abundenţă de
bani, există întotdeauna şi pericolul cel mai
mare de a te angaja pe căi care nu benefi-
ciază de aprobarea divină sau, citându-1 pe
Hudson Taylor din nou: „Lucrul de care
trebuie să ne temem cel mai mult nu este
lipsa fondurilor ci prezenţa care nu benefi-
ciază de binecuvântarea Domnului."
Darul adus de Epafrodit din partea
filipenilor — expresia iubirii lor pentru
apostolul Pavel — este descris drept o
mireasmă plăcut mirositoare, o jertfa bine
primită şi plăcută înaintea lui Dumnezeu.
Singura dată când mai sunt folosite aceste
cuvinte este atunci când se referă la Cristos
însuşi (Ef. 5:2). Pavel înnobilează dărnicia
jertfitoare a filipenilor, arătând ce a însem-
nat ea pentru Dumnezeu, prin faptul că s-a
suit până la el ca o jertfa plăcut mirositoare,
fiind nu numai acceptabilă, dar şi plăcută,
cum arată şi Jowett:
Prin urmare, cât de vastă este gama acestui
gest de dărnicie, aparent local! Noi credeam că
i-am slujit pe săraci, când, în realitate, am con-
versat cu Regele. Noi ne închipuiam că aroma
se va opri undeva într-un cartier sărăcăcios, şi
când colo această mirească s-a răspândit în uni-
vers. Noi gândeam că ne-am ocupat doar de
Pavel, dar iată că L-am slujit chiar pe Mântui-
torul şi Domnul lui Pavel."
4:19 Acum Pavel adaugă ceea ce este
probabil cel mai cunoscut şi mai iubit din
verset din capitolul de faţă. Să fim atenţi să
observăm că această făgăduinţă vine ime-
diat după descrierea isprăvniciei lor fidele.
Cu alte cuvinte, pentru că I-au dăruit lui
Dumnezeu din resursele lor materiale, chiar
până acolo încât şi-au periclitat propriul lor

trai. Dumnezeu va îngriji acum din plin de
toate nevoile lor. Ce uşor este pentru unii
creştini să scoată versetul acesta din contex-
tul în care a fost dat, folosindu-1 ca pernă
comodă pe care sâ-şi plece capul, risipind
banii pentru ei înşişi, şi abia arareori gân-
dindu-se la lucrarea lui Dumnezeu, amăgin-
du-se cu cuvintele: „Nu-i nimic, că Dumne-
zeu va avea grijă de toate nevoile tale."
Deşi este adevărat că, în general, Dum-
nezeu are grijă de toate nevoile copiilor Săi,
promisiunea din acest verset e una aparte,
ce se adresează celor credincioşi şi devotaţi
dărniciei către Cristos, aceştia fiind asiguraţi
că Cristos nu va îngădui niciodată să sufere
lipsuri.
Adesea s-a arătat că Dumnezeu are grijă
de nevoile copiilor Săi — nu din bogăţiile
Sale, ci potrivit cu bogăţiile Sale în slavă
prin Cristos Isus. Dacă un milionar ar da
.zece cenţi unui copil, ar da din bogăţiile
sale. Dar dacă ar dărui o sută de mii de
dolari unei cauze vrednice, ar da potrivit cu
bogăţiile sale. Dumnezeu poartă de grijă
după bogăţiile Sale în slavă prin Cristos
Isus, aceste bogăţii neputând fi întrecute!
Williams numeşte versetul 19 o notă de
plată achitată de banca credinţei, având
următoarele elemente:
Dumnezeul meu — numele Bancheru-
lui;
va avea grijă — asta e promisiunea că
se va efectua plata;
de toate nevoile voastre — valoarea
notei de plată;
după bogăţiile Sale — capitalul băncii;
în slavă — adresa băncii;
prin Cristos Isus — semnătura de la
subsolul notei, fără de care ea nu are nici o
valoare.23
4:23 Gândindu-se la înbelşugata purtare
de grijă a lui Dumnezeu, apostolul izbuc-
neşte în laude. Este un limbaj cât se poate
de adecvat pentru orice copil al lui Dumne-
zeu care trăieşte în experienţa zilnică harul
lui Dumnezeu, purtarea Sa de grijă, nu
numai prin acoperirea nevoilor sale materia-
le, ci şi prin călăuzirea ce i se dă, prin
ajutorul pe care îl primeşte ca să se poată
împotrivi ispitelor şi prin înflăcărarea duhu-
lui său lâncezit de a trăi o viaţă devotată.
X. SALUTĂRI DE ÎNCHEIERE
(4:21-23)
4:21 Gândindu-se la credincioşii care se
vor fi adunat să asculte citirea scrisorii pe
care  tocmai   le-o  scria  apostolul,  Pavel

Filipeni

807

care tocmai le-o scria apostolul, Pavel
salută pe fiecare sfânt în Cristos Isus,
trimiţând salutări de la fraţii care sunt cu
el.
4:22 Suntem obligaţi să iubim acest
verset datorită referirilor la casa Cezarului.
Imaginaţia noastră îmbracă forme multiple,
în această privinţă. Be bună dreptate, ne
punem întrebări de genul: Cine sunt mem-
brii casei Cezarului la care se referă acest
verset? Erau ei oare nişte ostaşi, care primi-
seră misiunea de a-1 păzi pe apostolul
Pavel, fiind mântuiţi ulterior prin lucrarea
sa? Erau ei oare sclavi sau oameni liberi,
care lucrau la palat? Sau poate versetul se
referă şi la oficialităţi ale guvernului ro-
man? Nu putem şti precis despre cine este
vorba, dar avem o minunată ilustrare a
adevărului potrivit căruia, creştinii, aseme-
nea păianjenilor, se strecoară până şi în
palatelor regilor (Prov. 30:28)! Evanghelia
nu cunoaşte hotare, ci străpunge până şi
cele mai formidabile ziduri. Ea se poate
sădi, prinzând rădăcini, chiar în mijlocul
celor care caută s-o extermine. Cu adevărat
porţile Hadesului nu vor putea învinge
biserica lui Isus Cristos!
4:23 Acum Pavel încheie cu salutul său
caracteristic. Harul a strălucit pe prima
pagină a acestei scrisori şi tot harul răzbate
de pe ultima pagină. Din prisosul inimii
vorbeşte gura. Inima lui Pavel era plină
până la refuz de cea mai mare temă din
toate veacurile: harul lui Dumnezeu prin
Cristos — şi nu e de mirare că acest ade-
văr scump străbătea toate compartimentele
vieţii sale. Să-1 lăsăm pe Paul Rees să
încheie comentariul asupra cărţii Filipeni:
Cel mai mare dintre oameni a scris cea mai
caldă dintre scrisori. De-acum îndatorirea
izvorâtă din dragoste este împlinită. Ziua s-a
scurs. Apostolul continuă să zacă în lanţuri.
Ostaşul îl păzeşte în continuare. Dar nu e ni-
mic! Căci duhul lui Pavel este liber! Mintea lui
este lucidă! Inima îi străluceşte de bucurie! Iar
a doua zi dis-de-dimineaţă, Epafrodit porneşte
sPre Filipi!24
NOTE FINALE
'(Intro) H. A. A. Kennedy, "Philippi-
ans," The Expositor's Greek Testament,
111:407.
2( 1:1) J.H Jowett, Tlie High Calling, p. 2.
\\:1) W. E. Vine, The Epistles to the
li	and Colossians, p. 23.

4(l:10) Prin derivare, termenul tradus
prin „sincer" (eilikrines) înseamnă „neames-
tecat" sau poate „protejat de soare". Dacă se
acceptă sensul acesta, atunci are acelaşi sens
ca termenul englez: „sincere" (adică „fără
ceară"). Un sculptor cinstit va dăltui până
când va reuşi să îndepărteze cusurul din sta-
tuia de marmură, pe când unul „nesincer" va
acoperi imperfecţiunea cu ceară. Dar prin ex-
punerea la soare, ceara din acea statuie s-ar
topi, scoţând la iveală încercare de muşama-
lizare a sculptorului.
5(1:11) Lehman Strauss, Devotional
Studies in Philippians, p. 63.
6( 1:13) T. W. Drury, The Prison Ministry
of St. Paul, p. 22.
7( 1:20) Guy King, Joy Way, p. 33.
8(1:21) Jowett, Calling, p. 34.
9(2:1) F. B. Meyer, Devotional Com-
mentaiy on Philippians, p. 77-79.
l0(2:5) King, Joy Way, p. 51.
"(2:6) E. H. Gifford, The Incarnation, p.
44,45.
l2(2:11) Charles R. Erdman; nu dispunem
de altă documentaţie.
n(2:17) George Williams, The Student's
Commentaiy on the Holy Scriptures, p. 931.
14(3:7)King,yqyJ%,p. 81.
l5(3:10) Jowett, Calling, p. 217.
i6(3:\0) Ibid, p. 81,82.
17(3:10) Hudson Taylor, citat de D-na
Howard Taylor în Behind the Ranges, p.
170.
18(3:10) C. A. Coates, The Paths of Life
and Other Addresses, p. 127.
x\y.\l) Strauss, Philippians, p. 202.
20(4:3) „Toravăş de jug" (su(n)zugos în
greacă) poate fi substantiv propriu (Synzy-
gus). Deşi încă nu a fost găsit în alt context,
este un nume care se aplica cu precădere
unor sclavi.
2I(4:4) Jowett, Day by Day, p. 169-171.
22(4:18)/6/V/,p.225.
23(4:19) Williams, Student's Commen-
tary, p. 934.
24(4:23) Paul Rees, The Adequate Man, p.
127.
BIBLIOGRAFIE
Erdman, C. R. The Epistle of Paul to the
Philippians. Philadelphia: Westminster
Press, 1928.
Gifford, E. H. The Incarnation: A Study of
Philippians.    Londra:    Hodder    &
Stoughton, 1897.
Jowett, J. H. The High Calling. Londra:
Andrew Melrose, 1909.

808

Filipeni

Andrew Melrose, 1909.
Kelly, William. Lectures on Philippians and
Colossians. Londra: G. Morrish, n.d.
Kennedy, H. A. A. "Philippians," The Ex-
positor's   Greek   Testament,   Vol.   II.
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans Pub-
lishing Col, 1961.
King, Guy H. Joy Way. Londra: Marshall,
Morgan & Scott, Ltd., 1954.
Meyer, F. B. Devotional Commentary on

Philippians. Grand Rapids: Kregel Publi-
cations, 1979.
Rees, Paul. The Adequate Man. Westwood,
N.J.: Fleming H. Revell Co., 1959.
Strauss, Lehman. Devotional Studies in
Philippians. Neptune, N.J.: Loizeaux
Bros. Publishers, 1959.
Vine, W. E. The Epistles to the Philippians
and   Colossians.   Londra:   Oliphants,
1955.

EPISTOLA CĂTRE COLOSENI
Introducere
„A pătrunde în cartea [Coloseni] propriu-zisă, a regândi gândirea ei inspirată,
îmbrăcată într-un limbaj inspirat, a lăsa lumina şi puterea gândirii ei să umple
sufletul şi să modeleze viaţa — este o înnobilare de o viaţă întreagă şi pentru
eternitate. "	— R. C. Lenski

I.	Locul unic în Canon
Cele mai multe din scrisorile lui Pavel au
fost adresate unor adunări din centre urbane
mari sau importante, cum ar fi Roma, Corint,
Efes sau Filipi. în schimb, Colose era un
oraş a cărui glorie apusese deja. Chiar adu-
narea de acolo nu a ajuns să fie binecunoscu-
tă în istoria bisericii. Pe scurt, dacă nu ar fi
fost această epistolă inspirată, adresată creş-
tinilor de acolo, Colose nu ar avea rezonanţă
astăzi decât pentru cercetătorii istoriei antice.
Deşi localitatea în sine este insignifiantă,
scrisoarea trimisă credincioşilor de acolo
este foarte importantă. împreună cu loan 1 şi
Evrei 1, Coloseni 1 prezintă cea mai minu-
nată expunere a Dumnezeirii absolute a
Domnului nostru Isus Cristos. întrucât doc-
trina aceasta este fundamentală pentru întreg
adevărul creştin, valoarea ei nu poate fi
subliniată îndeajuns.
Scrisoarea conţine, în acelaşi timp, im-
portante îndrumări referitoare la relaţiile
dintre oameni, religia cultică şi viaţa creşti-
nă.
II.	Autorul
Nu există dovezi că cineva ar fi constestat
paternitatea paulină a epistolei către Colo-
seni, înainte de secolul al nouăsprezecelea
— într-atât de completă este structura de
dovezi pozitive. Dovezile externe sunt deose-
bit de puternice. Printre cei ce îl citează pe
Pavel ca autor se numără Ignatius, Iustin
Martirul, Teofil din Antiohia, Irineu, Cle-
ment din Alexandria, Tertulian şi Origen.
Atât canonul lui Marcion, cât şi cel Murato-
rian acceptă autenticitatea cărţii Coloseni.
Dovezile interne pornesc de la simplul
fapt că de trei ori autorul epistolei afirmă că
este Pavel (1:1, 23; 4:18) iar conţinutul con-
cordă cu aceste afirmaţii. Expunerea doctri-
nei, urmată de transpunerea în practică a
acestei doctrine, la capitolul îndatoriri, este o

trăsătură caracteristică a apostolului. Poate
că cea mai convingătoare dovadă de autenti-
citate este puternica legătură cu Filimon —
epistolă acceptată unanim ca fiind paulină.
Cinci din persoanele menţionate în acea
scurtă epistolă figurează şi în Coloseni.
Chiar şi un critic de genul lui Renan a fost
impresionat de paralela dintre aceste două
epistole. Or, se ştie că Renan a avut îndoieli
cu privire la Coloseni.
Argumentele formulate împotriva paterni-
tăţii pauline se axează pe chestiuni de voca-
bular, pe doctrina privitoare la Cristos şi pe
aparentele referiri la gnosticism. Cu privire
la primul punct enunţat, noul vocabular cu
care facem cunoştinţă în Coloseni înlocuieşte
unii din termenii preferaţi cu care se exprima
Pavel. Salmon, cărturar britanic de orientare
conservatoare, combate şugubăţ acest punct
de vedere cu contra-argumentul următor:
„Nu pot subscrie la doctrina potrivit căreia
un om, atunci când compune o nouă lucrare,
nu are voie, sub ameninţarea pierderii identi-
tăţii, să folosească termeni noi, pe care nu i-a
mai folosit în altă lucrare."1 Cu privire la
Cristologia cuprinsă în Coloseni, ea se îmbi-
nă perfect cu aceea de la Filipeni şi loan şi
numai cei ce ar dori să transforme Dumneze-
irea lui Cristos într-o evoluţie a păgânismu-
lui veacului al doilea se vor poticni de aceas-
tă doctrină.
Cât priveşte gnosticismul, cărturarul
scoţian de orientare liberală Moffatt credea
că faza incipientă de gnosticism prezentată
în Coloseni ar fi putut exista în primul veac.2
Astfel, paternintatea paulină a cărţii Colo-
seni stă pe o temelie solidă.
IILData
înscrisă în „Epistolele din închisoare",
Coloseni ar putea fi produsul întemniţării de
doi ani a lui Pavel în Cezarea (Fapte 23:23;
24:27). Dar, întrucât evanghelistul Filip a

809

810

Coloseni

fost gazda lui acolo, pare neverosimil ca
apostolul să nu-1 fi pomenit în această carte,
având în vedere ce creştin curtenitor şi delicat
era Pavel. Unii au sugerat şi posibilitatea
întemniţării apostolului la Efes, deşi această
variantă este mult mai puţin probabilă. Cei
mai mulţi consideră însă că această scrisoare,
împreună cu Filimon, a fost scrisă pe la
mijlocul întemniţării lui Pavel la Roma, prin
anul 60 d.Cr. (Fapte 28:30, 31).
Din fericire, aşa cum se întâmplă de cele
mai multe ori, pentru a înţelege cartea de faţă
nu este nevoie să cunoaştem împrejurările în
care a fost compusă.
IV. Fondul şi tema cărţii
Colose era un oraş din provincia Frigia,
în regiunea cunoscută azi sub numele de Asia
Mică, situat la 16 km est de Laodiceea, la 20
km sud-est de Hierapolis (vezi 4:13). Faţă de
Efes era situat la o sută şaizeci de kilometri
est, la intrarea unei trecători din munţii Cad-
mieni (o vale îngustă de circa 18 km), pe tra-
seul militar ce stabilea legătura dintre Eufrat
şi Occident. Colose era situat pe valea râului
Lycus (Lupul), al cărui curs era îndreptat spre
vest, fiind afluent al râului Maeander, în care
se vărsa după ce acesta străbătea Laodiceea.
Acolo apa de la izvoarele fierbinţi din Hiera-
polis se uneşte cu apa rece provenită de la
Colose, producând acea stare de „căldicel" de
la Laodiceea. Hierapolis era atât o staţiune
balneară, cât şi un centru religios, în timp ce
Laodiceea era metropola din valea respectivă,
în perioada anterioară NT, Colose cunoscuse
o înflorire deosebită. Se crede că denumirea
oraşului provine de la termenul „colossus",
inspirat de formaţiunile de calcar, ce se pre-
zentau sub forme fanteziste.
Nu ştim exact cum a ajuns Evanghelia la
Colose. în punctul în care Pavel le scrie co-
losenilor această scrisoare, el încă nu-i cu-
noscuse pe nici unul dintre credincioşii de a-
colo (2:1). în general se crede că Epafras e
cel ce a dus vestea bună a mântuirii în acest
oraş (1:7). Mulţi cred că el a fost convertit
prin Pavel, în timpul şederii de trei ani a a-
postolului la Efes. Frigia facea parte din Asia
Proconsulară. Pavel a fost în Frigia (Fapte
16:6; 18:23), dar nu şi la Colose (2:1).
Din textul epistolei deducem că o învăţă-
tură falsă, cunoscută ulterior sub denumirea
de gnosticism, începuse să ameninţe biserica
din Colose. Gnosticii se făleau cu cunoştinţe-
le lor (din grecescul gnösis, „cunoaştere").
Adepţii acestui curent pretindeau că posedă
informaţii superioare celor deţinute de apos-

toli şi încercau să creeze impresia că nimeni
nu putea fi cu adevărat fericit, decât dacă era
iniţiat în tainele cultului lor.
Unii din gnostici negau adevărata latură
umană a lui Cristos, propovăduind că „Cris-
tosul" ar fi fost o influenţă divină, care ar fi
emanat din Dumnezeu şi s-ar fi odihnit asu-
pra Omului, Isus, la botezul Lui. Apoi susţi-
neau că Cristosul acesta L-ar fi părăsit pe Isus
cu puţin timp înaintea răstignirii Lui. Aşadar,
conform teoriei acestora, Isus a murit, dar nu
şi Cristosul.
Anumite variante ale gnosticismului susţi-
neau că între Dumnezeu şi materie există di-
verse nivele sau grade de fiinţe spirituale. Ei
adoptau acest punct de vedere în efortul de a
explica originea răului, aşa cum arată şi A. T.
Robertson:
Speculaţia gnosticilor se axa, mai cu seamă, asu-
pra originii universului şi existenţei răului. Ei
presupuneau că Dumnezeu este bun şi totuşi rău
în cadrul existenţei. Şi totuşi, Dumnezeul bun nu
a putut crea materia rea. Prin urmare, ei postulau
o serie de emanaţii, eoni, spirite şi îngeri care s-ar
fi interpus între Dumnezeu şi materie. Ideea era
că un eon ar fi provenit din Dumnezeu, altul din
acest eon, şi aşa mai departe, până când s-ar fi
aflat la o distanţă suficient de mare de Dumnezeu
pentru ca Dumnezeu să nu fie contaminat de
creaţia materiei rele, dar suficient de aproape
încât să aibă forţa de a executa lucrarea.3
Fiind convinşi că trupul este inerent păcă-
tos, unii gnostici practicau ascetismul, acel
sistem de renunţare de sine sau chiar auto-tor-
turare, în efortul de a atinge o stare spirituală
mai înaltă. Alţii treceau în extrema cealaltă,
trăind în satisfacerea tuturor plăcerilor tru-
peşti, afirmând că trupul nu are nici o impor-
tanţă sau că nu afectează viaţa spirituală a
omului!
Se pare că urme ale altor două erori pu-
teau fi întâlnite la Colose: antinomianismul
şi iudaismul. Antinomianismul este învăţătura
potrivit căreia sub har o persoană nu trebuie
să practice stăpânirea de sine, ci poate să dea
curs tuturor poftelor şi dorinţelor trupului.
Iudaismul de genul Vechiului Testament
degenerase, atingând forma unui sistem de
îndeplinire a unor ceremonii, prin care omul
spera să poată obţine neprihănirea înaintea lui
Dumnezeu.
Erorile care existau la Colose continuă să
se manifeste şi în vremea noastră. Gnosticis-
mul a reapărut în sânul curentelor: Christian
Science, Teosofie, Mormonism, Martorii lui
Iehova, Unity şi al altor sisteme. Antinomia-
nismul este caracteristic tuturor celor care

Coloseni

811

spun că, întrucât trăim sub har, putem face ce
dorim, trăind oricum. Iudaismul a fost iniţial
o revelaţie de la Dumnezeu, ale cărei forme
şi ceremonialuri au avut menirea de a-i învăţa
pe oameni adevăruri spirituale sub forma
unor arhetipuri, aşa cum reiese din epistola
către Evrei şi din alte părţi ale NT. Dar aceas-
tă învăţătură a degenerat, devenind un sistem
în care formele propriu-zise au ajuns să cape-
te valoare, sensul lor spiritual fiind, în gene-
ral, ignorat. Iudaismul îşi găseşte corespon-
dentul modern în numeroasele sisteme reli-
gioase de vremea noastră, care propovăduiesc
că omul poate obţine bunăvoinţa lui Dumne-
zeu prin propriile sale fapte, ignorând sau
făgăduind starea sa de păcat şi nevoia mântu-
irii exclusiv din partea lui Dumnezeu.
în Coloseni, apostolul Pavel contracarează
cu măiestrie aceste erori, prin etalarea glori-
ilor Persoanei şi lucrării Domnului nostru
Isus Cristos.

Epistola aceasta se aseamănă uimitor de
mult cu scrisoarea lui Pavel către Efeseni.
Este însă o asemănare din care lipseşte ele-
mentul repetiţiei. Efeseni îi priveşte pe cre-
dincioşi aşezaţi cu Cristos în locurile cereşti.
Pe de altă parte, Coloseni îi priveşte pe pă-
mânt, în timp ce Cristos, Capul lor Glorificat,
se află în cer. în Efeseni accentul se pune
asupra faptului că credinciosul este în Cris-
tos, în timp ce Coloseni îl prezintă pe Cristos,
nădejdea slavei, în credincios. în Efeseni
accentul cade pe biserică, în ipostaza de
„Trup" al lui Cristos, „plinătatea Celui care
împlineşte totul în toţi" (Ef. 1:23). De aici şi
sublinierea unităţii Trupului lui Cristos. în
Coloseni, poziţia de cap a lui Cristos este
expusă pe larg în capitolul 1, împreună cu
necesitatea de a ne ţine strânşi de Cap" (2:18,
19), de a-I fi supuşi. Cincizeci şi patru din
cele 155 de versete ale cărţii Efeseni sunt
similare cu cele din Coloseni.

SCHIŢA CĂRŢII
I. DOCTRINA PRE-EMINENŢEI LUI CRISTOS (Cap. 1, 2)
A.	Salutul (1:1, 2)
B.	Mulţumirile şi rugăciunea lui Pavel pentru credincioşi (1:3-14)
C.	Gloriile lui Cristos, Capul Bisericii (1:15-23)
D.	Slujba încredinţată lui Pavel (1:24-29)
E.	Suficienţa lui Cristos în faţa pericolelor filosofiei, legalismului, misticismului şi
ascetismului (2:1-13)
II. ÎNDATORIRILE CREDINCIOSULUI FAŢĂ DE CRISTOSUL PRE-EMINENT
(Cap. 3, 4)
A. Noua viaţă a credinciosului: dezbrăcarea de omul vechi şi îmbrăcarea cu omul nou
(3:1-17)
B.
C.
Comportamentul adecvat pentru membrii casei creştine (3:18-4:1)
Viaţa de rugăciune a credinciosului şi mărturia dată de el prin faptă şi prin viu grai
(4:2-6)
D. Amănunte despre unii din asociaţii lui Pavel (4:7-14)
E.
Salutări şi îndrumări (4:15-18)
Comentariu

I.   DOCTRINA PRE-EMINENŢEI LUI
CRISTOS (Cap. 1, 2)
A. Salutul (1:1, 2)
1:1 Pe vremea când a fost redactat Noul
Testament, o scrisoare începea de obicei cu
numele autorului. Tot aşa şi Pavel se prezintă
ca apostol al lui Isus Cristos prin voia lui
Dumnezeu. Un apostol era un trimis special
al Domnului Isus. Pentru a li se confirma
mesajul propovăduit, apostolii au primit
puterea de a săvârşi minuni (2 Cor. 12:12). în
plus, citim că atunci când apostolii şi-au pus,

în unele cazuri, mâinile peste credincioşi, a
fost dăruit Duhul Sfânt (Fapte 8:15-20; 19:6).
Astăzi nu există în lume apostoli în sensul
strict al cuvântului şi este o mare nechibzuin-
ţă ca cineva să pretindă că ar fi succesor al
primilor doisprezece apostoli. Mulţi interpre-
tează Efeseni 2:20 în sensul că lucrarea celor
înzestraţi cu darul distinctiv de apostoli şi
profeţi a avut de a face, în principal, cu înte-
meierea bisericii, în contrast cu lucrarea
evangheliştilor, păstorilor şi învăţătorilor (Ef.
4:11), care continuă şi în dispensaţia actuală.
Pavel îşi derivă apostolia din voia lui

812

Coloseni

Dumnezeu (vezi şi Fapte 9:15; Gal. 1:1). Nu
a fost o ocupaţie pe care şi-a ales-o singur sau
pentru care să fi fost instruit de oameni, după
cum această funcţie nu i-a fost încredinţată
prin ordinarea oamenilor. Nu a provenit „de
la oameni" (ca sursă), nici „prin oameni" (ca
instrument), ci întreaga lui misiune a fost
desfăşurată cu convingerea solemnă că Dum-
nezeu însuşi 1-a ales să fie apostol.
Pe când redacta această scrisoare lângă
Pavel se afla Timotei fratele noastru. Este
bine să observăm aici o totală lipsă de oficia-
lism în atitudinea lui Pavel faţă de Timotei.
Ambii erau membri ai unei frăţii comune şi
nici măcar nu se punea problema unei ierar-
hii, de felul celei care există astăzi în rându-
rile demnitarilor bisericeşti, cu titluri pom-
poase şi veşminte specifice.
1:2 Scrisoarea aceasta se adresează sfinţi-
lor şi fraţilor credincioşi în Cristos care
sunt în Colose — două denumiri frumoase
care se aplică în NT tuturor creştinilor. Sfinţi
—asta înseamnă că ei sunt despărţiţi de lume
şi alipiţi la Dumnezeu, urmarea acestui act
trebuind să se manifeste prin viaţa lor sfântă.
Fraţi credincioşi arată că sunt copiii unui
Tată comun prin credinţa în Domnul Isus;
sunt fraţi şi surori care cred. Creştinii mai
sunt numiţi discipoli (ucenici) şi credincioşi,
în alte locuri din NT.
în Cristos se referă la poziţia lor duhov-
nicească. Când au fost mântuiţi, Dumnezeu
i-a aşezat în Cristos, ei fiind acum „acceptaţi
în Preaiubitul." Urmarea este că ei au viaţa
şi natura Lui, de acum înainte nemaifiind vă-
zuţi de Dumnezeu ca nişte copii ai lui Adam
sau ca oameni nenăscuţi din nou, ci acceptaţi
pe deplin, cum este Fiul Său. Sintagma: în
Cristos comunică o încărcătură de intimitate,
acceptare şi siguranţă ce depăşeşte orice ca-
pacitate a minţii omeneşti de a o pricepe.
Amplasarea geografică a acestor credincioşi
este indicată de sintagma: care sunt în Co-
lose. Poate niciodată n-am fi putut citi despre
acest oraş, dacă evanghelia nu s-ar fi predicat
acolo, aducând sufletele la mântuire.
Pavel îi salută acum pe sfinţi cu frumosul
salut: Har vouă şi pace de la Dumnezeu,
Tatăl nostru şi de Ia Domnul Isus Cristos.
Nici o altă alăturare de cuvinte nu ar putea
exprima mai plenar binecuvântările aduse de
creştinism decât formula: har şi pace. Har
era un salut destul de răspândit în lumea
elenă, după cum pace era un salut obişnuit la
evrei, ambele cuvinte fiind folosite atât la în-
tâlnire, cât şi la despărţire. Harul ni-L înfăţi-
şează pe Dumnezeu coborându-Se la nivelul

omenirii păcătoase şi pierdute, cu nesfârşită
iubire şi compasiune iar pacea rezumă toate
rezultatele vieţii unei persoane, atunci când
aceasta acceptă harul lui Dumnezeu, ca dar
fără plată. R. J. Little spune: „Harul poate
însemna multe lucruri, fiind aidoma unui cec
în alb. Pacea este negreşit o componentă a
moştenirii creştinului, pe care nu trebuie să-1
lăsăm pe Satan să ne-o răpească." Semnifi-
cativă este şi topica: întâi este harul, apoi
pacea. Dacă Dumnezeu n-ar fi luat iniţiativa,
acţionând sub impulsul iubirii şi îndurării
Sale faţă de noi, am zăcea şi azi în păcatele
noastre. Dar slavă Lui, că a avut această
iniţiativă, trimiţându-L pe Fiul Lui să moară
pentru noi, drept care acum putem avea pace
cu Dumnezeu, pace cu semenii noştri şi pacea
lui Dumnezeu în sufletele noastre. Dar de
îndată ce am făcut această afirmaţie, ne dăm
seama cât de neadecvate sunt cuvintele noas-
tre pentru a putea defini suficient profunda
realitate pe care o exprimă ele.
B. Mulţumirile şi rugăciunea Iui Pavel
pentru credincioşi (1:3-14)
1:3 După ce i-a salutat pe sfinţii aceştia
cu cuvintele ce au intrat în vocabularul defi-
nitoriu al creştinismului, apostolul face încă
un gest caracteristic—se pleacă pe genunchi,
cu mulţumiri şi rugăciune pe buze. Se pare
că apostolul întotdeauna îşi începea rugăciu-
nea cu laude adresate Domnului — pildă pe
care bine ar fi dacă ne-am însuşi-o. Rugăciu-
nea lui este adresată Iui Dumnezeu Tatăl
Domnului nostru Isus Cristos. Rugăciunea
este privilegiul nespus de mare de a fi primiţi
în audienţă la Suveranul universului. Pe bună
dreptate cineva ar putea întreba: „Cum poate
un biet om îndrăzni să stea înaintea înfricoşă-
toarei şi măreţei prezenţe a Dumnezeului
Preaînalt?" Răspunsul îl găsim în însuşi textul
versetului: slăvitul şi maiestuosul Dumnezeu
al universului este Tatăl Domnului nostru
Isus Cristos. Cel Preaînalt este acelaşi care
s-a apropiat de noi, devenind intim. Datorită
faptului că credincioşii în Cristos se împărtă-
şesc din viaţa Lui, Dumnezeu este acum şi
Tatăl nostru (loan 20:17). Noi ne putem a-
propia de El prin Cristos. Rugându-ne neîn-
cetat pentru voi. Luată separat, această sin-\
tagmă nu pare ieşită din comun, dar sensul ei
e amplificat de observaţia că Pavel îşi expri-
mă aici interesul pentru oameni cu care încă
nu a avut prilejul să se întâlnească. Compara-
ţia aceasta cu propria noastră dificultate de a
ne aduce aminte de rudele şi prietenii noştri,
înaintea tronului de har! Ce listă uriaşă de

Coloseni

813

persoane pentru care obişnuia să se roage tre-
buie să fi avut apostolul Pavel! El se ruga nu
numai pentru cei pe care îi cunoştea, ci şi
pentru creştinii din depărtări, ale căror nume
i-au fost aduse la cunoştinţă de alţii. Cu ade-
vărat, viaţa de necurmată rugăciune a aposto-
lului Pavel ne ajută să-1 înţelegem mai bine.
1:4 El auzise despre credinţa în Cristos
Isus a colosenilor şi despre dragostea lor
faţă de toţi sfinţii. Mai întâi el menţionează
credinţa lor în Cristos Isus, acesta trebuind
şă fie întotdeauna punctul nostru de plecare,
în lumea contemporană există mulţi oameni
religioşi, care vorbesc întruna despre dragos-
tea lor pentru alţii. Dar dacă îi descoşi mai
îndeaproape, constaţi că nu au nici o credinţă
în Domnul Isus. Or, o asemenea dragoste
reprezintă un gol imens şi o totală lipsă de
sens. Pe de altă parte, sunt cei care mărturi-
sesc cu buzele credinţa lor în Cristos, dar
degeaba cauţi că nu vei găsi nici o dovadă a
dragostei lor în viaţa lor. Pavel pune sub
semnul întrebării şi sinceritatea credinţei lor.
Trebuie să existe credinţă adevărată în Mân-
tuitorul, şi această credinţă trebuie demonstra-
tă printr-o viaţă de iubire faţă de Dumnezeu
şi faţă de semenii noştri.
Pavel spune că credinţa este în Cristos.
Trebuie să luăm bine seama la acest lucru.
Domnul Isus Cristos este prezentat întotdeau-
na în Scriptură ca ţinta credinţei, obiectivul
spre care este îndreptată aceasta. Cineva
poate avea credinţă nemărginită într-o bancă,
dar credinţa aceea este valabilă doar în mă-
sura în care banca respectivă este fiabilă. Ori-
câtă credinţă ai avea în banca respectivă, a-
ceasta nu va putea asigura depozitele bancare,
dacă banca nu este gestionată cum trebuie.
Credinţa în sine nu este suficientă. Credinţa
respectivă trebuie să fie axată pe Domnul Isus
Cristos. întrucât El nu poate da greş nicioda-
tă, nici o persoană care-şi pune încrederea în
El nu va fi dezamăgită niciodată.
Faptul că Pavel a auzit despre credinţa
şi dragostea lor arată că ei nu erau nişte cre-
dincioşi ascunşi. De fapt, NT nu oferă prea
multe încurajări celor care şi-ar propune să
trăiască o viaţă de ucenic secret. învăţătura
Cuvântului lui Dumnezeu este că dacă cineva
L-a primit cu adevărat pe Mântuitorul, atunci
acea persoană nu va putea să nu-L mărturi-
sească în public pe Cristos şi mântuirea pe
care i-a adus-o.
Dragostea colosenilor îi cuprindea pe toţi
sfinţii. Cu alte cuvinte, această dragoste nu
avea nici o umbră de sectarism sau de mărgi-
nire locală. Colosenii nu-i iubeau doar pe cei

din părtăşia lor, ci oriunde găseau credincioşi
adevăraţi, îşi revărsau fără rezerve toată
căldura dragostei lor peste ei. Asta ar trebui
să ne fie învăţământ ca şi dragostea noastră
să nu aibă un caracter îngust şi să nu se măr-
ginească la cei din propiul nostru cerc de
părtăşie locală sau numai la misionarii din
ţara noastră. Trebuie să dăm cinste oilor lui
Cristos din orice loc unde s-ar găsi acestea,
manifestându-ne, ori de câte ori posibil,
dragostea faţă de ele.
1:5 Nu este prea clară legătura acestui
verset cu textul precedent. Trebuie el legat de
versetul 3? Noi dăm mulţumiri... din pricina
nădejdii care vă este păstrată în ceruri?
Sau legătura trebuie stabilită cu versetul 4:
Dragostea voastră pentru toţi sfinţii, din
pricina nădejdii care vă este păstrată în
ceruri? Ambele interpretări sunt valabile.
Apostolul avea motive să mulţumească nu
numai pentru credinţa şi dragostea lor, ci şi
pentru moştenirea de care vor avea ei parte
în viitor. Pe de altă parte, tot atât de adevărat
este şi faptul că credinţa în Cristos Isus şi
dragostea pentru toţi sfinţii sunt exercitate în
lumina binecuvântărilor care ne aşteaptă. în
orice caz, putem vedea cu toţii că Pavel
enumera aici cele trei virtuţi cardinale ale
vieţii creştine: credinţa, dragostea şi nădej-
dea, pe care le găsim şi la 1 Corinteni 13:13
şi la 1 Tesaloniceni 1:3; 5:8. Lightfoot spune:
„Credinţa se reazemă pe trecut; dragostea
acţionează în prezent; iar nădejdea ne în-
dreaptă privirile spre viitor."4
In versetul acesta nădejdea nu înseamnă
atitudinea de aşteptare sau de năzuire după un
lucru, ci se referă la obiectul sperat. Aici
înseamnă împlinirea sau consumarea mântui-
rii noastre, când vom fi duşi în cer şi ne vom
lua în primire moştenirea veşnică. Colosenii
auziseră despre această nădejde, probabil
cînd Epafras le vestise evanghelia. Ceea ce
au auzit ei este redat de sintagma: cuvântul
adevărului evangheliei. Evanghelia de aici
este descrisă ca mesajul unei veşti bune
adevărate. Poate că Pavel se gândea la învă-
ţăturile/â/se ale gnosticilor, când scria aceste
cuvinte. Cineva a definit „adevărul" drept
ceea ce afirmă Dumnezeu despre un lucru
(loan 17:17). Evanghelia este adevărată
pentru că este cuvântul lui Dumnezeu.
1:6 Adevărul evangheliei ajunsese până
la coloseni, ca de altfel până la marginile
lumii cunoscute până atunci. Afirmaţia nu
trebuie luată în sens absolut, întrucât nu se
poate deduce de aici că absolut toţi oamenii
din lumea de atunci au auzit evanghelia. Mai

814

Coloseni

degrabă ar putea să însemne, cel puţin parţial,
că o seamă de oameni din orice naţiune au
auzit vestea bună a evangheliei (Fapte 2).
Versetul ar mai putea însemna că evanghelia
este destinată tuturor oamenilor şi că se ves-
tea peste tot, fără îngrădiri intenţionate. Pavel
descrie şi rezultatele inevitabile pe care le
produce evanghelia. în Colose şi în toate
celelalte părţi ale lumii în care ajunsese să fie
vestită evanghelia, ea a dat roadă şi a crescut
(textul marginal5 NKJV). Se face această
afirmaţie pentru a se sublinia caracterul su-
pranatural al evangheliei, căci în natură de
obicei rodirea şi creşterea nu au loc concomi-
tent. De multe ori planta respectivă trebuie
curăţată pentru ca să dea rod, căci dacă este
lăsată să crească în voie, va acapara toată
seva, repartizând-o frunzelor şi ramurilor, şi
nu rodului. Dar evanghelia înfăptuieşte am-
bele procese simultan: dă roadă în mântuirea
sufletelor şi zidirea sfinţilor, răspândindu-se,
în acelaşi timp, din oraş în oraş şi de la neam
la neam.
Este exact efectul pe care 1-a avut evan-
ghelia în viaţa colosenilor din ziua când ei
au auzit şi au cunoscut harul lui Dumnezeu
în adevăr. în biserica din Colose s-a produs
o creştere numerică, dar şi o dezvoltare du-
hovnicească în viaţa credincioşilor de acolo.
Se pare că evanghelia a făcut, într-adevăr,
paşi uriaşi în primul veac, ajungând în Euro-
pa, Asia şi Africa, cu mult peste limitele unde
credeau unii că se va opri. Dar nu există
temeiuri să credem că a străbătut tot pămân-
tul. Harul Iui Dumnezeu descrie aici foarte
adecvat mesajul evangheliei. Prin ce am
putea rezuma mai frumos vestea bună decât
prin adevărul minunat, potrivit căruia harul
lui Dumnezeu se revarsă peste oameni vino-
vaţi, care nu merită decât mânia lui Dumne-
zeu!
1:7 Apostolul precizează că de la Epafras
au auzit credincioşii mesajul evangheliei, a-
jungând să cunoască acest mesaj în expe-
rienţa lor practică de trăire. Pavel îl laudă pe
Epafras, definindu-1 drept preaiubitul nostru
rob împreună cu noi şi credincios slujitor
al lui Cristos pentru ei. Nu găsim la aposto-
lul Pavel nici urmă de amărăciune sau gelo-
zie. Pe el nu-1 deranja faptul că şi alţi predi-
catori aveau parte de elogieri. Ba mai mult,
el însuşi este primul care îşi exprimă aprecie-
rea faţă de alţi slujitori ai Domnului.
1:8 De la Epafras a auzit Pavel de dra-
gostea colosenilor în Duhul. Nu era aici doar
un sentiment uman de afecţiune, ci o iubire
autentică faţă de Domnul şi copiii Lui, pe

care o produce Duhul lui Dumnezeu ce
sălăşluieşte în lăuntrul credincioşilor. Aceasta
este singura referire la Duhul Sfânt din aceas-
tă epistolă.
1:9 Odată încheiat capitolul mulţumirilor,
Pavel începe acum să facă mijlociri concrete
pentru sfinţi. Am amintit deja cât de cuprin-
zător era orizontul rugăciunilor lui Pavel.
Trebuie acum să amintim şi faptul că cererile
formulate de el se raportau întotdeauna la
nevoile specifice ale copiilor lui Dumnezeu
din orice localitate. Apostolul nu se ruga la
modul general. Patru par să fie cererile expri-
mate cu privire la coloseni: (1) ca ei să capete
pricepere duhovnicească: (2) să aibă o purtare
vrednică de Domnul; (3) să aibă parte din
plin de putere şi (4) să fie cuprinşi de un duh
de mulţumire.
Cererile formulate de Pavel nu sunt parci-
monioase ori meschine — fapt care reiese
mai cu seamă din versetele 9, 10 şi 11, prin
folosirea unor cuvinte cum ar fi: orice, orice
lucru, tot felul de, cu toată puterea, pentru
orice răbdare.... (1) orice fel de înţelepciune
şi de pricepere duhovnicească (v. 9). (2)
„şă-I fiţi plăcuţi în orice lucru" (v. 10). (3)
„în orice lucrare bună" (v. 10). (4) „Cu toată
puterea" (v. 11). (5) „Pentru orice răbdare şi
îndelungă îngăduinţă" (v. 11).
De aceea de la începutul versetului 9 sta-
bileşte legătura cu versetele anterioare, sensul
sintagmei fiind: datorită veştilor aduse de
Epafras (v. 4,5,8). De prima dată când a au-
zit despre aceşti sfinţi scumpi de la Colose şi
credinţa, dragostea şi nădejdea lor, apostolul
şi-a făcut un obicei să se roage pentru ei. Mai
întâi s-a rugat ca ei să fie umpluţi de cunoaş-
terea deplină a voii lui Dumnezeu, în orice
fel de înţelepciune şi de pricepere duhovni-
cească. Apostolul nu a cerut ca ei să fie mul-
ţumiţi cu pretenţiile de cunoaştere trâmbiţate
de gnostici, ci a dorit ca credincioşii coloseni
să aibă parte de deplina cunoaştere a voii lui
Dumnezeu pentru viaţa lor, aşa cum este
aceasta descoperită în cuvântul Său. Cunoaş-
terea acesta nu este de natură lumească ori
carnală, ci e caracterizată de înţelepciune şi
pricepere duhovnicească — adică de înţe-
lepciunea de a aplica cunoştinţele dobândite
în modul cel mai adecvat şi de pricepere de
a vedea care lucruri sunt după voia lui Dum-
nezeu şi care sunt contrare acesteia.
1:10 între versetul 10 şi 9 există o foarte
importantă legătură. De ce voia apostolul
Pavel să fie colosenii umpluţi cu cunoaşterea
voii lui Dumnezeu? Pentru ca ei să devină
oare predicatori străluciţi sau învăţători senza-

Coloseni

815

ţionali? Ca să atragă după ei mulţimi mari de
adepţi, cum făceau gnosticii? Nicidecum!
Adevărata înţelepciune şi pricepere duhovni-
cească are menirea de a-i învrednici pe creş-
tini să umble într-un chip vrednic de Dom-
nul, să-I fie plăcuţi în orice lucru. Găsim
aici o lecţie importantă despre călăuzire.
Dumnezeu nu ne descoperă voia Sa pentru a
ne satisface curiozitatea, după cum nu o face
pentru a ne gâdila ambiţia sau orgoliul. Mai
degrabă, Domnul ne arată voia Sa pentru
viaţa noastră pentru ca noi să-I fim plăcuţi în
tot ceea ce facem.
Aducând rod în tot felul de fapte bune.
lată o utilă atenţionare că deşi nu suntem
mântuiţi prin faptele bune, negreşit suntem
însă mântuiţi pentru a face fapte bune. Uneori
avem tendinţa ca prin sublinierea totalei
nevrednicii şi ineficacităţi a faptelor bune de
a mântui sufletul să creăm impresia că creş-
tinii nu cred în valoarea sau necesitatea fapte-
lor bune. Nimic nu ar putea fi mai departe de
adevăr decât o atare interpretare trunchiată!
Aflăm de la Efeseni 2:10 că: „noi suntem
lucrarea Lui şi am fost creaţi în Cristos Isus
pentru fapte bune, pe care Dumnezeu le-a
pregătit mai dinainte, ca să umblăm în ele."
Şi iarăşi la Tit 3:8, Pavel îi scrie lui Tit:
„Adevărat este cuvântul acesta şi vreau să
stărui cu tărie asupra acestor lucruri, pentru
ca cei care au crezut în Dumnezeu să caute
să fie cei dintâi în fapte bune".
Pavel nu dorea doar ca ei să aducă roadă
în orice lucrare bună, ci şi să crească în cu-
noaşterea lui Dumnezeu. Cum se realizează
acest lucru? Mai întâi de toate, se face prin
studierea consecventă şi atentă a cuvântului
lui Dumnezeu. Apoi se capătă prin ascultarea
de învăţăturile Sale, slujindu-L cu credincio-
şie — acest element din urmă fiind un gând
foarte proeminent aici. Pe măsură ce facem
aceste lucruri, suntem aduşi la o stare de
cunoaştere mai deplină a Domnului. „Atunci
vom cunoaşte, dacă vom persevera în cunoaş-
terea Domnului" (Osea 6:3, KJV).
Observaţi repetarea cuvintelor care se
referă la cunoaştere în capitolul 1 şi modul în
care fiecare menţionare nouă a lor ne trans-
mite un gând şi mai profund. în versetul 6, ei
„au cunoscut harul lui Dumnezeu." în verse-
tul 9, ei aveau deja „cunoaşterea voii Sale",
pentru ca în versetul 10 să ni se spună că ei
„creşteau în cunoaşterea lui Dumnezeu". Am
putea spune că prima cunoaştere se referă la
mântuire, a doua la studierea Scripturilor iar
a treia la slujirea şi la trăirea vieţii creştine.
Doctrina sau învăţătura sănătoasă trebuie să

conducă neapărat la o purtare corespunzătoa-
re, care se va exprima prin slujirea şi asculta-
rea noastră de Domnul.
1:11 A treia cerere a apostolului este ca
sfinţii să fie întăriţi cu toată puterea, potri-
vit cu tăria slavei Lui. (Observaţi din nou
progresia: umpluţi, vr. 9; aducând rod, v. 10;
întăriţi, v. 11). Viaţa creştină nu poate fi trăită
doar în virtutea energiilor naturale ale omului,
ci este nevoie de o tărie supranaturală. De
aceea Pavel doreşte ca credincioşii să cunoas-
că puterea Fiului înviat al lui Dumnezeu, dar
nu se opreşte aici, ci vrea ca ei s-o cunoască
potrivit cu tăria slavei Lui. El nu cere ca
această putere să fie din tăria slavei Lui, ci
potrivit cu ea. Tăria slavei Lui este nemăr-
ginită şi tot aşa este şi cadrul rugăciunii, cum
arată şi Peake: „Dotarea cu putere nu se face
doar pe măsura nevoii receptorului, ci şi după
măsura puterii divine disponibile."6
De ce dorea Pavel să aibă creştinii această
putere sau tărie? Pentru ca să săvârşească
minuni spectaculoase? Sau pentru ca să învie
morţii, să vindece bolnavii sau să scoată
demonii? Din nou, răspunsul este „Nu". Ci
este nevoie de putere pentru ca copilul lui
Dumnezeu să aibă orice răbdare şi înde-
lungă îngăduinţă [răbdare], cu bucurie.
Trebuie să dăm toată atenţia acestui cuvânt!
Pentru că în multe zone ale creştinătăţii con-
temporane se pune un mare accent pe aşa-
zisele miracole, cum ar fi vorbirea în limbi,
vindecarea bolnavilor şi alte lucruri senzaţio-
nale. Dar faţă de toate acestea, asistăm în
epoca noastră la un miracol mult mai mare:
acela de a vedea cum un copil al lui Dumne-
zeu suferă răbdător şi-I mulţumeşte lui Dum-
nezeu în mijlocul tuturor încercărilor!
La 1 Corinteni 13:4, îndelunga răbdare
este asociată cu bunătatea. Aici ea este legată
direct de bucurie. Noi suferim pentru că nu
ne putem smulge din gemetele (şi suferinţele)
de care are parte creaţia. Pentru a ne păstra
însă bucuria în lăuntrul nostru şi bunătatea
faţă de alţii este nevoie de puterea lui Dum-
nezeu, aceasta fiind o izbândă în viaţa de
credinţă. Deosebirea dintre răbdare şi înde-
lungă răbdare este, după unii, deosebirea
dintre a răbda fără murmur şi a răbda fără să
te răzbuni. Harul lui Dumnezeu a realizat
unul dintre obiectivele supreme în viaţa
credinciosului care ştie să sufere cu răbdare
şi să-L laude pe Dumnezeu chiar în mijlocul
unei încercări de foc.
1:12 Mulţumind din acest verset se re-
feră la coloseni, nu la Pavel (în original ver-
bul este la plural). Pavel se roagă ca ei să fie

816

Coloseni

nu doar întăriţi în toate privinţele, ci şi să aibă
un duh de mulţumire, pentru ca niciodată să
nu înceteze să-şi exprime recunoştinţa faţă de
Tatăl, care i-a învrednicit să aibă parte de
moştenirea sfinţilor în lumină. Ca fii ai lui
Adam, noi nu eram potriviţi să ne bucurăm
de gloriile cerului. De fapt, dacă ar fi posibil
ca oamenii nemântuiţi să fie duşi în cer, ei nu
s-ar simţi bine acolo, ci ar fi cuprinşi de cea
mai adâncă mizerie. Ca să poţi aprecia cerul
trebuie să fii potrivit pentru el. Chiar şi noi,
credincioşii în Domnul Isus, nu suntem potri-
viţi pentru cer prin noi înşine. Singura nădej-
de de slavă pe care o avem acum se găseşte
în Persoana Domnului Isus Cristos:
Mă reazem pe meritele Sale,
Alt reazem n-am,
• Nici chiar în locurile cereşti,
în ţara lui Emanuel.
— Anne Ross Cousin
Când Dumnezeu îl mântuieşte pe cineva,
imediat îl înzestrează cu caracterul adecvat
pentru cer. Acest caracter adecvat este chiar
Cristos. Nimic nu mai poate fi adăugat la a-
ceastă desăvârşire. Nici măcar o viaţă întrea-
gă de ascultare şi de slujire aici pe pământ
nu-1 va putea face pe cineva să fie mai potri-
vit, mai adecvat pentru cer decât în ziua cân
a fost mântuit. Nădejdea noastră de slavă se
găseşte în sângele Lui. în timp ce moştenirea
este în lumină şi „pusă deoparte în cer", noi,
credincioşii avem aici pe pământ Duhul Sfânt
ca „garanţie a moştenirii noastre." Prin urma-
re, ne bucurăm, gândindu-ne la ce ne aşteaptă
în viitor, în timp ce încă de pe acum ne bucu-
răm de „pârga Duhului."
1:13 Invrednicindu-ne să avem parte de
moştenirea sfinţilor în lumină, Dumnezeu ne-
a eliberat de sub puterea întunericului şi
ne-a strămutat în împărăţia Fiului dra-
gostei Lui (cf. 1 loan 2:11). Acest lucru
poate fi ilustrat prin experienţa copiilor lui
Israel, aşa cum o găsim consemnată în Exod.
Ei o duseseră greu în Egipt, sub loviturile de
bici ale stăpânilor de sclavi. Darprintr-un act
minunat al intervenţiei divine, Dumnezeu i-a
izbăvit din groaznica robie şi i-a condus prin
pustie spre ţara făgăduinţei. Tot aşa şi noi, ca
păcătoşi eraum robi ai Satanei, dar prin Cris-
tos am fost izbăviţi din ghiarele sale, fiind
acum supuşi ai împărăţiei lui Cristos. împără-
ţia Satanei este caracterizată de întuneric —
adică de absenţa luminii, căldurii şi bucuriei;
pe când împărăţia lui Cristos este caracteriza-
tă de dragoste, care presupune prezenţa tutu-
ror celor trei elemente: lumină, căldură şi
bucurie.

împărăţia lui Cristos e văzută în Scriptură
în câteva aspecte diferite. Când a venit prima
oară pe pământ, El a oferit naţiunii Israel o
împărăţie literală. Iudeii doreau izbăvirea de
sub asuprirea romană, dar nu voiau să se
pocăiască de păcatele lor. Cristos nu putea
domni decât peste un popor aflat într-o relaţie
spirituală corectă cu El. Când Domnul Isus
le-a arătat acest lucru israeliţilor, aceştia L-au
respins pe Regele lor, răstignindu-L. De
atunci Domnul Isus a revenit în cer şi acum
asistăm la împărăţia în faza ei tainică (Mat.
13). Asta înseamnă că împărăţia nu se poate
vedea sub formă vizibilă. Regele este absent.
Dar toţi cei care îl acceptă pe Isus Cristos în
această epocă îl recunosc ca Stăpânitor de
drept al lor, fiind astfel supuşii împărăţiei
Sale. în viitor, când Domnul Isus va reveni
pe pământ, îşi va stabili împărăţia, a cărei
capitală va fi Ierusalimul, şi va domni o mie
de ani. La sfârşitul celor o mie de ani, Cristos
îi va zdrobi sub picioarele Sale pe toţi duş-
manii, predând împărăţia lui Dumnezeu Tatăl.
Şi astfel se va inaugura împărăţia veşnică,
care va continua de-a lungul întregii veşnicii.
1:14 După ce a menţionat împărăţia
Fiului dragostei lui Dumnezeu, Pavel se
lansează acum într-unui din cele mai măreţe
pasaje din cuvântul lui Dumnezeu privitoare
la Persoana şi lucrarea Domnului Isus. Ne
este greu să ştim dacă Pavel şi-a încheiat ru-
găciunea sau dacă aceasta continuă în verse-
tele de faţă pe care urmează să le studiem. Nu
are însă prea mare importanţă, pentru că şi
dacă următoarele versete nu sunt o rugăciune,
ele negreşit sunt o adevărată închinare.
Sturz a scos în evidenţă că „în acest pasaj
uimitor, care îl preamăreşte pe Isus Cristos
mai mult decât oricare alt pasaj, numele Lui
nu apare nici o singură dată, sub nici o for-
mă." Deşi acest lucru este, într-o privinţă,
remarcabil, nu trebuie să ne mire. Căci Cine
altul decât binecuvântatul nostru Mântuitor
ar putea fi obiectul descrierii ce ni se înfăţi-
şează privirilor? Pasajul ne aminteşte de
întrebarea pe care i-a pus-o Maria grădinaru-
lui: „Domnule, dacă L-ai luat, spune-mi unde
L-ai pus şi mă voi duce să-L iau" (loan 20:1-
5). Aşadar, nu I-a spus pe nume, deoarece nu
era nevoie, mintea fiindu-i preocupată de o
singură Persoană.
Cristos ne este înfăţişat mai întâi drept
Cel în care avem răscumpărarea, iertarea
păcatelor. Răscumpărarea descrie actul prin
care am fost cumpăraţi de pe piaţa de sclavi
a păcatului. E ca şi când Domnul Isus ar fi
pus o etichetă cu preţul asupra noastră. Cât de

Coloseni

817

mare a fost valoarea ce ne-a acordat-o? în re-
alitate, El a spus: „Pun un preţ aşa de mare
pe ei încât sunt dispus să-Mi vărs sângele, ca
să-i cumpăr." întrucât am fost cumpăraţi cu
un preţ atât de mare, ar trebui să ne fie clar
că nu mai suntem ai noştri; am fost cumpăraţi
cu un preţ. Prin urmare, nu mai trebuie să tră-
im viaţa după bunul nostru plac. Borden din
Yale a scos în evidenţă că dacă ne luăm viaţa,
făcând ce dorim cu ea, ne însuşim un lucru
ce nu ne aparţine, fiind, prin urmare, hoţi!
Nu numai că El ne-a răscumpărat, ci ne-a
dat iertarea păcatelor. Asta înseamnă că
Dumnezeu a şters datoria acumulată de păca-
tele noastre. Domnul Isus a plătit plata pentru
aceste păcate pe cruce; de-acum nu mai e
nevoie să se facă nici o plată. Contul a fost
achitat şi încheiat, iar Dumnezeu nu numai că
ne-a iertat, ci ne-a îndepărtat păcatele, cum
este răsăritul departe de apus (Ps. 103:12).
C. Gloriile lui Cristos, Capul Bisericii
(1:15-23)
1:15 în următoarele patru versete, îl
găsim descris pe Domnul Isus: (1) în relaţia
Sa cu Dumnezeu (v. 15); (2) în relaţia Sa cu
creaţia (v. 16, 17); şi (3) în relaţia Sa cu
biserica (v. 18).
Domnul este descris aici drept chipul
Dumnezeului Celui nevăzut. Chipul trans-
mite cel puţin două idei. Mai întâi, gândul că
Domnul Isus ne-a învrednicit să vedem cum
este Dumnezeu. Dumnezeu este Duh şi, prin
urmare, invizibil. Dar în Persoana lui Cristos,
Dumnezeu Ş-a făcut pe Sine vizibil ochilor
muritorilor. în acest sens Domnul Isus este
chipul Dumnezeului Celui nevăzut. Oricine
L-a văzut pe El L-a văzut pe Tatăl (vezi loan
14:9). Dar cuvântul chip transmite şi ideea de
„reprezentant". Dumnezeu l-a aşezat iniţial
pe Adam pe pământ ca să-I reprezinte intere-
sele, dar Adam a dat greş. Prin urmare, Dum-
nezeu L-a trimis pe singurul Său Fiu născut
în lume ca Reprezentant al Său, ca să Se
ocupe de interesele Sale şi să-i facăpunoscută
omului inima Sa plină de iubire. în această
privinţă, El este chipul lui Dumnezeu. Acelaşi
cuvânt chip este folosit şi la 3:10, unde se
spune că credincioşii sunt chipul lui Cristos.
Cristos mai este şi Cel întâi-născut peste
toată creaţia sau peste toate fiinţele create.
Ce înseamnă asta? Unii învăţători falşi suge-
rează că Domnul Isus este El însuşi o fiinţă
creată, că a fost prima Persoană creată de
Dumnezeu. Ba unii merg până acolo încât să
recunoască că El este cea mai măreaţă dintre
creaturile care au ieşit din mâna lui Dumne-

zeu. Dar nimic nu ar putea contrazice mai
direct învăţătura cuvântului lui Dumnezeu
decât aceste păreri.
Sintagma: „Cel întâi-născut" are cel puţin
trei înţelesuri în Scriptură. în Luca 2:7, se
foloseşte în sens literal, când Maria L-a
născut pe primul ei Fiu, întâi-născut. în Exod
4:22 însă termenul e folosit cu sens figurat.
„Israel este fiul Meu, întâiul Meu născut." în
versetul acesta nu se exprimă deloc ideea
unei naşteri fizice, ci Domnul recurge la
termenul de întâi născut pentru a descrie locul
aparte pe care-1 ocupă poporul Israel în pla-
nurile şi scopurile Sale. In fine în Psalmul
89:27 termenul „întâi născut" e folosit pentru
a desemna un loc de superioritate, de supre-
maţie, având un caracter unic. Acolo, Dum-
nezeu spune că îl va face pe David întâiul
Său născut, mai presus de regii pământului.
David a fost în realitate ultimul fiu născut al
lui Iese, după trup. Dar Dumnezeu a hotărât
să-i acorde un loc de supremaţie unică, de
primat şi de suveranitate.
Oare nu este exact acesta gândul subliniat
la Coloseni 1:15 — Cel întâi-născut peste
toată creaţia? Domnul Isus Cristos este Fiul
unic al lui Dumnezeu. într-o privinţă, toţi
credincioşii sunt fii ai lui Dumnezeu, dar
Domnul Isus este Fiul lui Dumnezeu într-un
sens care nu se aplică la nimeni altul. El a
existat dinainte de toată creaţia şi ocupă o
poziţie de supremaţie peste ea. Sintagma: Cel
întâi-născut peste toată creaţia nu are aici
nimic de a face cu naşterea, ci înseamnă, pur
şi simplu, că El este Fiul lui Dumnezeu în
virtutea unei relaţii eterne. Este un titlu de
prioritatea poziţiei, şi nu doar a timpului.
1:16 învăţătorii falşi recurg la versetul 15
(în special în versiunea KJV) pentru a susţine
că Domnul Isus ar fi o fiinţă creată. De obicei
însă învăţăturile eronate pot fi combătute
chiar cu textele din Scriptură invocate de
adepţii cultelor deraiate, cum se întâmplă şi
în cazul de faţă. Versetul 16 afirmă conclu-
dent că Domnul Isus nu este o creatură, ci în-
suşi Creatorul. în versetul acesta aflăm că
toate lucrurile—întregul univers al lucruri-
lor — au fost create nu numai de El, ci şi
prin El şi pentru El. Fiecare din aceste pre-
poziţii transmite un alt gând. Mai întâi, citim
că de El au fost create toate lucrurile—i-
deea ce decurge de aici fiind că puterea de a
crea era în Fiinţa Sa. El a fost Arhitectul. Mai
jos, în acelaşi verset, aflăm că toate lucrurile
au fost create prin El — adică El a fost
Agentul în procesul creaţiei. El a fost Per-
soana Dumnezeirii prin care s-a săvârşit actul

818

Coloseni

creaţiei. în plus, toate lucrurile au fost create
pentru El. El este Cel pentru care au fost
create toate lucrurile — însuşi ţelul creaţiei.
Pavel se străduieşte să sublinieze că toate
lucrurile au fost create prin Cristos, fie lu-
crurile din cer, fie lucrurile de pe pământ.
Aceste cuvinte nu mai lasă nimănui vreo por-
tiţă să afirme că deşi El a creat unele lucruri,
El însuşi ar fi fost creat, iniţial.
Apoi apostolul afirmă că creaţia Domnu-
lui a cuprins lucruri văzute şi nevăzute. Ter-
menul văzute (sau „vizibile") nu necesită nici
o explicaţie. în schimb, Pavel a fost conştient
că termenul nevăzute (sau „invizibile") va
stârni curiozitatea noastră, ceea ce 1-a de-
terminat să procedeze la o defalcare a sen-
surilor termenului. Aşadar, între lucrurile in-
vizibile figurează tronurile, stăpânirile, prin-
cipalităţile şi puterile. Noi credem că aceşti
termeni se referă la fiinţe îngereşti, deşi nu
putem face distincţie între diversele ranguri
ale acestor fiinţe inteligente.
Gnosticii susţineau că există diferite ran-
guri sau categorii de fiinţe spirituale, de la
Dumnezeu la materie şi că Cristos ar aparţine
uneia din aceste categorii. Pe de altă parte,
Martorii lui Iehova afirmă că înainte de a fi
venit în lume, Domnul ar fi fost un înger
creat, şi anume chiar arhanghelul Mihail! în
acest verset însă Pavel combate viguros
aceste idei absurde, afirmând în termenii cei
mai clari cu putinţă că Domnul Isus Cristos
este Creatorul îngerilor—de fapt, al tuturor
fiinţelor, fie văzute, fie nevăzute.
1:17 El este mai înainte de toate şi toate
se menţin prin El. Pavel spune: „El este
înainte de toate lucrurile." în Biblie se folo-
seşte adesea timpul prezent pentru a se de-
scrie atemporalitatea Dumnezeirii. Astfel,
Domnul Isus a spus: „înainte de a fi fost
Avraam, Eu SUNT" (loan 8:58).
Nu numai că Domnul Isus a existat înain-
te de a fi fost orice creaţie, ci în El toate se
menţin. Asta înseamnă că El este Susţinăto-
rul universului şi Sursa mişcării sale perpetue.
Chiar pe când S-a aflat aici pe pământ, El a
fost Cel care a controlat legile prin care
funcţionează universul nostru, în condiţii
optime.
1:18 Stăpânirea Domnului Isus nu aco-
peră doar universul natural, ci se extinde şi la
domeniul spiritual. El este Capul trupului,
al Bisericii. Toţi credincioşii în Domnul Isus
din actuala dispensaţie formează împreună
ceea ce se numeşte trupul lui Cristos sau
biserica. După cum trupul uman este vehi-
culul prin care se exprimă o persoană, tot aşa

Trupul lui Cristos este vehiculul prin care a
găsit El cu cale să se exprime faţă de lume.
Şi El este Capul acelui trup. Capul transmite
ideea de îndrumare, dirijare şi control. El
ocupă locul de pre-eminenţă în cadrul biseri-
cii.
El este începutul. Prin asta noi înţelegem
începutul noii creaţii (vezi Apo. 3:14), sursa
vieţii spirituale — adevăr exprimat şi de
folosirea sintagmei Cel întâi-născut dintre
cei morţi. Şi aici trebuie să avem grijă să
subliniem că prin asta nu se înţelege că Dom-
nul Isus a fost primul care a înviat din morţi,
deoarece au mai existat cazuri de înviere în
VT, precum şi în NT. Dar Domnul Isus a fost
primul care a înviat din morţi, pentru ca după
aceea să nu mai moară; El a fost primul care
a înviat cu un trup slăvit şi a înviat ca şi Cap
al unei noi creaţii. învierea Sa este unică,
fiind garanţia că toţi cei ce-şi pun încrederea
în El vor învia şi ei. învierea Lui îi proclamă
supremaţia în cadrul creaţiei spirituale, după
cum arată foarte frumos Alfred Mace:
Cristos nu poate ocupa locul secund nicăieri. El
este „întâiul născut peste toată creaţia" pentru că
El a creat totul (Col. 1:15,16). El este în acelaşi
timp întâiul născut dintre cei morţi în legătură cu
o familie răscumpărată şi cerească. Astfel creaţia
şi răscumpărarea îi acordă onorurile supremaţiei,
pentru că este Cine este şi pentru ceea ce a făcut;
„pentru ca în toate lucrurile El să aibă pre-emi-
nenţa." El este primul peste tot.s
Domnul Isus are astfel o dublă pre-emi-
nenţă: mai întâi în cadrul creaţiei şi apoi în
biserică. Dumnezeu a decretat ca în toate lu-
crurile EL să aibă pre-eminenţa. Ce răspuns
adecvat e acesta pentru toţi cei care atât pe
vremea lui Pavel, cât şi a noastră ar căuta să-
L deposedeze pe Cristos de Dumnezeirea Sa,
făcându-L doar o fiinţă creată, oricât de înalt
ar fi rangul la care L-ar aşeza ei!
Citind cuvintele: ca în toate lucrurile El
să aibă pre-eminenţa, este cât se poate de
nimerit să ne întrebăm: „Are El oare pre-
eminenţa, locul suprem, în viaţa mea?"
1:19 Darby traduce versetul 19 în felul
următor: „Căci în El toată plinătatea Dumne-
zeirii a găsit plăcere să locuiască." Versiunea
King James ar putea lăsa să se înţeleagă că,
la un moment dat, Tatălui (observaţi folosirea
caracterelor cursive pentru cuvintele ce nu
există în textul original grec) I-ar fi făcut
plăcere să facă să locuiască toată plinătatea
în Fiul. Sensul real este că plinătatea Dum-
nezeirii întotdeauna a locuit în Cristos.
Ereticii gnostici propovăduiau că Cristos

Coloseni

819

a fost un fel de „punct intermediar" spre
Dumnezeu, o verigă necesară din cadrul
lanţului. Dar, în viziunea acestor oameni, ar
fi existat după El alte verigi mai bune. Cu alte
cuvinte, par să spună aceştia: „Nu vă opriţi!
Continuaţi, până veţi atinge plinătatea."
„Nicidecum", răspunde Pavel. „Cristos este
El însuşi plinătatea desăvârşită, deplina com-
pleteţe!"
Toată plinătatea locuieşte în Cristos. în o-
riginal se foloseşte un verb care desemnează
o locuire permanentă,9 nu doar o şedere
temporară.
1:20 între versetul 19 şi 20 există urmă-
toarea legătură: „Căci I-a făcut plăcere Tată-
lui ca prin El (prin Cristos) să împace toate
lucrurile cu Sine... după ce a făcut pace
prin sângele crucii Lui." Cu alte cuvinte, nu
numai că a fost buna plăcere a Dumnezeirii
ca toată plinătatea să locuiască în Cristos, (v.
19), ci şi ca Cristos să împace toate lucrurile
cu Şine.
în acest verset sunt menţionate două
reconcilieri: (1) Reconcilierea lucrurilor (v.
20) şi (2) reconcilierea persoanelor (v. 21).
Prima se află încă în viitor, pe când a doua e
deja la trecut, pentru toţi cei ce au crezut în
Cristos.
RECONCILIEREA
A reconcilia înseamnă a restaura la relaţia
sau norma corectă sau a face pace acolo unde
până atunci exista vrăjmăşie. Biblia niciodată
nu spune că Dumnezeu ar avea nevoie să se
împace cu omul, ci întotdeauna arată că omul
trebuie să se împace cu Dumnezeu. Mintea
firească este duşmănie faţă de Dumnezeu
(Rom. 8:7) şi din această cauză, omul trebuie
să se împace.
Când a intrat păcatul în lume, omul s-a
înstrăinat de Dumnezeu. El a adoptat o atitu-
dine de ostilitate faţă de Dumnezeu. Prin
urmare, a trebuie să se împace.
Dar păcatul a afectat toată creaţia, nu
numai familia omenească.
1.	Anumiţi îngeri păcătuiseră în trecut.
(Dar nu există nici un indiciu că îngerii aceş-
tia vor fi împăcaţi vreodată. Ei sunt „puşi
deoparte în lanţuri veşnice sub întuneric, în
vederea judecăţii acelei zile mari", Iuda 6.)
La Iov 4:18 Elifaz afirmă că Dumnezeu le
găseşte greşeli îngerilor Săi.
2.	Creaţia animală a fost şi ea afectată de
Pătrunderea păcatului în lume: „De asemenea
Şi creaţia aşteaptă cu o dorinţă înfocată des-
coperirea fiilor lui Dumnezeu. Căci creaţia a
fost supusă deşertăciunii... Căci ştim că până

în ziua de azi, toată creaţia suspină şi suferă
durerile naşterii" (Rom. 8:19-22). Faptul că
animalele suferă de boli şi dureri, fiind supu-
se morţii, este o dovadă că nici ele nu sunt
scutite de blestemul păcatului.
3.	Pământul a fost blestemat de Dumne-
zeu după ce a păcătuit Adam (Gen. 3:17) —
fapt evidenţiat de prezenţa buruienilor, a
spinilor şi a pălămidei.
4.	în cartea Iov, Bildad ne spune că până
şi stelele nu sunt curate în ochii lui Dumne-
zeu (Iov 25:5), deci se pare că păcatul a
afectat şi sfera stelelor.
5.	La Evrei 9:23 ni se spune că însuşi ce-
rul a trebuit să fie purificat. Noi nu cunoaş-
tem deplina semnificaţie a acestei afirmaţii,
dar am putea deduce că lucrurile cereşti au
fost întinate prin prezenţa Satanei, care are
acces la Dumnezeu ca pârâş al fraţilor (Iov
1:6, 7; Apo. 12:10). Unii cred că acest pasaj
se referă la locuinţa lui Dumnezeu; alţii cred
că este vorba de cerurile în înţelesul sferei
aştrilor. Aceştia din urmă cred că Satan are
acces la Dumnezeu în spaţiul stelar. în orice
caz, toţi sunt de acord că tronul lui Dumnezeu
nu este întinat de păcat.
Unul din scopurile morţii lui Cristos a fost
de a face posibilă împăcarea tuturor persoane-
lor şi lucrurilor cu Dumnezeu. Pentru a reali-
za aceasta, El a trebuit să îndepărteze vrăjmă-
şia şi înstrăinarea. Acest lucru El 1-a realizat
eficient prin rezolvarea spre deplina satisfac-
ţie a lui Dumnezeu a chestiunii păcatului.
Scopul reconcilierii este redat de Coloseni
1, după cum urmează: (1) Toţi cei ce cred în
Domnul Isus sunt deja împăcaţi sau reconci-
liaţi cu Dumnezeu (v. 21). Deşi lucrarea de
împăcare a lui Dumnezeu este suficientă
pentru toată omenirea, ea intră în vigoare sau
devine efectivă doar în cazul celor care se
prevalează de ea. (2) în cele din urmă, toate
lucrurile vor fi împăcate, fie lucrurile de pe
pământ, fie cele din cer (v. 20). Asta se referă
la creaţia animală şi la lucrurile fără viaţă,
care au fost întinate de păcat. Dar nu se referă
la Satan, la alţi îngeri căzuţi sau la oameni
necredincioşi. Pierzarea lor veşnică este
prezentată fără echivoc în Scriptură.
Se spune că reconcilierea se extinde la
„lucrurile de sub pământ". Este o deosebire
între reconciliere şi subjugare. Aceasta din ur-
mă este descrisă la Filipeni 2:10: „Pentru ca
în Numele lui Isus să se plece orice genunchi
al celor din ceruri, de pe pământ şi de sub
pământ." Sau, cum traduce Darby: „al fi-
inţelor cereşti şi pământeşti şi infernale."
Toate fiinţele create, chiar îngerii căzuţi, vor

820

Coloseni

fi obligate, în cele din urmă, să se plece în
faţa Domnului Isus, dar asta nu înseamnă că
vor fi vreodată împăcate. Subliniem aceasta
pentru că unii s-au folosit de Coloseni 1:20
pentru a propaga învăţătura falsă a mântuirii
universale—potrivit căreia Satan însuşi, în-
gerii căzuţi şi oamenii necredincioşi vor fi cu
toţii împăcaţi cu Dumnezeu, în cele din urmă.
Textul din Scriptură de care ne ocupăm
limitează gradul de răspândire a reconcilierii
prin sintagma: lucruri de pe pământ sau
lucruri din cer. „Lucrurile de sub pământ,"
(lucrurile infernale) nu sunt cuprinse^
1:21 Pavel le aminteşte colosenilor că
împăcarea în cazul lor este deja un fapt împli-
nit, înainte de a fi convertiţi, colosenii fusese-
ră păcătoşi din rândul ne-evreilor, înstrăinaţi
de Dumnezeu şi vrăjmaşi ai Lui în gândirea
lor, datorită faptelor rele (Ef. 4:17, 18). Ei
aveau o nevoie disperată de a fi împăcaţi,
drept care, Domnul Isus Cristos, în harul Lui
nemărginit, a luat iniţiativa.
1:22 El i-a împăcat în trupul Lui de
carne, prin moarte. Nu prin viaţa Sa s-a
făcut aceasta, ci prin moartea Sa. Sintagma:
trupul Lui de carne înseamnă că Domnul
Isus a înfăptuit împăcarea prin moartea Sa pe
cruce, într-un trup uman real (iar nu ca fiinţă
spirituală, ca un duh, cum afirmau gnosticii).
Comparaţi Evrei 2:14-16, unde întruparea lui
Cristos este declarată o condiţie necesară
răscumpărării. Or, gnosticii negau acest fapt.
Minunatul rezultat al acestei împăcări este
redat de cuvintele: ca să vă prezinte înaintea
Lui sfinţi, curaţi şi fără vină. Ce har minu-
nat, ca păcătoşii nelegiuiţi să poată fi izbăviţi
de trecutul lor, fiind strămutaţi într-un tărâm
atât de binecuvântat! Cum se exprimă şi C.
R. Erdman: „în Cristos găsim un Dumnezeu
care este aproape, care are grijă, care aude,
căruia îi pasă, care se îndură şi care mântuieş-
te."10
Deplina eficacitate a împăcării realizată
de Cristos cu privire la ai Săi se va vedea
atunci când vom fi înfăţişaţi înaintea lui
Dumnezeu Tatăl fără păcat, fără pată şi fără
nici o acuză la activul nostru, când, închinân-
du-ne, îl vom recunoaşte bucuroşi pe Cristos
ca fiind Cel Vrednic (Apo. 5).
1:23 Acum apostolul Pavel adaugă unul
din numeroasele-dacă1' din aceste texte, care
s-au dovedit foarte descumpănitoare pentru
mulţi copii ai lui Dumnezeu. La prima vede-
re, versetul ar părea să spună că rămânerea
noastră în starea de mântuiţi ar depinde de
rămânerea noastră în credinţă. Dacă aşa ar
sta lucrurile, atunci cum vom putea împăca

acest verset cu alte texte din cuvântul lui
Dumnezeu, cum e cel de la loan 10:28, 29,
care declară că nici o oaie a lui Cristos nu va
pieri niciodată?
Căutând un răspuns la această întrebare,
am dori să spunem de la început că siguranţa
eternă a credinciosului este un adevăr bine-
cuvântat, prezentat cu claritate pe paginile
NT. Dar Scripturile ne învaţă, aşa cum o fac
în versetul de faţă, şi faptul că credinţa ade-
vărată întotdeauna are calitatea de perma-
nenţă, de statornicie şi că o persoană care a
fost născută cu adevărat din Dumnezeu va
merge, cu credinţă, până la capăt. Continua-
rea este dovada realităţii. Desigur există
întotdeauna pericolul alunecării şi abaterii de
Ia calea cea dreaptă, dar creştinul chiar dacă
mai cade, se ridică din nou (Prov. 24:16). El
nu se dezice de credinţa lui.
Duhul lui Dumnezeu a găsit cu cale să
insereze de multe ori conjuncţia „dacă" în
pasajele din cuvântul lui Dumnezeu pentru a-i
soma pe cei ce rostesc numele lui Cristos,
punând la încercare realitatea mărturiei lor.
De aceea, nu am dori să ştirbim cu nimic prin
cuvintele noastre tăişul acestor versete, după
cum s-a exprimat cineva: „Aceste «dacă» din
Scriptură au darul de a-i examina pe creştinii
aflaţi în lume, prezentându-i apoi ca pe unii
care au trecut cu brio examenul sufletului."
Pridham comentează şi el pe marginea
provocării găsite în aceste versete:
Cititorul va constata, în urma studierii atente a
Cuvântului, că Duhul are obiceiul să alăture celor
mai plenare şi absolute afirmaţii ale harului a-
numite atenţionări sau avertismente ce presupun
un eşec total din partea unora care sunt credin-
cioşi doar cu numele... Avertismentele care îi
zgârie în urechi pe cei nesinceri în mărturia lor
sunt însă sorbite cu recunoştinţă de sufletele
evlavioase... Scopul tuturor învăţăturilor de felul
celor prezentate aici este de a încuraja credinţa,
iar pe de altă parte, de a condamna, prin antici-
pare, pe cei nepăsători şi încrezători în forţele lor,
care mărturisesc doar cu buzele.12
Negreşit gândindu-se la gnostici, aposto-
lul îi îndeamnă pe coloseni să nu nu se abată
de la nădejdea care însoţeşte Evanghelia sau
pe care o inspiră Evanghelia. Ei trebuie să
rămână statornici în credinţa de care au auzit
de la Epafras, întemeiaţi şi neclintiţi în ea.
Iarăşi Pavel spune despre evanghelie că
a fost predicată la orice făptură (sau „întregii
creaţii") de sub cer. Evanghelia se adresează
întregii creaţiuni, dar încă nu a ajuns literal-

Coloseni

821

mente la toate creaturile. Pavel argumentează
aici necesitatea proclamării mondiale a evan-
gheliei ca mărturie de autentificare. El vede
în aceasta dovada că ea este adaptabilă la
nevoile întregii omeniri, de pretutindeni.
Versetul nu înseamnă că toate persoanele din
lumea de atunci au auzit evanghelia. Această
misiune nu se încheiase încă, ci era un proces
aflat în plină desfăşurare. Mai trebuie subli-
niat că evanghelia a ajuns până la marginile
lumii biblice, adică în toate colţurile lumii
Mediterane.
Pavel se numeşte slujitor, termenul nea-
vând nici o conotaţie de oficialitate; nu deno-
tă nici un post şus-pus, ci o poziţie de slujire,
în smerenie. (în latină minister, de unde şi
termenul modern de „ministru", adică slujitor
al publicului. în engleza curentă termenul de
minister are înţelesul de cleric, pastor sau
slujitor al amvonului, n.tr.).
D. Slujba încredinţată Iui Pavel (1:24-29)
1:24 Ultimele şase versete din capitolul
1 descriu slujba lui Pavel. Mai întâi, ea s-a
desfăşurat într-o atmosferă de suferinţă.
Scriind din închisoare, Pavel poate spune că
acum se bucură în suferinţele sale pentru
sfinţi, adică, din pricina lor. Ca slujitor al
Domnului Isus Cristos, el a fost chemat să
îndure nespuse greutăţi, prigoane şi suferinţe.
Toate acestea au fost pentru el un privilegiu
— privilegiul de a completa ce lipsea în
suferinţele lui Cristos. Ce vrea să spună
apostolul prin asta? Mai întâi, nu poate fi o
referire la suferinţele ispăşitoare ale Domnu-
lui Isus Cristos pe cruce, căci acestea au fost
isprăvite odată pentru totdeauna şi nimeni nu
mai poate lua parte la ele. Dar există un sens
în care Domnul Isus încă mai suferă. Când
Saul din Tars a fost doborât la pământ pe
drumul spre Damasc, el a auzit o voce din
cer, spunând: „Säule, Säule, de ce Mă prigo-
neşti?" Saul nu fusese conştient că-L perse-
cută pe Domnul — el nu-i persecutase decât
pe creştini. Dar el a aflat că persecutându-i pe
credincioşi, el L-a persecutat pe Mântuitorul
lor. Capul din cer resimte suferinţele Trupului
Său de pe pământ.
Astfel, apostolul Pavel consideră toate
suferinţele pe care creştinii sunt nevoiţi să le
îndure din pricina Domnului Isus ca parte
integrantă din suferinţele lui Cristos care au
mai rămas. Aici sunt incluse suferinţele din
Pricina neprihănirii, suferinţele de dragul Lui
(purtând ocara Lui) şi suferinţele din pricina
evangheliei.
Dar suferinţele lui Cristos se referă nu
numai la suferinţele/?e/rtn/ Cristos, ci descriu

şi acelaşi fel de suferinţe pe care le-a îndurat
şi Mântuitorul când s-a aflat pe pământ, deşi
pe o scară mult mai mică.
Suferinţele îndurate de apostolul în trupul
său au fost din pricina trupului lui Cristos,
adică pentru biserica Lui. Suferinţele oame-
nilor nemântuiţi sunt, într-o anumită privinţă,
fără sens, căci nu se atinge nici un grad ridi-
cat de demnitate. Ele nu sunt altceva decât o
anticipare a chinurilor iadului, pe care le vor
îndura pe veci de veci. Nu tot aşa este cu
suferinţele creştinilor. Când aceştia suferă
pentru Cristos, într-un sens foarte real însuşi
Cristos suferă cu ei.
1:25 Slujitorul ei am fost făcut eu. Pavel
deja a folosit această sintagmă la sfârşitul
versetului 23. Acum însă o repetă, cu o anu-
mită deosebire. Apostolul avea o slujbă du-
blă: întâi, fusese împuternicit să predice
evanghelia (v. 23); şi în al doilea rând, fusese
trimis să predea învăţătura minunatei taine
despre biserică (v. 25). Găsim aici învăţămin-
te de mare preţ pentru orice slujitor adevărat
al lui Cristos în sensul că nu se aşteaptă de la
noi doar să-i conducem pe oameni la Cristos,
prin evanghelie, şi apoi să-i abandonăm,
lăsându-i să se descurce cum pot. Dimpotrivă,
ni se cere să canalizăm eforturile de evanghe-
lizare în direcţia formării de biserici nou-
testamentale locale, în care convertiţii să
poată fi zidiţi în credinţa cea mai sfântă,
transmiţându-li-se inclusiv învăţătura şi ade-
vărul despre biserică. Domnul vrea ca bebelu-
şii Lui să fie îndrumaţi spre staţii de hrănire,
unde să li se asigure o nutriţie îndestulătoare
şi unde să poată creşte.
Astfel în Coloseni 1 am văzut (1) cele
două aspecte ale pre-eminenţei lui Cristos, (2)
cele două aspecte ale împăcării realizate de
Cristos şi (3) cele două aspecte ale slujbei lui
Pavel. Aici, în versetul 25, când Pavel spune:
„Al cărei slujitor am fost făcut eu," el se
referă la slujba sa cu privire la biserică, şi nu
la evanghelie, cum reiese din sintagma urmă-
toare: Potrivit administrării (sau „dispensa-
ţiei") pe care mi-a dat-o Dumnezeu pentru
voi. Un administrator are datoria să îngri-
jească de interesele sau de proprietatea altuia.
Pavel era administrator sau ispravnic în sen-
sul că măreţul adevăr despre biserică i-a fost
încredinţat lui, în mod deosebit. Deşi taina
Trupului lui Cristos nu i-a fost revelată doar
lui, totuşi el a fost ales să fie cel care şă
transmită acest adevăr scump Neamurilor. în
el se cuprinde poziţia unică a bisericii în
relaţia ei cu Cristos şi cu dispensaţiile, biseri-
ca având constituţia ei proprie, nădejdea şi

822

Coloseni

destinul ei distinctiv, precum şi celelalte
adevăruri numeroase privitoare la viaţa şi
ordinea ei, pe care Dumnezeu le-a încredinţat
lui Pavel şi celorlalţi apostoli.
Când spune el: pe care Dumnezeu mi-a
dat-o pentru voi, îi consideră pe coloseni cre-
dincioşi neevrei. Apostolul Petru fusese trimis
să predice poporului evreu, în timp ce lui
Pavel i se încredinţase o misiune similară,
destinată însă în principal neevreilor.
Una din cele mai dificile sintagme din
acest capitol este: ca să întregesc Cuvântul
lui Dumnezeu. Ce vrea să spună Pavel cu
asta? Mai întâi, ştim că nu se referă la înche-
ierea cuvântului lui Dumnezeu, prin adăuga-
rea ultimei cărţi, cea de faţă. După câte ştim
Apocalipsa, redactată de loan, a fost ultima
carte care a completat alcătuirea NT, pe plan
calendaristic. Atunci care e sensul spuselor
lui Pavel, că întregeşte cuvântul lui Dumne-
zeu?
Mai întâi, a întregi înseamnă a declara pe
de-a-ntregul, a face cunoscut. Astfel, Pavel
declarase tot sfatul lui Dumnezeu. în al doilea
rând, am dori să sugerăm că Pavel a întregit
sau împlinit cuvântul lui Dumnezeu din punct
de vedere al doctrinei. Marele adevăr al tainei
[bisericii] formează cheia de boltă a revelaţiei
NT. într-un mod cât se poate de real, ea
completează salba de subiecte tratate de NT.
Deşi alte cărţi au fost scrise la o dată ulterioa-
ră celor redactate de Pavel, totuşi ele nu
conţin alte taine noi ale credinţei care să nu
fi fost deja tratate de apostolul Pavel în scrie-
rile sale. într-un sens foarte real, revelaţiile
privitoare la taina bisericii întregesc cuvântul
lui Dumnezeu. Nimic din ce s-a adăugat mai
târziu nu a mai fost nou în acelaşi sens.
1:26 Faptul că întregirea de către Pavel
a cuvântului lui Dumnezeu a avut de a face
cu taina reiese din versetul de faţă, anume
taina ţinută ascunsă din veacuri şi din
generaţii, dar descoperită acum sfinţilor
Săi. în NT o taină este un adevăr nedescope-
rit anterior, dare care a fost făcut cunoscut
acum fiilor oamenilor prin apostolii şi profeţii
NT. Este un adevăr la care omul nu putea
ajunge nicidecum prin propria sa inteligenţă,
dar pe care Dumnezeu în harul Lui a îngăduit
să fie făcut cunoscut.
Versetul acesta este unul din multele din
NT care ne învaţă că adevărul privitor la
biserică nu era cunoscut în perioada Vechiu-
lui Testament, căci fusese ţinut ascuns de
veacuri şi de generaţii (Ef. 3:2-13; Rom.
16:25-27). Astfel este greşit să afirmăm că
biserica ar fi început cu Adam sau cu Avra-

am. Biserica a început în ziua de Rusalii, iar
adevărul despre biserică a fost descoperit
apostolilor. Biserica în NT nu este totuna cu
Israelul din Vechiul Testament, ci este o
realitate cu totul şi cu totul nouă, ce n-a
existat în prealabil.
Obârşia Israelului se identifică cu mo-
mentul chemării lui Avraam de către Dum-
nezeu, din Ur, din ţara haldeilor, când acesta
a renunţat la celelalte popoare şi la păcatele
şi idolatria acestora. Dumnezeu a făcut o
naţiune din sămânţa lui Avraam, distinctă de
toate celelalte naţiuni şi separată de ele.
Biserica este exact reversul acesteia, fiind o
uniune de credincioşi din toate rasele şi naţio-
nalităţile, reuniţi într-un singur Trup şi des-
părţiţi moral şi duhovniceşte de toţi ceilalţi.
Faptul că biserica nu este continuarea Israelu-
lui se poate vedea dintr-o seamă de lucruri,
de pildă din analogia cu „smochinul", folosită
de Pavel la Romani 11, pentru a arătat că
naţiunea Israel îşi păstrează identitatea dis-
tinctă, dar că orice evreu care crede în Cristos
devine membru al bisericii (Col. 3:10, 11).
1:27 Adevărul acestei taine poate fi
rezumat după cum urmează: (1) Biserica este
Trupul lui Cristos. Toţi credincioşii sunt
mădulare ale Trupului, fiind destinaţi să fie
părtaşi veşnici la slava lui Cristos. (2) Dom-
nul Isus este Capul Trupului, asigurându-i
viaţa, seva, alimentaţia şi călăuzirea. (3)
Evreii nu beneficiază de nici un tratament
preferenţial când vine vorba de intrarea în
sânul bisericii, după cum Neamurile nu sunt
deloc dezavantajate în această privinţă. Atât
evreii, cât şi Neamurile devin mădulare ale
Trupului prin credinţă, formând un singur om
(Ef. 2:15; 3:6). Faptul că Neamurile pot fi
mântuite nu a fost un adevăr ascuns în VT;
dar faptul că Neamurile convertite vor fi
împreună mădulare ale Trupului lui Cristos,
că vor fi alături de El în slavă, domnind cu El
—ei bine, acesta a fost un adevăr necunoscut
înVT.
Aspectul anumit pe care îl subliniază
Pavel în legătură cu taina bisericii în versetul
27 este faptul că Domnul Isus este dispus să
locuiască în inima Neamurilor. Cristos în voi
năjdedea slavei. Aceste cuvinte au fost
adresate colosenilor, deci unor Neamuri, ne-
evrei, drept care F. B. Meyer exclamă: „Fap-
tul că El a consimţit să locuiască în inima
unui copil al lui Avraam a fost considerat un
act minunat de condescendenţă, dar apoi
faptul că Şi-a făcut locuinţa în inima unui ne-
evreu — ei bine, asta a fost incredibil!" Şj
totuşi exact asta presupune taina: „că adică

Coloseni

823

Neamurile sunt împreună moştenitoare cu
noi, alcătuind acelaşi trup, luând parte cu noi
la aceeaşi făgăduinţă în Cristos prin evanghe-
lie" (Ef. 3:6). Pentru a sublinia importanţa
acestui adevăr, apostolul nu se mulţumeşte să
spune „taina" sau „gloria acestei taine", ci
bogăţiile slavei tainei acesteia, comasând o
seamă de cuvinte, pentru a imprima în citito-
rii epistolei sale faptul că acesta este un ade-
văr slăvit, care trebuie tratat de ei cu toată
atenţia.
Care este Cristos în voi, nădejdea sla-
vei. Cristos care locuieşte în credincioşi este
nădejdea lor de slavă. Noi nu avem alt titlu
de proprietate, alt drept de a merge în cer
decât Mântuitorul nostru însuşi. Faptul că El
locuieşte în noi face ca cerul să ne fie atât de
asigurat de parcă deja ne-am afla acolo!
1:28 Sintagma pe El îl predicăm este
semnificativă. Desigur, El se referă la Dom-
nul Isus Cristos (v. 27). Pavel spune că predi-
că o Persoană. Cu alte cuvinte, nu şi-a pierdut
timpul cu politică sau filosofie, ci şi-a con-
centrat mesajul asupra Persoanei Domnului
Isus însuşi, pentru că şi-a dat seama că creş-
tinismul este Cristos. Avertizându-1 pe orice
om şi învăţându-1 pe orice om în toată
înţelepciunea, ca să-I putem prezenta pe
orice om desăvârşit în Cristos Isus. Avem
aici alte detalii despre slujba preaiubitului
apostol, ce vestea cuvântul de la om la om.
Pe cei nemântuiţi îi avertiza de groaznica
mânie care va veni şi-i învăţa pe sfinţi marile
adevăruri ale credinţei creştine.
Apoi vedem accentul pe care îl punea
apostolul pe lucrarea de consolidare, imediat
următoare convertirii. El resimţea o mare
responsabilitate faţă de cei pe care îi îndrepta
spre Mântuitorul. El nu se mulţumea să vadă
sufletele mântuite şi apoi să-şi ia la revedere.
El dorea să-1 prezinte pe orice om desăvârşit
în Cristos Isus. Pavel se înfăţişează pe sine ca
un preot ce aduce jertfe lui Dumnezeu. Jert-
fele de aici sunt bărbaţi şi femei. în ce condi-
ţii îi oferă el Domnului? Sunt ei slabi? Sau
nişte bebeluşi în Cristos? Adevărul e că
apostolul îi vrea să fie creştini maturi, dez-
voltaţi, adulţi. El vrea ca ei să fie ancoraţi în
adevăr. Avem noi pe inimă aceeaşi povară
pentru cei pe care i-am îndrumat la Cristos?
1:29 Tocmai spre atingerea acestui ţel
muncea Pavel din greu, alături de ceilalţi a-
Postoli. Şi totuşi el îşi dădea seama că nu fă-
cea toate acestea cu forţele proprii, ci potrivit
lucrării Lui, care se arată cu putere în el.
Cu alte cuvinte, el şi-a dat seama că numai în
măsura în care era învrednicit de Domnul

putea el să-L slujească. El era conştient de
faptul că Domnul lucra în el cu putere, în
călătoriile pe care le făcea Pavel, din loc în
loc, sădind biserici şi hrănindu-i duhovniceşte
pe sfinţii lui Dumnezeu.
Versetele 28 şi 29 sunt deosebit de utile
pentru noi în traducerea Phillips:
Aşadar, natural, că îl vestim pe Cristos. Noi îi
avertizăm pe toţi cei întâlniţi de noi şi-i învăţăm
pe toţi câţi putem tot ceea ce ştim despre El,
pentru ca, dacă este posibil, să-1 aducem pe
fiecare om la maturitatea deplină în Cristos. în
vederea acestui lucru muncesc eu tot timpul, cu
toată tăria pe care mi-o dă Dumnezeu.
E. Suficienţa lui Cristos în faţa
pericolelor filosofiei, legalismului,
misticismului şi ascetismului
2:1 Versetul acesta este strâns legat de
ultimele două versete din capitolul 1. Acolo
apostolul Pavel descria străduinţele sale de a-1
înfăţişa pe fiecare credincios într-o stare de
maturitate în Cristos, prin predare şi predica-
re. Aici străduinţele sale sunt de altă natură,
fiind definite drept un mare conflict pe care
îl poartă apostolul în rugăciune în folosul
unora pe care încă nu i-a întâlnit în persoană.
Din prima zi când a auzit despre coloseni,
Pavel s-a rugat pentru ei şi pentru cei din
Laodiceea, precum şi pentru alţi creştini cu
care nu a avut încă prilejul să facă cunoştinţă
(vezi Apo. 3:14-19, unde este descrisă starea
tristă în care s-a aflat mai târziu biserica din
acea localitate).
Versetul 1 este o mângâiere pentru cei ce
nu au avut niciodată privilegiul de a se angaja
în slujba publică. învăţătura pe care o des-
prindem de aici este că nu trebuie să ne sim-
ţim limitaţi de ceea ce putem face în prezenţa
altora oameni. Noi putem să-L slujim pe
Domnul în intimitatea cămăruţei noastre, pe
genunchi, la rugăciune. Dacă ajugem totuşi
să slujim în public, eficacitatea noastră depin-
de, în mare măsură, de părtăşia personală şi
stăruinţa noastră înaintea lui Dumnezeu.
2:2 în acest verset ni se prezintă conţinu-
tul exact al rugăciunii lui Pavel. Prima parte
a rugăciunii este pentru ca să li se încuraje-
ze inimile. Pe coloseni îi păştea pericolul
învăţăturilor gnosticilor, ceea ce înseamnă că
încurajarea de aici înseamnă confirmare sau
întărire.
A doua parte a rugăciunii este ca ei să fie
uniţi în dragoste. Dacă sfinţii vor trăi în păr-
tăşie curată, sfântă şi plină de iubire unii cu
alţii, atunci vor prezenta un front comun îm-

824

Coloseni

potriva oricăror atacuri ale vrăjmaşului. De
asemenea, dacă inimile lor vor fi pline de căl-
dura iubirii faţă de Cristos, El le va descoperi
adevărurile mai profunde ale credinţei creşti-
ne. Este un principiu binecunoscut al Scriptu-
rii, că Domnul descoperă secretele Sale celor
care îi sunt apropiaţi. De pildă, loan este a-
postolul care se rezema la pieptul lui Isus şi
nu întâmplător lui i s-a dat măreaţa revelaţie
a lui Isus Cristos.
în continuare Pavel s-a rugat ca ei să
capete toate bogăţiile siguranţei depline a
înţelegerii. Asta pentru că pe măsură ce
căpătau tot mai multă înţelegere a credinţei
creştine, cu atât mai convinşi erau de autenti-
citatea ei. Cu cât erau creştinii mai bine
ancoraţi în credinţă, cu atât mai mic era
pericolul alunecării în învăţăturile false din
vremea aceea.
Sintagma siguranţa deplină apare în trei
ipostaze în NT. (1) Deplina asigurare a cre-
dinţei—noi ne bizuim pe cuvântul lui Dum-
nezeu, pe mărturia Sa faţă de noi (Ev. 10:22).
(2) Siguranţa deplină a înţelegerii—noi ştim
şi suntem asiguraţi (Col. 2:2). (3) Siguranţa
deplină a nădejdii—noi înaintăm pe cărarea
creştină plini de nădejde cu privire la punctul
final al drumului acestuia (Evrei 6:11).
Punctul culminant al rugăciunii lui Pavel
îl constituie cuvintele: ca să cunoască deplin
taina lui Dumnezeu, atât pe Tatăl, cât pe
Cristos. Ce vrea să spună Pavel prin îndem-
nul ca ei să cunoastă taina lui Dumnezeu...
şi a lui Cristos? Trebuie precizat că Pavel
continuă să se refere la adevărul despre bise-
rică—Cristos, Capul Trupului, şi toţi credin-
cioşii, mădulare în acest Trup. Dar aspectul
particular al tainei avut în vedere de apostol
este căpetenia lui Cristos. El doreşte ca sfinţii
să recunoască acest adevăr. El ştie că dacă ei
îşi vor da seama de măreaţia Capului, ei nu
vor fi abătuţi de la calea dreaptă de gnosti-
cism sau de alte culte nelegiuite care îi ame-
ninţau.
Pavel vrea ca sfinţii să se hrănească din
Cristos, să-I utilizeze resursele, să-şi tragă
seva din El în orice situaţii de criză. El doreş-
te ca ei să vadă că Cristos, cum arată Alfred
Mace,
...este în ai Săi, având toate atributele dumneze-
irii şi al nemiărginitelor şi nespus de măreţelor
resurse, pentru ca ei să nu mai trebuiască să
apeleze la cineva din afara Lui, în nici o privinţă.
„Lor Dumnezeu a binevoit să le facă cunoscute
BOGĂŢIILE slavei ACESTEI TAINE printre
Neamuri: ADICĂ CRISTOS ÎN VOI, nădejdea
slavei" (Col. 1:27). Adevărul acestei afirmaţii,

cunoscut în mod deplin, constituie antidotul sigur
şi imbatabil la orgoliul laodicenilor, la teologia
naţionalistă, la religia tradiţională, la mediile şi
spiritismul posedate de demoni, precum şi la
orice formă de opoziţie sau plăsmuire.11
2:3 în Cristos sunt ascunse toate como-
rile înţelepciunii şi cunoaşterii. Desigur,
gnosticii se lăudau că posedă o înţelegere
mult superioară celei pe care o găsim pe pa-
ginile revelaţiei divine. înţelepciunea lor era
însă ceva adiţional la ceea ce se găsea în Cris-
tos sau în creştinism. Dar aici Pavel spune că
toate comorile înţelepciunii şi cunoaşterii
sunt ascunse în Cristos, Capul. Prin urmare,
credincioşii nu au trebuinţă să treacă de ceea
ce este scris în Scriptură. Comorile aflate în
Cristos sunt ascunse de necredinţă; şi până şi
credinciosul trebuie să-L cunoască pe Cristos
în mod intim, pentru a putea pătrunde în
aceste comori.
Cristos este în credincios în calitate de Cap, de
centru şi izvor de resurse. Prin caracterul vast al
bogăţiilor Sale nepătrunse, prin bogăţia Sa pre-
eminentă de infinită măreţie, prin tot ce este El
esenţialmente ca Dumnezeu, prin tot ceea ce a re-
alizat El în cadrul creaţiei şi al răscumpărării,
prin gloriile Sale personale, morale şi oficiale, El
face să nu mai existe loc în credincios pentru toa-
tă pleiada de profesori, autori, medii, critici şi toţi
ceilalţi care s-au aliat împotriva Sa. (Select)
Dar versetul acesta conţine comori mult
mai mari decât se pot observa la prima ve-
dere. Toată cunoştinţa se găseşte în Cristos.
El este întruparea adevărului. El a spus: „Eu
sunt calea, adevărul şi viaţa." Nici un lucru
adevărat nu va fi niciodată în contradicţie cu
cuvintele Sale sau cu faptele Sale. Deosebirea
dintre cunoaştere (cunoştinţă) şi înţelepciu-
ne a fost expliacată în felul următor: Cunoaş-
terea este înţelegerea adevărului, pe când
înţelegerea este capacitatea de a aplica ade-
vărul învăţăturilor însuşite.
2:4 întrucât toată înţelepciunea şi cunoaş-
terea sunt în Cristos, creştinii nu trebuie să se
lase amăgiţi de cuvintele înduplecătoare ale
exponenţilor cultelor deraiate. Când un om nu
posedă adevărul, va căuta să-şi facă adepţi
printr-o prezentare vicleană a mesajului. Este
exact ceea ce fac ereticii, în mod curent,
formulându-şi argumentele de la simple
probabilităţi şi clădind un sistem de învăţături
pe simple deducţii. Pe de altă parte, dacă un
om predică adevărul lui Dumnezeu, atunci el
nu are nevoie să se bizuie pe elemente cum
ar fi elocinţa sau dibăcia argumentelor sale.
Adevărul posedă în el însuşi cele mai imbata-

Coloseni

825

bile argumente; ca un leu, el ştie să se apere,
magistral.
2:5 Versetul acesta arată cât de intim era
familiarizat apostolul Pavel cu problemele şi
pericolele ce-i pândeau pe coloseni. El se
înfăţişează ca un ofiţer militar, care îşi pri-
veşte trupele aliniate, gata să fie inspectate.
Celelalte două cuvinte: buna voastră rân-
duială şi tăria credinţei voastre sunt în
original termeni împrumutaţi din limbajul
militar. Primul descrie alinierea ordonată a
unei companii de soldaţi, iar al doilea scoate
în evidenţa frontul comun pe care îl prezintă
aceştia. Pavel se bucură când vede (în duh,
nu în trup) cu câtă statornicie rămân colosenii
fideli cuvântului lui Dumnezeu.
2:6 Aici Pavel îi încurajează să continue
cum au pornit iniţial la drum, adică prin
credinţă. După cum L-aţi primit pe Cristos
Isus Domnul, aşa să şi umblaţi în El. Ac-
centul se pune aici pe cuvântul Domn. Cu
alte cuvinte, ei au recunoscut că în El găsesc
resursele depline, suficienţa totală la orice
nevoie a lor. El a fost întrutotul de ajuns nu
numai pentru mântuirea lor, ci şi pentru toate
aspectele vieţii creştine. Acum Pavel îi în-
deamnă pe sfinţi să continue să recunoască
domnia lui Cristos. Ei nu trebuie să se abată
de la El prin acceptarea în cugetul lor a unor
învăţături omeneşti, oricât de convingătoare
ar părea acestea. Termenul umblare este
folosit adesea cu referire la viaţa creştină,
referindu-se la acţiune şi înaintare pe această
cărare. Nu poţi umbla şi în acelaşi timp rămâ-
ne pe loc. Tot aşa este şi în viaţa creştină: fie
mergem înainte, fie înapoi. Dar de stat pe loc
nu putem sta!
2:7 Pavel recurge mai întâi la o metaforă
din agricultură, apoi la una din arhitectură.
Sintagma înrădăcinaţi se referă la ceea ce
s-a întâmplat la convertirea noastră. Ni se
prezintă imaginea în care Domnul Isus Cris-
tos întruchipează solul, în care se înfig rădă-
cinile noastre, trăgându-şi toată seva din El.
Desigur, aici se subliniază şi importanţa de
a ne înfige rădăcinile adânc în El, pentru a nu
fi zduncinaţi (Mat. 13:5, 20, 21).
Apoi Pavel recurge la analogia cu o clădi-
re. Zidiţi în El. Aici Domnul Isus este ase-
muit cu o temelie — Stânca veacurilor, pe
Care suntem zidiţi noi (Luca 6:47-49). Noi
am fost înrădăcinaţi o dată pentru totdeauna,
dar suntem zidiţi întruna.
Şi întăriţi în credinţă sau „confirmaţi".
Ideea care se desprinde de aici este a unui
proces continuu, care se desfăşoară pe tot
parcursul vieţii creştine. Epafras le predase

colosenilor noţiunile de bază ale creştinismu-
lui. Acum, pe măsură ce ei înaintau pe căra-
rea credinţei, aceste adevăruri scumpe erau
confirmate şi adeverite în inima şi în viaţa
lor. Subliniind reversul acestei situaţii, 2
Petru 1:9 arată că eşecul de a înainta în viaţa
duhovnicească duce la îndoială şi la pierderea
bucuriei şi a binecuvântării evangheliei.
Pavel încheie această descriere cu cuvin-
tele: sporind din belşug în ea cu mulţumiri.
El nu-i vrea pe creştini să fie nişte posesori
ai doctrinei corecte, dar reci, ci doreşte ca ei
să fie captivaţi de adevărurile minunate ale
evangheliei, pentru ca din inimile lor să se
reverse lauda şi mulţumirea către Domnul.
Mulţumiri pentru binecuvântările creştinis-
mului constituie antidotul minunat împotriva
otrăvii doctrinei false.
Arthur Way traduce versetul 7 astfel: „Fiţi
ca nişte pomi bine înrădăcinaţi, ca nişte clă-
diri ce se ridică mereu, simţindu-vă învăluiţi
de prezenţa Lui, ba mai mult (căci în acest
scop a fost educaţia voastră): să fiţi neclintiţi
în credinţa voastră, plini până la refuz de
mulţumiri."
2:8 Acum Pavel este gata să se ocupe di-
rect de erorile (rătăcirile doctrinare) care îi a-
meninţau pe credincioşii din valea râului Ly-
cus, unde, aşa cum arătam, era situat oraşul
Colose. Luaţi seama ca nimeni să nu vă fu-
re cu filosofia şi cu o amăgire deşartă. în-
văţăturile false le răpesc oamenilor tot ce e de
valoare, înlocuindu-le cu lucruri de nimic.
Filosofia înseamnă textual: „iubirea înţelep-
ciunii" şi nu este rea, în sine, ci devine rea
atunci când oamenii caută înţelepciunea în
afara Domnului Isus Cristos. Aici termenul
e folosit cu scopul de a descrie încercarea
omului de a afla şi cerceta, prin sforţările
propriului său intelect, acele lucruri care pot
fi cunoscute doar prin intermediul revelaţiei
divine (1 Cor. 2:14). Este o înţelepciune rea
pentru că preamăreşte raţiunea umană, aşe-
zând-o mai presus de Dumnezeu şi pentru că
se închină creaturii, mai mult decât Creatoru-
lui. Acest gen de înţelepciune rea este carac-
teristică liberalilor din vremea noastră, care
fac atâta tapaj de intelectualismul şi raţiona-
lismul lor. Amăgire deşartă se referă la
învăţăturile false şi lipsite de valoare ale celor
care pretindeau că oferă adevăruri secrete
unui cerc intim de oameni. Dar în realitate
aceste învăţături erau lipsite de orice valoare,
atrâgându-i pe oameni prin recurgerea la
mobilul curiozităţii şi gâdilându-le vanitatea,
întrucât—nu-i aşa?—aparţin unui cerc ales,
elitei unui număr restrâns.

826

Coloseni

Filosofia şi amăgirea deşartă pe care le
atacă Pavel sunt după tradiţia oamenilor,
după principiile de bază (învăţăturile
începătoare) ale lumii, iar nu după Cristos.
Prin „tradiţia oamenilor" se înţelege aici
învăţăturile religioase născocite de oameni,
care nu au însă nici o temelie adevărată în
Scriptură. (Prin tradiţie se înţelege încetăţe-
nirea unui obicei, a unei datini, care a pornit
de la o chestiune de convenienţă sau care a
servit scopurile unei anumite împrejurări.)
Principiile de bază ale lumii se referă la
ritualurile, ceremoniile şi rânduielile iudaice,
prin care oamenii sperau să capete bunăvoinţa
lui Dumnezeu.
Legea lui Moise îşi slujise scopul, ca arhetip al
lucrurilor ce aveau să vină. Ea fusese un gen de
„şcoală primară", pregătitoare a inimii pentru
Cristos Ce avea să vină. Dar a reveni acum la ea
ar însemna să se facă jocul învăţătorilor falşi, ale
căror uneltiri vizau să-L înlocuiască [în inimile
credincioşilor] pe Fiul lui Dumnezeu cu un
sistem perimat, (citat din lucrarea: Daily Notes
of the Scripture Union)
Pavel voia ca colosenii să pună la încer-
care toate învăţăturile, pentru a verifica dacă
erau sau nu în acord cu doctrinele lui Cristos.
Aici ne va fi de folos să recurgem din nou la
traducerea lui Phillips: „Aveţi grijă să nu vă
strice nimeni credinţa prin intelectualism sau
prin teorii care, deşi sună foarte elevate, sunt,
în realitate, lipsite de sens. Pentru că toate
acestea sunt, în cazul cel mai bun, întemeiate
pe ideile oamenilor despre natura lumii, ele
nesocotindu-L pe Cristos!"
2:9 E minunat să vedem cum apostolul
Pavel mereu îi readuce pe cititori la Persoana
lui Cristos. Aici el redă unul din cele mai
sublime şi mai ne-echivoce versete din Biblie
asupra Dumnezeirii Domnului Isus Cristos.
Căci în El locuieşte trupeşte toată plinăta-
tea Dumnezeirii. Observaţi acumularea
intenţionată de dovezi ale faptului că Cristos
este Dumnezeu. Mai întâi, avem Dumnezei-
rea Lui: „Căci în El locuieşte... trupeşte...
Dumnezeirea.'4 în al doilea rând avem ceea
ce s-a numit amplitudinea Dumnezeirii: „Căci
în El locuieşte trupeşte toată plinătatea Dum-
nezeirii." în fine avem ceea ce s-a numit
absoluta completeţe a Dumnezeirii: „Căci în
El locuieşte trupeşte toată plinătatea Dum-
nezeirii." (Acesta e răspunsul efectiv la
diversele forme de gnosticism care neagă
Dumnezeirea Domnului Isus — Christian
Science, Martorii lui Iehova, Unity, Teosofia,
Christadelphianism, etc.)

Vincent spune: „Versetul conţine două
afirmaţii distincte: (1) Că plinătatea Dumne-
zeirii locuieşte etern în Cristos...; (2) că plină-
tatea Dumnezeirii locuieşte în El... ca unul
care are un trup omenesc."14 Multe din cultele
deraiate menţionate mai sus recunosc că o
anumită formă de divinitate a locuit în Isus.
Acest verset identifică toată plinătatea
Dumnezeirii în El, în caracterul Său uman.
Argumentul e clar: dacă există o atare sufi-
cienţă în Persoana Domnului Isus Cristos, ce
rost mai are să ne mulţumim cu învăţături
care îl diminuează pe El sau îl ignoră?
2:10 Apostolul continuă efortul de a
imprima în cititorii săi atotsuficienţa Dom-
nului Isus Cristos, precum şi poziţia perfectă
pe care o au ei în El. Este o minunată expre-
sie a harului lui Dumnezeu faptul că adevărul
din versetul 10 îl urmează pe cel din versetul
9. în Cristos locuieşte toată plinătatea Dum-
nezeirii trupeşte, iar credinciosul este com-
plet în El. Desigur, asta nu înseamnă că în
credincios locuieşte toată plinătatea Dumne-
zeirii. Singurul în care a locuit, locuieşte şi va
locui în veci toată plinătatea Dumnezeirii este
Domnul Isus Cristos. Dar ceea ce ne învaţă
acest verset este că credinciosul are în Cristos
tot ce-i trebuie pentru viaţă şi evlavie. Spur-
geon ne oferă o bună definiţie a completeţii
noastre, spunând că noi suntem (1) compleţi,
fără ajutorul ceremoniilor iudaice; (2) com-
pleţi fără ajutorul filosofiei; (3) compleţi, fără
invenţiile superstiţiei; (4) compleţi, fără
meritul uman.
Cel în care suntem compleţi este Capul
oricărei domnii şi stăpâniri. Gnosticii erau
foarte preocupaţi de tema îngerilor, aşa cum
se arată mai încolo, în capitolul de faţă. Dar
Cristos este capul peste toate fiinţele îngereşti
şi ar fi o mare greşeală să ne ocupăm de
îngeri, când însuşi Creatorul îngerilor este
ţinta iubirii noastre, Cel cu care avem o alea-
să părtăşie.
2:11 Circumcizia era un ritual caracte-
ristic al iudaismului — acea operaţie chirur-
gicală minoră, aplicată copilului de parte
bărbătească. Pe plan duhovnicesc, semnifica
moartea faţă de firea veche sau îndepărtarea
naturii rele, corupte şi nenăscute din nou a
omului. Din nefericire, evreii au ajuns să fie
mai preocupaţi de ceremonia fizică propriu-
zisă, neglijându-i înţelesul duhovnicesc. în
încercarea de a obţine bunăvoinţa lui Dum-
nezeu prin ceremonii şi fapte bune, ei afir-
mau, de fapt, că în firea veche ar exista sufi-
ciente lucruri bune care să-I fie plăcute lui
Dumnezeu! Or, realitatea este total diferită,

Coloseni

827

adevărul fiind că nimic bun nu locuieşte în
firea veche.
în versetul de faţă nu se are în vedere
circumcizia fizică, ci cea duhovnicească, ce
îi caracterizează pe toţi cei ce şi-au pus cre-
dinţa şi încrederea în Domnul Isus. Lucrul
acesta reiese din sintagma: circumcizie nefă-
cută de mâini. Adică: fiecare credincios este
circumcis cu circumcizia lui Cristos. Prin
circumcizia lui Cristos se înţelege moartea Sa
pe crucea Golgotei. Ideea subliniată de verset
este că atunci când Domnul Isus a murit, şi
credinciosul a murit. El a murit faţă de păcat
(Rom. 6:11), faţă de lege, faţă de eul său
(Gal. 2:20) şi faţă de lume (Gal. 6:14). (Cir-
cumcizia nu a fost făcută de mână, în sensul
că mâinile omeneşti nu pot avea nici un rol
în această circumcizie şi, desigur, nici un
merit. Omul nu poate obţine circumcizia prin
meritele sale; nu o poate merita, căci este în
întregime lucrarea lui Dumnezeu.) Astfel el
s-a dezbrăcat de trupul păcatelor firii păcă-
toase. Cu alte cuvinte, când este mântuit
cineva, el se asociază cu Cristos în moartea
Sa, renunţând la orice speranţă de a mai
câştiga sau merita mântuirea prin eforturile
firii vechi. Samuel Ridout scrie în această
privinţă: „Moartea Domnului nostru nu
numai că a îndepărtat rodul, ci a condamnat
însăşi rădăcina care dădea acest rod."
2:12 Pavel trece acum de la circumcizie
la botez. După cum circumcizia reprezintă
moartea faţă de firea veche, tot aşa botezul
reprezintă îngroparea omului vechi, cum
citim: fiind îngropaţi împreună cu El în
botez, în care aţi fost înviaţi împreună cu
El, prin credinţa în lucrarea lui Dumnezeu,
care L-a înviat dintre cei morţi. învăţătura
din aceste verset constă în faptul că noi nu
numai că am murit cu Cristos, ci am fost şi
îngropaţi cu El. Asta semnifică botezul nos-
tru. Aceasta a avut loc la convertirea noastră,
dar am exprimat-o în mărturia publică pe care
am dat-o, când am intrat în apa botezului.
Botezul este o îngropare, îngroparea a tot ce
eram, în calitate de copii ai lui Adam. în
botez noi recunoaştem că nimic din noi înşine
nu ar putea fi vreodată după voia lui Dumne-
zeu şi astfel noi îndepărtăm din faţa lui Dum-
nezeu această fire veche, pe veci. Dar lucru-
rile nu se opresc la îngropare, căci noi nu
numai că am fost răstigniţi cu Cristos şi
îngropaţi cu El, ci am fost şi înviaţi cu El,
pentru a umbla în noutatea vieţii. Toate aces-
tea au loc la convertire, făcându-se prin
credinţa în lucrarea lui Dumnezeu, care L-
a înviat pe Cristos dintre cei morţi.

2:13 Apostolul Pavel aplică acum toate
aceste lucruri în cazul colosenilor. înainte de
convertirea lor, ei erau morţi în greşelile lor.
Asta înseamnă că, datorită păcatelor lor, ei
erau morţi duhovniceşte faţă de Dumnezeu.
Nu înseamnă însă că duhurile lor erau moarte,
ci doar faptul că în duhul lor nu se înregistra
nici o tresărire faţă de Dumnezeu şi că ei nu
puteau face nimic pentru a obţine bunăvoinţa
lui Dumnezeu. Nu numai că ei erau morţi în
păcate, dar Pavel spune că erau necircumcişi
în firea lor păcătoasă. Necircumcizia se referă
adesea în NT la Neamuri. Colosenii erau ei
înşişi Neamuri, adică ne-evrei, netacând parte
din poporul ales al lui Dumnezeu pe acest
pământ. Prin urmare, ei se situaseră pe o
poziţie de distanţare faţă de Dumnezeu;
dăduseră frâu liber poftelor firii vechi. Dar
când au auzit evanghelia şi au crezut în Dom-
nul Isus Cristos, ei au fost înviaţi împreună
cu Cristos şi toate greşelile lor au fost iertate.
Cu alte cuvinte, întregul stil de viaţă al colo-
senilor s-a schimbat; toată istoria lor de păcă-
toşi a luat sfârşit, ei fiind acum creaturi noi
în Cristos Isus. Ei trăiau realitatea învierii.
Prin urmare, ei trebuiau să-şi ia rămas bun de
la tot ce-i caracteriza înainte ca oameni cu-
fundaţi în firea veche.
2:14 Pavel descrie în continuare un alt
lucru pe care îl cuprinde lucrarea lui Cristos.
A şters înscrisul care era împotriva noas-
tră prin poruncile Iui şi l-a luat din cale,
pironindu-1 pe cruce. Prin înscrisul care era
împotriva noastră, prin poruncile lui se
înţelegea legea. într-o privinţă, Cele Zece
Porunci au fost împotriva noastră, condam-
nându-ne, pentru că noi n-am putut să le
respectăm întru totul. Dar apostolul Pavel nu
se gândeşte numai la Cele Zece Porunci, ci
şi la legea ceremonială care i-a fost dată
Israelului. în legea ceremonială, existau tot
felul de porunci cu privire la zile sfinte, la
alimente şi la alte ritualuri religioase. Toate
acestea făceau parte din religia prescrisă a
iudeilor. Ele îndreptau privirile spre venirea
Domnului Isus, fiind umbre ale Persoanei şi
lucrării Sale. în moartea Sa pe cruce, El le-a
dat pe toate acestea la o parte, ţintuindu-le pe
cruce şi anulându-le, cum se anulează o notă
de plată atunci când este achitată sau cum se
exprimă Meyer: „Prin moartea lui Cristos pe
cruce, legea care îi condamna pe oameni şi-a
pierdut autoritatea penală, întrucât Cristos,
prin moartea Sa, a îndurat pentru om bleste-
mul legii, devenind sfârşitul legii."15 Kelly
exprimă aceeaşi idee: „Legea nu este moartă,
dar noi am murit faţă de ea."

828

Coloseni

Se prea poate ca limbajul lui Pavel în a-
cest loc să se refere la practica străveche de
a afişa într-un loc public dovada scrisă a unei
datorii publice, ca toţi să ştie că creditorul nu
mai putea avea nici o pretenţie de la datornic.
2:15 Prin moartea Sa pe cruce, urmată
apoi de învierea şi înălţarea Sa la cer, Dom-
nul Isus a cucerit şi puterile răului, făcând un
spectacol public din ele şi triumfând asupra
lor. Noi credem că este acelaşi triumf descris
de Efeseni 4, unde se spune că Domnul Isus
a condus captivitatea captivă. Moartea, îngro-
parea, învierea şi înălţarea Sa au constituit
triumful slăvit asupra tuturor oştirilor iadului
şi Satanei. Trecând prin atmosferă, în drumul
Său spre cer, El a trecut chiar prin tărâmul
celui care este prinţul puterii văzduhului.
Poate că acest verset aduce o deosebită
mângâiere celor care au fost convertiţi de la
demonism, dar care s-ar putea să mai fie
obsedaţi de frica de duhurile rele. Nu mai
avem de ce să ne temem, dacă suntem în
Cristos, pentru că El a dezarmat domniile şi
stăpânirile.
2:16 încă o dată apostolul Pavel este gata
să aplice în practică afirmaţiile sale. Am
putea rezuma cele ce urmează în felul urmă-
tor: Colosenii au murit faţă de toate eforturile
de a-I fi plăcuţi lui Dumnezeu prin firea
veche. Ei nu numai că au murit, ci au fost şi
îngropaţi şi au înviat împreună cu Cristos la
o nouă viaţă. Prin urmare, ei trebuie s-o rupă
definitiv cu iudaizatorii şi cu gnosticii, care
încercau să-i atragă înapoi chiar la lucrurile
faţă de care au murit colosenii. Deci nimeni
să nu vă judece cu privire la mâncare sau
la băutură, sau cu privire la o zi de sărbă-
toare sau lună nouă sau sabate. Toate
religiile omeneşti îi fac pe oameni robi faţă
de rânduieli, reguli, îndatoriri şi un calendar
religios. Acest calendar cuprinde de obicei
zile sfinte anuale, apoi celebrări lunare legate
de luna nouă sau zile săptămânale de sărbă-
toare (sabaturile). Sintagma: „Nimeni să nu
vă judece" înseamnă că nu există temei ca
un creştin să fie judecat de alţii dacă consumă
carne de porc sau dacă nu ţine sărbătorile
religioase sau zilele sfinte. Unele culte dera-
iate, cum ar fi spiritiştii, insistă ca membrii
lor să se abţină de la consumul de carne.
Veacuri de-a rândul romano-catolicii nu au
avut voie să consume carne vinerea. Multe
biserici pretind abstinenţa de la anumite
alimente în timpul Postului Mare. Alţii, ca
mormonii, spun că o persoană nu se înca-
drează în normele lor dacă consumă ceai sau
cafea. Iar alţii, în special adventiştii de ziua

a şaptea, insistă că trebuie ţinut Sabatul,
pentru a-I fi plăcut lui Dumnezeu. Creştinul
nu se mai află sub robia nici uneia dintre
aceste rânduieli. Pentru o tratare mai amplă
a legii, Sabatului şi legalismului, vezi exrcur-
sul de la Matei 5:18, 12:8 şi Galateni 6:18.
2:17 Sărbătorile religioase iudaice erau o
umbră a lucrurilor viitoare, dar trupul
(substanţa) este al lui Cristos. Ele au fost
instituite în VT ca un fel de anticipare, ca
imagini prefiguratoare. De pildă, Sabatul a
fost dat ca un arhetip al odihnei de care aveau
să aibă parte toţi cei ce aveau să creadă în
Domnul Isus Cristos. Acum, după ce a venit
Domnul Isus, ce rost mai are să se ocupe
oamenii de umbre? E ca şi cum ne-am ocupa
de o fotografie, când persoana din fotografie
se află lângă noi.
2:18 Este dificil să cunoaştem sensul e-
xact al acestui verset, pentru că nu suntem de-
plin familiarizaţi cu învăţăturile gnosticilor.
Probabil înseamnă că oamenii aceştia pre-
tindeau că sunt atât de smeriţi încât nu în-
drăzneau să se apropie de Dumnezeu în mod
nemijlocit. Poate că gnosticii susţineau că tre-
buie să se apropie de Dumnezeu prin îngeri,
şi astfel, în presupusa lor smerenie, ei se
închinau la îngeri, iar nu Domnului. Avem
o situaţie similară în lumea contemporană.
Există romano-catolici care spun că nu con-
cep să se roage direct lui Dumnezeu sau
Domnului Isus, adoptând, în schimb, moto-ul:
„La Isus prin Maria." Asta pare a fi o falsă
smerenie din partea lor, constituind un act de
închinare în faţa unei fiinţe create. Creştinii
nu au voie să permită nimănui să-i văduveas-
că de răsplata lor, prin practici atât de nebibli-
ce. Cuvântul lui Dumnezeu spune limpede că
există „un singur Mediator între Dumnezeu
şi oameni, Omul Cristos Isus" (1 Tim. 2:5).
Apostolul Pavel adaugă aici o sintagmă
greu de înţeles: amestecându-se în lucruri
pe care nu16 le-a văzut. Gnosticii pretindeau
că posedă taine adânci şi mistere şi că pentru
ca cineva să poată cunoaşte aceste taine,
trebuia să fie iniţiat. Poate că secretele acestea
constau din aşa-numitele „vedenii". în vre-
mea noastră presupusele vedenii constituie un
element important în ereziile mormonismului,
spiritismului, catolicismului şi swedenborgia-
nismului. Cei ce făceau parte din cercul intim
erau, natural, foarte mândri de cunoştinţele
lor secrete. Prin urmare, Pavel adaugă: um-
flat de o mândrie deşartă, prin gândurile
firii păcătoase. Ei adoptau o atitudine de
superioritate faţă de alţii, creând impresia că
fericirea se putea dobândi doar prin descifra-

Coloseni

829

rea acestor taine ascunse. Am putea face o
paranteză aici, subliniind că aceasta e şi
caracteristica celor mai multe societăţi secrete
din vremea noastră. Creştinul care umblă în
părtăşie cu Domnul lui nu va avea nici tim-
pul, nici înclinaţia de a se ocupa de aceste
organizaţii.
Important este să observăm aici că diver-
sele practici religioase ale acestor oameni
erau efectuate după cum găseau aceştia de
cuviinţă, fără să aibă nici o bază scripturală.
Ei nu acţionau în supunere faţă de Cristos, ci
erau umflaţi de o mândrie deşartă, prin
gândurile firii lor păcătoase, întrucât făceau
cum voiau ei, independent de Domnul; cu
toate acestea, comportarea lor părea smerită
şi religioasă.
2:19 Neţinându-se strâns de Capul.
Domnul Isus Cristos este numit aici Capul
Trupului. „A se ţine de Cap" înseamnă a trăi
conştienţi că Cristos este Capul, extrăgându-
ne energia şi seva pentru toate nevoile noastre
din resursele Sale inepuizabile, şi toate lucru-
rile facându-le spre slava Lui. înseamnă să
privim la Domnul nostru, Cel din slavă, când
avem nevoie de tărie şi călăuzire, şi să rămâ-
nem mereu în contact cu El. Lucrul acesta
este explicat în continuare în următoarea
sintagmă: din care tot trupul, hrănit şi
strâns unit, prin încheieturi şi legături,
creşte cu creşterea Iui Dumnezeu. Diversele
părţi ale trupului uman sunt legate între ele
prin încheieturi şi ligamente. Trupul la
rândul lui este legat de cap. Trupul solicită
călăuzire şi îndrumare de la cap. Exact ideea
subliniată de apostolul Pavel aici. Mădularele
Trupului lui Cristos de pe pământ trebuie să
găsească toate satisfacţia şi suficienţa lor în
El şi să nu se lase amăgite sau abătute de
argumentele aparent convingătoare ale învă-
ţătorilor acestora falşi.
Ţinându-se strâns de Cap subliniază
necesitatea bizuirii, clipă-de-clipă, pe Dom-
nul. Ajutorul primit ieri nu mai e de ajuns
pentru nevoile zilei de azi. Nu putem măcina
grâu cu apa ce s-a scurs peste baraj. De ase-
menea trebuie subliniat aici că acolo unde
creştinii se ţin de Cap, vor întreprinde acţiuni
spontane care vor fi coordonate cu cele ale
altor mădulare din Trupul lui Cristos.
2:20 Principiile de bază ale lumii (sau
«învăţăturile începătoare ale lumii") se referă
la datini şi ritualuri. De pildă, ritualurile din
VT erau elemente rudimentare ale lumii în
sensul că propagau principiile elementare ale
religiei, adică abecedarul, noţiunile de bază
(Gal. 4:9-11). Poate că Pavel se gândeşte şi

la ritualurile şi datinile asociate cu practica
gnosticismului sau a altor religii. In mod
deosebit, apostolul se ocupă de ascetism, care
a derivat din iudaismul ce şi-a pierdut deja
valabilitatea înaintea lui Dumnezeu sau din
gnosticism ori din orice alt cult deraiat, care
niciodată nu a avut valabilitate înaintea lui
Dumnezeu. întrucât colosenii au murit îm-
preună cu Cristos, Pavel îi întreabă de ce
mai doreau încă să se supună unor reguli de
acest gen. A proceda astfel înseamnă a uita
că au rupt orice legături cu lumea. Poate că
în mintea unora se ridică aici întrebarea:
„Dacă un creştin este mort faţă de rânduieli,
de ce reţine totuşi practica botezului şi a
Cinei Domnului?" Răspunsul cel mai evident
este că aceste două rânduieli ale Bisericii
Creştine sunt clar expuse şi prescrise de NT.
Dar ele nu sunt „mijloace ale harului", care
ne-ar face mai adecvaţi pentru cer sau ne-ar
ajuta să căpătăm bunovinţa lui Dumnezeu.
Mai degrabă, ele sunt simple gesturi de ascul-
tare faţă de Domnul, prin care indicăm identi-
ficarea cu Cristos şi ne amintim de El în
moartea Sa. Ele nu sunt atât de mult legi care
trebuiesc respectate, cât privilegii de care se
cuvine să ne bucurăm.
2:21 Vom înţelege versetul acesta mai
bine dacă vom adăuga cuvintele: „cum ar fi"
la început. (Sau „ca acestea", ce apar la sfâr-
şitul versetului 20 în ediţia folosită de tradu-
cător.) „Oare de ce — ca şi când aţi trăi mai
departe în lume—vă supuneţi la regulamen-
te ca acestea (v. 21): Nu atinge, nu gusta, nu
lua?" în mod bizar, unii susţin că aici Pavel
le-arporunci colosenilor să nu ia, să nu guste,
să nu atingă, când, de fapt, sensul versetului
este exact contrar.
Trebuie menţionat aici că unii cercetători
competenţi, cum ar fi William Kelly, cred că
topica ar trebui inversată, în felul următor:
„Nu lua, nu gusta, nici măcar nu te atinge de
ele" Cu alte cuvinte, topica sugerată ar de-
scrie gravitatea tot mai mare pe care o presu-
pune practica ascetismului.
2:22 Sensul versetului 21 este completat
de versetul 22. Acestea sunt interdicţii şi
prohibiţii inventate de om, cum reiese din
cuvintele: după poruncile şi învăţăturile
oamenilor. Să fie oare aceasta esenţa adevă-
ratei religii? Oare la asta se reduce totul, la
mâncări sau la băuturi? Sau, dimpotrivă,
religia adevărată se ocupă cu Cristosul Cel
Viu? Weymouth traduce versetele 20-22 ast-
fel:
Dacă aţi murit cu Cristos şi aţi scăpat de noţiuni-

830

Coloseni

le de bază ale lumii, de ce atunci — ca şi când
viaţa voastră ar apaţine în continuare lumii—vă
supuneţi unor precepte de genul: „Nu lua cutare
lucru"; „Nu gusta acel lucru"; „Nu te atinge de
acesta"—care se referă la lucruri ce au menirea
de a fi consumate, fiind pieritoare — ascultând
astfel doar de nişte porunci şi învăţături ome-
neşti?
2:23 Aceste practici ale religiei omeneşti
creează toate o aparenţă de înţelepciune, într-
o religie auto-impusă, o falsă smerenie şi
asprime faţă de trup. Religia auto-impusă
înseamnă că oamenii aceştia adoptă o formă
de închinare corespunzătoare propriilor lor
idei despre ce e bine, şi nu după cuvântul lui
Dumnezeu. Ei par a fi religioşi, dar nu acesta
e creştinismul adevărat. Falsa smerenie a fost
explicată deja — anume faptul că ei se pre-
tindeau a fi prea smeriţi ca să se poată apro-
pia de Dumnezeu direct şi astfel recurgeau la
mediatori angelici. Neglijarea trupului se
referă la practica ascetismului. Este concepţia
potrivit căreia prin auto-privări şi auto-tortu-
rări, omul ar putea atinge o stare superioară
de sfinţenie. Această practică se întâlneşte la
hinduism şi la alte religii mistice din Orient.
Care este valoarea tuturor acestor prac-
tici? Poate că ultima parte a versetului o e-
xprimă cel mai concis: nu sunt de nici un
preţ împotriva mulţumirii firii păcătoase.
Toate acestea sunt îmbrăcate într-o faţadă a-
parent frumoasă, dar ele nu sunt de nici un
folos în înfrânarea complacerii firii vechi.
(Până şi bine-intenţionata încercare de cum-
pătare a lor nu-şi atinge ţelul.) Nici un sistem
fals nu a reuşit să-1 amelioreze pe om. Deşi
creează impresia că în firea veche ar exista e-
lemente care să merite bunăvoinţa lui Dum-
nezeu, aceste sisteme nu pot înfrâna pasiunile
şi poftele cărnii, ale firii vechi. Atitudinea
creştinului este că noi am murit faţă de firea
veche, cu toate patimile şi poftele ei şi că de
acum încolo trăim spre slava lui Dumnezeu.
Şi asta o facem nu pentru că ne e frică de
pedeapsă, ci mai degrabă din iubirea pe care
I-o purtăm Celui care S-a dat pe Sine pentru
noi. A. T. Robertson exprimă minunat acest
gând: „Dragostea este aceea care ne eliberea-
ză să putem face ce este bine. Dragostea ne
face să nu ne fie greu de ales. Dragostea face
ca îndatoririle să nu ni se pară o povară, ci o
bucurie. Dragostea face ca părtăşia şi legătura
cu Cristos să fie o dulceaţă. Dragostea face
ca truda în slujba binelui să fie o adevărată
libertate pentai noi."

II. ÎNDATORIRILE CREDINCIOSULUI
FAŢĂ DE CRISTOSUL PREEMI-
NENT (CAP. 3,4)
A. Noua viaţă a credinciosului: dezbrăca-
rea de omul vechi şi îmbrăcarea cu
omul cel nou (3:1-17)
3:1 Deci, dacă aţi fost înviaţi împreună
cu Cristos, căutaţi lucrurile de sus, unde
Cristos stă Ia dreapta lui Dumnezeu. Con-
juncţia dacă din acest verset nu exprimă nici
o îndoială în mintea apostolului Pavel, ci
constituie aşa-numitul argument pornind de
la „dacă", ce ar putea fi tradus prin întrucât:
„întrucât aţi fost înviaţi împreună cu Cris-
tos..." Cum s-a arătat în capitolul 2, credin-
ciosul este văzut ca unul care a murit cu
Cristos, a fost îngropat cu El şi a înviat cu El
dintre cei morţi. Sensul duhovnicesc al tutu-
ror acestor cuvinte este că am rupt-o cu ve-
chiul mod de viaţă, adoptând un fel complet
nou de a trăi, ad[că viaţa Domnului Isus
Cristos Cel înviat. întrucât am fost înviaţi cu
Cristos, se cuvine acum să căutăm lucrurile
de sus. Desigur, încă ne aflăm pe pământ, dar
trebuie să cultivăm lucrurile cereşti.
3:2 Creştinul nu trebuie să aibă o optică
pământească. El nu trebuie să privească
lucrurile sub aspectul în care se prezintă ele
ochiului natural, ci în funcţie de importanţa
lor înaintea lui Dumnezeu şi în perspectiva
eternităţii. Vincent sugerează că „a căuta" din
versetul 1 marchează străduinţa practică şi că
gândiţi-vă din versetul 2 descrie impulsul
lăuntric şi dispoziţia noastră sufletească.
Sintagma: Concentraţi-vă cu mintea (în
româneşte: „Gândiţi-vă", n.tr.) este identică
cu cea de la Filipeni 3:19: „care îşi concen-
trează mintea asupra unor lucruri pământeşti."
A. T. Robertson scrie: „Viaţa botezată în-
seamnă că creştinul urmăreşte cerul şi se
gândeşte la cer. Picioarele sale sunt încă pe
pământ, dar capul îi este printre stele. El
trăieşte ca un cetăţean al cerului aici pe pă-
mânt."17
în timpul celui de-al doilea război mon-
dial, un tânăr creştin a exclamat triumfător în
faţa unui slujitor mai vârstnic al lui Cristos:
„înţeleg că bombardierele noastre au făcut
prăpăd asupra oraşelor inamicului în cursul
nopţii precedente." La care, credinciosul maţ
vârstnic a răspuns: „Nu ştiam că biserica lui
Dumnezeu posedă bombardiere." Evident,
acest creştin privea lucrurile din perspectiva
divină, neputând să găsească nici un dram de
satisfaceţie în măcelărirea unor femei şi copii-
F. B. Hole explică foarte bine poziţia noastră:

Coloseni

831

Complementul identificării noastre cu Cristos în
moartea Lui este identificarea noastră cu El în
învierea Sa. Efectul primei acţiuni este de a ne
deconecta de lumea omului, de religia omului,
de înţelepciunea omului. Efectul celeilalte este
de a ne pune în legătură cu lumea lui Dumnezeu
şi tot ce se află în ea. Primele patru versete ale
capitolului III desfăşoară privirilor noastre starea
de binecuvântare în care suntem introduşi.18
3:3 Când Pavel spune că credinciosul a
murit, el se referă la poziţie, nu la practică.
Datorită identificării noastre cu Cristos în
moartea Sa, Dumnezeu vrea ca noi să ne con-
siderăm ca unii care au murit împreună cu
El. Inima noastră însă este mereu gata să pu-
nă la îndoială acest fapt, întrucât ne simţim
atât de „vii" faţă de păcat şi ispite. Dar re-
alitatea minunată este că pe măsură ce, prin
credinţă, ne socotim ca unii care am murit cu
Cristos, acest fapt devine o realitate morală
în viaţa noastră. Dacă trăim ca unii care au
murit, atunci viaţa noastră va fi tot mai mult
pe măsura vieţii Domnului Isus Cristos.
Desigur, niciodată nu vom atinge perfecţiu-
nea în viaţa de acum, dar este un proces care
trebuie să se desfăşoare permanent în fiecare
credincios.
Nu numai că am murit, ci, în plus, viaţa
noastră este ascunsă cu Cristos în Dumne-
zeu. Lucrurile care-1 preocupă şi-1 interesează
pe omul lumesc se găsesc peste tot pe planeta
pe care trăim. Dar lucrurile care sunt de cea
mai mare preocupare pentru credincios sunt
toate însumate în Persoana Domnului Isus
Cristos. Destinul nostru este inseparabil legat
de destinul Lui. Gândul subliniat de Pavel
aici este că întrucât viaţa noastră este ascun-
să cu Cristos în Dumnezeu, nu trebuie să ne
ocupăm de lucrurile mărunte ale vieţii aceste-
ia şi, în special, nu trebuie să avem de a face
cu lumea religioasă din jurul nostru.
Dar mai este un gând ce se degajă din
sintagma: viaţa voastră este ascunsă cu
Cristos în Dumnezeu. Lumea nu vede viaţa
noastră duhovnicească. Oamenii nu ne înţe-
leg. Lor li se pare ciudat că noi nu trăim ca
ei. Ei nu înţeleg gândurile noastre, motivele
sau căile noastre. După cum s-a spus despre
Duhul Sfanţ că lumea „nici nu-L vede, nici
nu-L cunoaşte", tot aşa este cu viaţa noastră
spirituală: ea este ascunsă cu Cristos în
Dumnezeu. Mai întâi, loan 3:1 ne spune că:
^De aceea, lumea nu ne cunoaşte, pentru că
nu L-a cunoscut nici pe El." Adevărata sepa-
raţie de lume stă în faptul că lumea nu-1

înţelege pe creştin, ci îl înţelege greşit.
3:4 Pentru a ridica pe culmi noi această
descriere a harului şi moştenirii credinciosului
în Cristos, apostolul îşi îndreaptă acum privi-
rile spre revenirea lui Cristos. Când Se va
arăta Cristos, viaţa noastră, atunci vă veţi
arăta şi voi împreună cu El în slavă.
în vremea de acum noi suntem înviaţi cu El
şi ne bucurăm de o biată nevăzută şi neînţe-
leasă de oameni. Dar va veni ziua când Dom-
nul Isus Se va întoarce să-Şi ia acasă sfinţii
Săi. Atunci noi ne vom arăta împreună cu
EI în slavă. Oamenii ne vor înţelege atunci
şi-şi vor da seama de ce ne-am comportat aşa
cum ne-am comportat.
3:5 în versetul 3, ni s-a spus că am murit.
Aici ni se spune să dăm morţii mădularele
noastre care sunt pe pământ. în aceste două
versete avem o ilustrare clară a diferenţei din-
tre poziţia unui credincios şi starea lui. Poziţia
lui este aceea a unuia care a murit. Starea lui
trebuie să fie aceea de a se socoti mort faţă
de păcat, prin darea la moarte a mădularelor
sale care sunt pe pământ. Poziţia noastră este
identică cu ceea ce suntem în Cristos. Starea
noastră este identică cu ceea ce suntem în noi
înşine. Poziţia noastră este darul fără plată al
lui Dumnezeu prin credinţa în Domnul Isus
Cristos. Starea noastră reprezintă răspunsul
la harul lui Dumnezeu.
Aici trebuie să observăm şi diferenţa
dintre lege şi har. Dumnezeu nu spune: „Dacă
vei trăi o viaţă eliberată de păcat, atunci îţi
voi da o poziţie de moarte împreună cu Cris-
tos", căci asta ar însemna legea iar poziţia
noastră ar depinde de propriile noastre efor-
turi şi—mai trebuie s-o spunem?—nimeni
nu ar atinge acea poziţie. Mai degrabă, Dum-
nezeu spune: „Eu le dau fără plată tuturor
celor care cred în Domnul Isus o poziţie de
favoare înaintea Mea. Acum duceţi-vă şi trăiţi
o viaţă corespunzătoare cu o chemare atât de
înaltă!" Acesta e harul!
Când apostolul spune că trebuie să dăm
la moarte mădularele noastre care sunt pe pă-
mânt, el nu vrea să spună prin aceasta că
literalmente trebuie să distrugem vreunul din
organele trupului nostru, ci recurge la o expri-
mare figurată, aşa cum reiese din următoarele
propoziţii. Termenul mădulare desemnează
diversele forme de pofte şi de ură, pe care le
găsim enumerate.
Desfrânarea se referă în general la rela-
ţiile sexuale interzise sau la imoralitate, în
special la cele dintre persoane necăsătorite
(Mat. 15:19; Marcu 7:21). Uneori sensul
termenului e mai cuprinzător, fiind tradus

832

Coloseni

prin imoralitate sexuală. Necurăţie se referă
la impuritate în gândire, vorbă sau faptă. Aici
e vorba de necurăţie morală, nu fizică. Pati-
mile denotă pofte puternice, ieşite de sub
control. Dorinţa rea exprimă pofte sau lăco-
mii foarte puternice, adesea violente. Lăco-
mia (de bani) se referă în general la lăcomie
sau la dorinţa de a avea mai mult, dar aici se
referă probabil la dorinţa nesfântă de a satis-
face apetitul sexual, care este o formă de
idolatrie.
Lista începe cu actele propriu-zise, tre-
când apoi la motive. Sunt descrise diversele
forme de păcate sexuale, fiind urmărite apoi
până la bârlogul lor, adică inima lacomă a
omului. Cuvântul lui Dumnezeu ne învaţă
clar că nu este nimic greşit în actul sexual în
sine. Dumnezeu 1-a făcut pe om cu puterea de
reproducere. Dar păcatul intervine atunci
când acele lucruri cu care Dumnezeu în
dragostea Sa Şi-a înzestrat creaturile sunt
folosite în scopuri rele şi ilicite. Păcatul
sexual a fost principalul păcat al lumii păgâ-
ne, în vremea lui Pavel şi negreşit a rămas şi
azi pe acelaşi loc. Acolo unde credincioşii nu
sunt predaţi Duhului Sfânt, păcatele sexuale
adesea pătrund în viaţa lor, provocându-le
căderea.
3:6 Oamenii cred că pot săvârşi aceste pă-
cate groaznice şi totuşi să scape de pedeapsă.
Când cerul pare să rămână mut în faţa lor,
omul merge şi mai departe în păcatul său.
Dar Dumnezeu nu Se lasă batjocorit! Mânia
Iui Dumnezeu vine peste fiii neascultării,
din pricina acestor lucruri. Păcatele acestea
aduc grave consecinţe în viaţa de acum, căci
oamenii culeg în trupul lor urmările imorali-
tăţii sexuale. în plus, ei vor culege roadele
cumplite ale judecăţii în ziua de apoi.
3:7 Pavel le aminteşte colosenilor că şi ei
se complăceau cândva în aceste păcate, înain-
te de a fi fost convertiţi. Dar harul lui Dum-
nezeu a pătruns în inima lor şi i-a izbăvit de
necurăţie. Acest capitol din viaţa lor a fost
acoperit de sângele lui Cristos. Acum ei
aveau o viaţă nouă, care-şi trăgea seva din
Dumnezeu. Vezi Galateni 5:25; „Dacă trăim
în Duhul, să şi umblăm în Duhul."
3:8 întrucât ei au fost răscumpăraţi cu un
preţ atât de mare, acum trebuie să se lepede
de toate aceste lucruri, ca de o haină murdară.
Apostolul nu se referă numai la diversele
forme de pofte nesfinte enumerate în versetul
5, ci şi la genurile de ură rea pe care se pregă-
teşte să le enumere.
Mânia este, desigur, un spirit de intensă
antipatie sau animozitate, un spirit de răzbu-

nare, de vrajbă şi ură înrădăcinată. Iuţimea
descrie o formă intensă de mânie, probabil
manifestată prin ieşiri violente şi necontrola-
te. Răutatea este purtarea maliţioasă faţă de
altul, cu gând de a-i face rău sau de a-i ştirbi
reputaţia. Este o antipatie nerezonabilă, în-
treţinută de plăcerea de a-i vedea pe alţii că
suferă. Defăimarea sau vorbirea de rău, adică
cuvinte ascuţite, necontrolate, folosite la a-
dresa altora. înseamnă a certa pe cineva, cu
cuvinte aspre, într-o manieră obraznică. Lim-
baj murdar înseamnă cuvinte ruşinoase, cu
referire la lucruri deşănţate, indecente sau
corupte. Un vocabular stricat şi necurat. în
acest catalog al păcatelor apostolul trece de
la motive la faptele propriu-zise. Mai întâi, în
inima omului încolţeşte amărăciunea, care se
manifestă apoi sub formele descrise mai sus.
3:9 în versetul 9 apostolul spune, de fapt:
„Fie ca starea voastră să corespundă cu pozi-
ţia voastră!" V-aţi dezbrăcat de omul cel
vechi; acum dezbrăcaţi-vă de el şi în practică,
prin refuzul de a mai minţi. Minciunea este
unul din lucrurile ce aparţin omului celui
vechi, neavând ce căuta în viaţa copilului lui
Dumnezeu. în fiecare zi din viaţa noastră
suntem ispitiţi să denaturăm adevărul, fie prin
nedeclararea integrală a venitului nostru, pe
formularul de impozit, fie prin „copiere" la
examene, fie prin exagerarea faptelor unei
relatări. Minciunea îşi dublează gravitatea,
arunci când prin ea lezăm o persoană, prin
afirmaţii false sau prin crearea unor impresii
false.
3:10 Nu numai că ne-am lepădat de omul
cel vechi, ci ne-am îmbrăcat cu cel nou, care
se înnoieşte spre cunoaştere deplină, după
chipul Celui care 1-a creat. După cum omul
cel vechi se referă la tot ce eram ca fii ai lui
Adam, cu natura nenăscută din nou, tot aşa
omul nou se referă la noua noastră poziţie de
copii ai lui Dumnezeu. S-a produs o creaţie
nouă iar noi suntem creaturi noi. Scopul
urmărit de Dumnezeu este ca acest om nou
mereu să crească tot mai mult după chipul
Domnului Isus Cristos. Niciodată nu trebuie
să ne mulţumim cu realizările obţinute, ci
întotdeauna trebuie să ne avântăm înainte,
spre noi culmi de tot mai mare asemănare cu
Mântuitorul. El este pilda noastră supremă şi
regula de viaţă pentru noi. în ziua de apoi,
când vom sta înaintea Scaunului de Judecată
al lui Cristos, nu vom fi judecaţi luându-se în
vedere cu cât au fost vieţile noastre mai bune
decât ale altora, ci după cât de mult s-au
racordat vieţile noastre la însăşi viaţa Dom-
nului Isus.

Coloseni

833

Chipul lui Dumnezeu nu reiese din conformaţia
trupului nostru, ci din frumuseţea unei minţi
reînnoite şi a unei inimi schimbate. Sfinţenia,
dragostea, smerenia, blândeţea, bunătatea şi ierta-
rea — iată elementele din care e alcătuit carac-
terul divin. (Daily Notes of the Scripture Union)
3:11 în noua creaţie descrisă de apostol,
nu mai este nici grec, nici iudeu, nici cir-
cumcizie, nici necircumcizie, nici barbar,
nici scit, nici rob, nici liber, ci Cristos este
totul în toţi. Diferenţele de naţionalitate,
religie, cultură şi nivel social sunt elemente
care nu contează. Cât priveşte poziţia lor
înaintea lui Dumnezeu, toţi credincioşii sunt
la acelaşi nivel şi în cercul de părtăşie al
bisericii locale ar trebui să adoptăm aceeaşi
atitudine.
Asta nu înseamnă că nu există distincţii
în cadrul bisericii. Unii au darul de evanghe-
list, alţii de păstor, iar alţii de învăţători. Unii
oameni suntprestiberi în biserică iar alţii sunt
diaconi. Astfel, versetul de faţă nu dispreţu-
ieşte distincţiile cuvenite.
Tot aşa nu trebuie să interpretăm versetul,
cum fac unii, în sensul că distincţiile de mai
sus ar fi fost cu totul eliminate în lume. Nici-
decum, căci există în continuare grec şi iu-
deu, prin „grec" înţelegându-se aici ne-evreii
în general. După cum există circumcişi şi
necircumcişi. Prin aceşti doi termeni sunt
desemnaţi în Noul Testament evreii şi respec-
tiv Neamurile. Dar aici termenii se referă
probabil la ritualul circumciziei în sine, aşa
cum era practicat de iudei şi nesocotit de
Neamuri.
Apoi există în continuare barbari (adică
oameni necultivaţi) şi sciţi. Cei doi termeni
nu sunt aici în relaţie adversativă. Sciţii era
barbari, dar într-o manieră mai pronunţată,
fiind cei mai sălbatici dintre barbari. Ultimul
contrast este între sclavi şi oameni liberi.
Prin liber se înţelege cei ce nu au fost nicio-
dată sclavi, adică s-au născut oameni liberi.
Pentru creştin aceste distincţii lumeşti nu mai
sunt importante. Cristos este Cel care contea-
ză cu adevărat! El este totul pentru credincios
Şi în toate. El reprezintă centrul şi circumfe-
rinţa vieţii creştine, cum arată foarte clar şi
episcopul Ryle:
Aceste trei cuvinte — Cristos este totul — sunt
esenţa şi substanţa creştinismului. Dacă inimile
noastre le vor îmbrăţişa, atunci bine va fi de su-
fletul nostru... Mulţi îi acordă lui Cristos un anu-
mit loc în religia lor, dar nu locul pe care a inten-
ţionat Dumnezeu să-L ocupe El. Pentru sufletele

acestora, Cristos nu reprezintă „totul în toate". O,
nu! Ci este fie Cristos şi biserica; fie Cristos şi
sacramentele; fie Cristos şi slujitorii ordinaţi; fie
Cristos şi propria lor pocăinţă; fie Cristos şi
propria lor bunătate; fie Cristos şi rugăciunile lor;
fie Cristos şi propria lor sinceritate şi milostenie,
pe care se reazemă practic sufletele lor.19
3:12 în versetul 10, Pavel a spus că ne-am
îmbrăcat cu omul cel nou. Acum ne dă câteva
modalităţi practice prin care se poate realiza
acest lucru în viaţa noastră de zi cu zi. Mai
întâi, el se adresează colosenilor, numindu-i
aleşii lui Dumnezeu, aceasta fiind o referire
la faptul că au fost aleşi de Dumnezeu în
Cristos înainte de întemeierea lumii. Harul lui
Dumnezeu prin care ne-a ales este una din
tainele revelaţiei divine. Noi credem că Scrip-
tura ne învaţă clar că Dumnezeu, în suverani-
tatea Sa, a ales oameni care să fie ai lui Cris-
tos. Noi nu credem că Dumnezeu 1-a ales pe
cineva să fie condamnat. O atare învăţătură
este în contradicţie clară cu Scriptura. După
cum credem în harul selectiv al lui Dumne-
zeu, tot aşa credem în responsabilitatea omu-
lui. Dumnezeu nu îi mântuieşte pe oameni
împotriva voinţei lor. Aceeaşi Biblie care
afirmă: „aleşi după ştiinţa mai înainte a lui
Dumnezeu" mai spune şi: „oricine va chema
numele Domnului va fi mântuit."
în continuare Pavel îi numeşte pe coloseni
sfinţi şi preaiubiţi. Sfânt înseamnă sfinţit sau
pus deoparte pentru Dumnezeu şi despărţit de
lume. Noi suntem sfinţi în poziţia pe care o
ocupăm înaintea lui Dumnezeu, dar trebuie
să fim sfinţi şi în manieră practică, în viaţa pe
care o trăim zilnic. Pentru că suntem focarul
iubirii lui Dumnezeu, ne face plăcere să-I fim
plăcuţi în toate privinţele.
Acum Pavel descrie harurile creştine cu
care trebuie să ne îmbrăcăm asemenea unui
veşmânt. în primul rând, cu o inimă plină de
îndurare. Apoi bunătatea trebuie să se
manifeste printr-un duh altruist faţă de alţii;
printr-o atitudine de afecţiune şi bunăvoinţă.
Smerenia înseamnă starea umilă, disponibi-
litatea de a fi umiliţi şi de a-i stima pe alţii,
considerându-i mai buni decât noi înşine. Prin
blândeţe nu se înţelege slăbiciunea, ci tăria
de a ne lepăda de noi înşine, umblând în har
faţă de toţi oamenii, cum spune şi Vine:
Cei mai mulţi cred că atunci când cineva este
blând asta se datorează faptului că ar fi neajuto-
rat, că nu poate mai mult. Dar Domnul a fost
„blând" pentru că a dispus de toate resursele
nemărginite ale lui Dumnezeu, pe care le-a avut

834

Coloseni

sub comanda Sa. Descrisă în latura ei negativă,
blândeţea este contrarul auto-afirmării şi al
propriilor interese; este acea stare de echilibru a
duhului, în care nu suntem nici exaltaţi, nici
doborâţi de întristare, pur şi simplu pentru că nu
ne preocupăm de eul nostru.20
Dacă smerenia este „absenţa mândriei",
atunci mândria este „absenţa pasiunii".
îndelunga răbdare se referă la răbdare,
atunci când suntem provocaţi şi la capacitatea
de a îndura îndelung ofensele aduse nouă de
alţii. Este o combinaţie de bucurie şi atitudine
de omenie şi bunătate faţă de alţii, împletită
cu perseverenţa în suferinţă.
3:13 îngâduiţi-vă unii pe alţii descrie
îngăduinţa şi răbdarea pe care trebuie să le
avem faţade scădinţele şi ciudăţeniile fraţilor
noştri. Atunci când trăim alături de alţii, este
cu neputinţă să nu descoperim punctele lor
slabe. Este nevoie de harul lui Dumnezeu în
viaţa noastră ca să suportăm idiosincrasiile
altora, după cum negreşit şi ei au nevoie de
harul lui Dumnezeu pentru a le suporta pe ale
noastre. Trebuie însă să ne îngăduim unii pe
alţii. Iertându-vă unii pe alţii, dacă vreunul
are să se plângă de altul. Puţine divergenţe
ar exista în rândul copiilor lui Dumnezeu,
dacă acest îndemn ar fi aplicat. Trebuie să-i
iertăm pe cei ce ne-au jignit. Adesea auzim
însă pe unii plângându-se: „Dar el este cel
care m-a jignit!" Este exact cazul în care
suntem chemaţi să iertăm. Dacă cealaltă
persoană nu ne-ar fi jignit, n-ar fi greşit faţă
de noi, n-ar mai fi fost nevoie de iertare!
Dacă noi am fi fost cei care am greşit, atunci
ar fi trebuit să ne ducem să ne cerem iertare,
îngăduinţa presupune să nu fim ofensaţi iar
iertarea să nu ţinem ofensa. Asta pentru că nu
există un motiv mai imperios pentru care
trebuie să iertăm decât cel enunţat în acest
verset: Cum v-a iertat Cristos, aşa iertaţi-
vă şi voi. Cum ne-a iertat Cristos? El ne-a
iertat fără să fi existat un temei — aşa ar
trebui să iertăm şi noi. El ne-a iertat fără plată
— aşa să iertăm şi noi! El a iertat şi a uitat—
aşa să iertăm şi noi! Şi-n maniera de iertare,
şi în gradul de iertare, noi trebuie să urmăm
pilda binecuvântatului nostru Domn, în aceas-
tă minunată atitudine.
3:14 Dragostea cu care ni se spune să ne
îmbrăcăm sau să ne încingem este legătura
care leagă toate celelalte virtuţi la un loc,
pentru a forma desăvârşirea. Dragostea men-
ţine în simetrie toate componentele carac-
terului creştin. E posibil ca cineva să manifes-
te unele virtuţi, pe dinafară, fără însă ca să

aibă dragostea în inima lui. De aceea Pavel
subliniază aici că ceea ce facem trebuie făcut
într-un duh autentic de dragoste pentru fraţii
noştri. Acţiunile noastre nu trebuie să fie
făcute cu lehamite, ci trebuie să izvorască din
inima noastră plină de iubire. în opinia gnos-
ticilor, cunoştinţa era legătura desăvârşirii,
dar Pavel corectează această concepţie, su-
bliind că dragostea e legătura desăvârşirii.
3:15 Pacea lui Dumnezeu ar trebui să fie
arbitrul în inima noastră. Dacă avem îndoieli
cu privire la un lucru, ar trebui să ne punem
întrebarea: „Va conduce asta la pace" sau
„Voi avea eu pace în inimă, dacă voi da curs
acţiunii contemplate?"
Versetul acesta este de un mare ajutor în
special atunci când cerem călăuzire de la
Domnul. Dacă Domnul vrea cu adevărat să
te angajezi într-o anumită direcţie sau acţiune,
atunci poţi fi sigur că-ţi va dărui pace în acea
lucrare. Dacă nu ai pace, atunci nu mai fa nici
un pas pe cărarea aceea. Sau cum s-a expri-
mat cineva: „întunericul în direcţia în care
vreau să merg înseamnă lumină să stau pe
loc."
Cristos ne-a chemat să ne bucurăm de pa-
cea Sa, atât pe plan personal, cât şi în biseri-
că. Nu nesocotiţi importanţa ultimei părţi a
versetului: la care aţi fost chemaţi într-un
singur trup. O modalitate în care am putea
avea pace ar fi să trăim izolaţi de alţi creştini.
Dar Dumnezeu nu ne-a rânduit la asta, ci ne-a
aşezat în familii. Dumnezeu a lăsat ca noi să
ne adunăm cu alţi creştini, în biserici locale.
Deşi trăirea alături de alţi creştini ne putea
pune uneori răbdarea la încercare, totuşi în
felul acesta Dumnezeu poate face să se dez-
volte în viaţa creştinului virtuţi care nu s-ar
putea forma pe nici o altă cale. Prin urmare,
nu trebuie să fugim de responsabilităţile noas-
tre din cadrul bisericii locale, după cum,
odată ce ni le-am asumat, nu trebuie să le
abandonăm, când vom fi provocaţi sau iritaţi
de alţii. Mai degrabă, trebuie să trăim în
armonie şi compatibilitate cu fraţii şi surorile
noastre de credinţă, fiindu-le de ajutor în tot
ceea ce facem şi spunem.
Şi fiţi mulţumitori (sau recunoscători).
Acest îndemn apare de foarte multe ori, ca un
refren, în scrierile lui Pavel. Ceea ce înseam-
nă că trebuie să existe un motiv îndreptăţit
pentru care trebuie să facem acest lucru—a-
nume faptul că Duhul lui Dumnezeu conside-
ră un duh recunoscător de o mare însemnă-
tate. Şi noi suntem de acord cu Duhul Sfânt,
recunoscându-i de asemenea importanţa —■
nu numai pentru viaţa duhonicească a cuiva,

Coloseni

835

ci şi pentru bunăstarea sa fizică. Medicii au
constatat ceea ce Scriptura spunea de mult:
că o atitudine de bună dispoziţie şi mulţumire
a minţii este benefică pentru organism. După
cum şi reversul este adevărat: că îngrijorarea,
deprimarea şi duhul de văicăreală şi nemulţu-
mire sunt categoric dăunătoare sănătăţii. De
obicei credem că spiritul de mulţumire şi
recunoştinţă depind de împrejurările noastre
imediate, dar Pavel arată aici că este un har
care trebuie cultivat. Noi avem datoria de a
fi mulţumitori. Dintre toţi oamenii de pe
pământ, noi avem cele mai multe motive să
fim mulţumitori (comparaţi cu Deut. 33:29).
Problema nu constă în faptul că nu ar exista
suficiente lucruri pentru care putem fi recu-
noscători, ci în egoismul din inima noastră,
care ne împiedică să aducem mulţumiri.
3:16 Există deosebiri de vederi cu privire
la punctuaţia versetului 16. Se ştie că în textul
original al Noului Testament nu exista pun-
ctuaţie. Sensul unui verset ca cel de faţă de-
pinde în mare de semnele de punctuaţie între-
buinţate. Sugerăm următoarea variantă: Cu-
vântul lui Cristos să locuiască în voi din
belşug, în toată înţelepciunea, învăţându-
vă şi sfătuindu-vă unii pe alţii; cu psalmi,
imnuri şi cântări duhovniceşti, cântând cu
har în inimile voastre Domnului.
în felul acesta versetul are trei secţiuni.
Prima, se referă la faptul că trebuie să lăsăm
cuvântul lui Cristos să locuiască în noi din
belşug. Cuvântul lui Cristos se referă la
învăţăturile lui Cristos, aşa cum le găsim în
Biblie. Pe măsură ce umplem până la satura-
ţie inimile şi minţile noastre cu cuvântul Lui
sfânt, căutând să ascultăm de acest cuvânt, în
trăirea noastră zilnică, cuvântul lui Cristos
este ca şi acasă la el în inimile noastre.
Al doilea gând care se desprinde este că
în toată înţelepciunea trebuie să ne învăţăm
şi să ne îndemnăm unii pe alţii. Fiecare creş-
tin are răspunderea faţă de fraţii şi surorile lui
în această privinţă. învăţătura priveşte doc-
trina, pe când sfatuirea se referă la îndatorire.
Cu alte cuvinte, suntem datori faţă de fraţii
noştri să împărtăşim cu ei cunoştinţa din
Scriptură şi să căutăm să-i ajutăm prin sfaturi
practice şi evlavioase. Când învăţătura şi
sfatuirea se face în înţelepciune, există şanse
mai mari ca acestea să fie primite, decât
atunci când rostim cuvintele apăsat, dar fără
înţelepciune sau fără dragoste.
Al treilea lucru este că prin psalmi, imnuri
Şi cântări spirituale trebuie să cântăm cu har
(sau „mulţumire") în inimile noastre Domnu-
lui. Prin psalmi se înţeleg acele rostiri inspira-

te pe care le găsim în cartea cu acelaşi nume,
ce erau cântate în cadrul serviciului de închin-
are în Israel. Pe de altă parte, prin imnuri se
înţelegea cântări de închinăciune şi de laudă,
adresate lui Dumnezeu Tatăl şi Domnului
Isus Cristos, cum este şi acesta:
Isus! însuşi gândul la Tine
îmi umple inima de bucurie;
Dar şi mai mare bucurie este să-Ţi văd faţa
Şi în prezenţa Ta să mă odihnesc.
—Atribuit lui Bernard de Clairvaux
Aceste imnuri nu sunt inspirate în acelaşi fel
ca psalmii. Prin cântări duhovniceşti se
înţelege poezia de factură religioasă, care
descrie experienţa creştină, aşa cum se poate
vedea din cuvintele următoare (redate în
traducere aproximativă, n.tr.):
O, de ce pace ne văduvim adesea,
Ce dureri inutile purtăm!
Toate astea pentru că nu aducem
Totul înaintea lui Dumnezeu în rugăciune.
—Joseph Scriven
Aşadar, recurgând la această varietate de
cântări, trebuie să cântăm cu har sau cu mul-
ţumire în inimile noastre Domnului. în acest
punct se cuvine să spunem că creştinul tre-
buie să fie cu multă băgare de seamă şi dis-
cernământ în privinţa genului de muzică pe
care îl utilizează. Multă aşa-numită muzică
„creştină" din zilele noastre este uşoară şi ne-
lalocul ei. O mare parte a acesteia este total
contrară Scripturii şi încă şi mai multă este
similară cu muzica „pop" sau rock a lumii,
care este o dezonoare la adresa numelui lui
Cristos.
Versetul 16 este foarte similar cu Efeseni
5:18, 19, unde citim: „Nu vă îmbătaţi de vin
— aceasta este destrăbălare. Dimpotrivă, fiţi
plini de Duhul, vorbind între voi cu psalmi,
cu imnuri, cu cântări duhovniceşti, cântând
şi intonând melodii în inima voastră Domnu-
lui." în Coloseni 3:16 deosebirea constă în
faptul că în locul cuvintelor: „fiţi plini de
Duhul", Pavel spune: „Cuvântul Iui Cristos
să locuiască în voi din belşug." Cu alte
cuvinte, fiind plini de Duhul şi fiind plini de
cuvântul lui Dumnezeu sunt condiţii necesare
pentru a putea trăi o viaţă plină de bucurie,
rodnicie şi cu folos. Nu vom fi umpluţi cu
Duhul dacă nu ne vom sătura cu cuvântul lui
Dumnezeu; iar studierea cuvântului lui Dum-
nezeu nu-şi va face lucrarea deplină în viaţa
noastră, dacă nu ne vom preda din străfundul

836

Coloseni

fiinţei noastre stăpânirii Duhului Sfânt. Prin
urmare, oare nu reiese clar că a fi umplut cu
Duhul înseamnă a fi umplut cu cuvântul lui
Dumnezeu? Nu este vorba aici de cine ştie ce
experienţă tainică, de un moment culminant
de mare emotivitate din viaţa mea, ci, mai
degrabă, este rezultatul hrănirii mele zi de zi
din Scripturi, meditând la ele, ascultând de
ele şi trăind după principiile găsite în ele.
3:17 Versetul 17 este o regulă atot-inclu-
sivă prin care pe putem judeca sau măsura
conduita noastră de creştini. în special tinerii
din vremea noastră au probleme când e vorba
să decidă dacă un lucru este greşit sau nu.
Dar memorarea acestui verset se va dovedi,
probabil, cheia rezolvării multora din aceste
dileme. Proba supremă la care trebuie să su-
punem orice acţiune este următoarea: Voi pu-
tea eu săvârşi acest lucru în numele Domnu-
lui Isus Cristos? Va fi acest lucru spre slava
Lui? Mă voi putea aştepta eu ca binecuvânta-
rea Lui să vină peste el? Aş fi eu gata să fac
lucrul respectiv la revenirea Lui? Observaţi
vă rog că trebuie să supunem la această probă
atât cuvintele pe care le rostim, cât şi faptele
pe care le săvârşim. Ascultarea de această
poruncă ne înnobilează întreaga viaţă. Scump
este secretul pe care-1 află creştinul atunci
când învaţă să facă toate ca pentru Domnul
şi spre slava Lui! Din nou, apostolul adaugă
cuvintele: „Aducând mulţumiri lui Dumne-
zeu Tatăl prin El." Mulţumiri! Mulţumirii
Mulţumiri! E îndatorirea necurmată a celor
mântuiţi prin har şi destinaţi să petreacă
veşnicia în curţile raiului.
B. Comportamentul adecvat pentru
membrii casei creştine (3:18-4:1)
Pavel le dă acum o serie de sfaturi mem-
brilor casei creştine. Seria continuă până la
4:1. Sfaturile sale se adresează soţiilor şi
soţilor, copiilor şi părinţilor, slujitorilor şi
stăpânilor. La început, s-ar părea că e o trece-
re bruscă de la temele de care s-a ocupat
Pavel, abordând acum chestiuni atât de mon-
dene, din viaţa de familie. Dar în această
trecere există o semnificaţie deosebită.
FAMILIA CREŞTINĂ
Dumnezeu consideră familia o forţă extra-
ordinar de importantă în viaţa creştină. Bine-
cunoscuta zicală: „Mâna care pune în mişcare
leagănul copilului conduce de fapt lumea"
conţine un sâmbure de adevăr, mai profund
decât se pare. Familia a fost concepută de
Dumnezeu pentru prezervarea a tot ceea ce
este de preţ în viaţă. Pe măsură ce tot mai

puţină atenţie este acordată familiei, în con-
textul în care civilizaţia noastră se degradează
cu repeziciune, prima Scrisoare a lui Pavel
către Timotei ne învaţă, în mod deosebit, că
Dumnezeu a rânduit viaţa din familie ca
mijloc de dezvoltare a calităţilor spirituale,
pentru ca celor care sunt potriviţi să ocupe
poziţii de conducere în biserică să li se for-
meze caracterul doveditor în familie.
în versetele următoare avem câteva din
principiile fundamentale care ne oferă călău-
zire în stabilirea unei familii creştine. Stu-
diind această secţiune, trebuie să fim con-
ştienţi de câteva comandamente, exprimate
prin „trebuie":
1.	Trebuie să existe un altar al familiei —
adică un timp în care toţi membrii familiei se
adună la citirea Sfintelor Scripturi şi la rugă-
ciune.
2.	Tatăl trebuie să aibă rolul de autoritate
în familie, pe care trebuie să-1 exercite în
înţelepciune şi dragoste.
3.	Soţia şi mama trebuie să-şi dea seama
că prima ei responsabilitate faţă de Dumne-
zeu şi faţă de familie este acasă. în general,
nu este înţelept ca soţia să aibă serviciu în
afară. Desigur, există şi situaţii excepţionale.
4.	Soţul şi soţia trebuie să dea o pildă de
purtare evlavioasă copiilor lor. Ei trebuie să
fie uniţi în toate privinţele, inclusiv în disci-
plinarea copiilor, când este cazul.
5.	Trebuie păstrată unitatea familiei, de-
oarece prea adesea există pericolul angrenării
în activitatea de la serviciu, în viaţa socială
şi chiar în lucrarea creştină, în detrimentul co-
piilor, care sunt privaţi de afecţiune, de pre-
zenţa părinţilor, de îndrumare şi de disciplină.
Mulţi părinţi au fost nevoiţi să mărturisească
cu lacrimi în ochi, când au fost confruntaţi cu
un fiu sau o fiică răzvrătită: „Şi pe când
slujitorul tău făcea câte ceva încoace şi înco-
lo, bărbatul s-a făcut nevăzut" (1 Regi 20:40).
6.	Cu privire la disciplinarea copiilor,
trebuie să ţinem seama de trei reguli de bază:
Niciodată nu avem voie să pedepsim la mâ-
nie. Niciodată să nu pedepsim pe nedrept.
Niciodată să nu pedepsim fără să explicăm
motivul.
7.	E bine ca copiii să înveţe să poarte un
jug în tinereţea lor (Plângeri 3:27), să înveţe
disciplina muncii şi să-şi asume răspunderi,
precum şi să înveţe valoarea banilor.
8.	Mai presus de toate, părinţii creştini
trebuie să evite să fie ambiţioşi în privinţa
copiilor într-o manieră firească, lumească, ci
necontenit trebuie să ţină înaintea lor slujirea
Domnului, ca modul cel mai câştigat în care
1.	
Coloseni

837

ne-am putea petrece viaţa. Pentru unii, a-
ceasta ar putea însemna slujirea integrală pe
câmpul de misiune; pentru alţii, ar putea
însemna slujirea Domnului printr-o ocupaţie
seculară. Dar şi într-un caz, şi în altul, lucrul
pentru Domnul trebuie avut în primul rând în
vedere. Fie că ne aflăm acasă, fie la serviciu
sau în orice alt loc, trebuie să fim conştienţi
de faptul că îl reprezentăm pe Mântuitorul
nostru şi, ca atare, fiecare cuvânt pe care-1
rostim şi fiecare faptă pe care o săvârşim
trebuie să fie vrednice de El şi să fie guver-
nate de El.ţ
3:18 Primul îndemn e adresat de apostol
soţiilor, care trebuie să se supună soţilor lor,
aşa cum se cade în Domnul. Potrivit planului
divin, soţul este capul familiei. Femeii i s-a
rezervat o poziţie de supunere faţă de soţ. Ea
nu are voie să domine sau să conducă, ci să
urmeze conducerea lui, ori de câte ori poate
face acest lucru fără a-şi compromite loialita-
tea faţă de Cristos. Există, desigur, situaţii în
care femeia nu poate să asculte de soţul ei şi
să fie credincioasă, în acelaşi timp, lui Cris-
tos. în asemenea cazuri, prima ei loialitate
este faţă de Domnul Isus. Acolo unde o soră
creştină are un soţ mai înapoiat, versetul de
faţă arată că ea trebuie să-şi ajute soţul să-şi
împlinească rolul ce i s-a încredinţat în fami-
lie, iar nu să încerce să uzurpe poziţia soţului,
doar pentru că este mai inteligentă decât el.
3:19 Ce frumos este echilibrul pe care ni-1
prezintă cuvântul lui Dumnezeu! Apostolul
nu se opreşte la sfatul adresat soţiilor, ci arată
acum că şi soţii au responsabilităţi. Ei trebuie
să-şi iubească soţiile, şi să nu ţină necaz pe
ele. Dacă aceste precepte simple ar fi respec-
tate, multe din problemele vieţii de căsnicie
ar dispare, iar familiile.ar fi mult mai fericite
în Domnul. în realitate, nici o soţie nu prea
va avea obiecţii în ascultarea de soţul care o
iubeşte cu adevărat. S-a observat că soţului
nu i se spune să-şi oblige soţia să asculte de
el. Dacă aceasta nu ascultă, el trebuie să se
ducă la Domnul, să-I spună Lui. Supunerea
trebuie să fie actul ei de bunăvoie, cum se
cuvine în Domnul.
3:20 Copiii sunt sfătuiţi să asculte de
părinţii lor în toate privinţele, căci lucrul
acesta este plăcut Domnului. în toate veacu-
rile, familiile au fost sudate de prezenţa a
două principii de căpetenie: autoritate şi
ascultare. Aici avem al doilea dintre ele.
Observaţi că această ascultare trebuie să fie
în toate privinţele. Asta înseamnă ascultare
nu numai în lucrurile care sunt agreabile, ci
şi în cele care nu sunt, în mod firesc, plăcute.

Copiii creştini care au părinţi nemântuiţi
se găsesc adesea într-o situaţie dificilă. Ei
doresc să fie loiali Domnului, dar în acelaşi
timpsunt confruntaţi cu pretenţiile părinţilor
lor. în general, noi credem că dacă ei îşi
onorează părinţii, Dumnezeu, la rândul Lui,
îi va onora. Atâta timp cât ei locuiesc cu
părinţii lor, au o obligaţie foarte binedefinită
de îndeplinit. Desigur, ei nu trebuie să facă
nimic care ar fi contrar învăţăturilor lui Cris-
tos, dar de obicei nu li se va cere să facă acest
lucru. Adesea ei vor fi chemaţi să facă lucruri
care le sunt neplăcute, dar atâta timp cât ele
nu sunt clar greşite sau păcătoase, ei trebuie
şă se hotărască să le facă ca pentru Domnul,
în felul acesta, ei pot fi o mărturie bună
pentru părinţii lor, căutând să-i câştige pentru
Domnul.
3:21 Taţilor li se spune să nu-i întărâte
pe copiii lor, pentru ca aceştia să nu se descu-
rajeze. Este interesant că sfatul acesta se
adresează taţilor, iar nu mamelor. Oare nu ne
dezvăluie pericolul de care e pândit tatăl de
a comite această greşeală în măsură mult mai
mare decât este mama? Kelly sugerează că
mamele sunt de cele mai multe ori tentate să-
şi răsfeţe copiii.
3:22 De la versetul 22 până la sfârşitul
capitolului, Duhul lui Dumnezeu se adresează
robilor sau sclavilor. Este interesant să obser-
văm spaţiul acordat în Noul Testament sclavi-
lor—un fapt care nu este întâmplător. El ne
arată că indiferent cât de jos s-ar afla cineva
pe scara socială, poate atinge cele mai înalte
culmi în viaţa creştină, prin credincioşia sa
faţă de cuvântul lui Dumnezeu. Poate că este
în acelaşi timp o reflecţie a pre-ştiinţei lui
Dumnezeu cu privire la faptul că cei mai
mulţi creştini aveau să ocupe poziţii de sluji-
re, mai degrabă decât poziţii de autoritate. De
pildă, în NT găsim foarte puţine instrucţiuni
privitoare la dregătorii naţiunilor. în schimb,
găsim o sumedenie de îndrumări pentru cei
ce şi-au consacrat viaţa slujirii altora. Sclavii
din vremea lui Pavel erau de obicei foarte
desconsideraţi şi, desigur, primii creştini vor
fi fost surprinşi de spaţiul care li se acordă în
aceste Scrisori. Faptul dovedeşte însă că harul
lui Dumnezeu se coboară până la locul unde
se află oamenii, indiferent cât de umilă ar fi
poziţia ocupată de aceştia în viaţă. C. H.
Mackintosh face următoarea observaţie:
„Sclavul nu este exclus de la lucrarea lui
Dumnezeu. Prin simpul fapt că-şi face datoria
înaintea lui Dumnezeu, el poate împodobi
doctrina, aducând slavă lui Dumnezeu."
Robilor li se spune să asculte în toate de

838

Coloseni

cei ce sunt stăpânii lor pământeşti — terme-
nul „pământeşti" constituind o atenţionare
subtilă că aceştia sunt stăpâni doar în cele
pământeşti! Asta pentru că ei au un Stăpân
care este mai presus de toţi şi care vede tot ce
se face copiilor Săi aflaţi în poziţii umile.
Sclavii nu trebuie să slujească numai când
sunt sub ochii lor, ca cei care caută să placă
oamenilor, ci cu curăţie de inimă, temându-se
de Domnul. (Pentru a vedea o bună pildă a
acestui adevăr în VT, deschideţi la Geneza
24:33.) în special când o persoană este asu-
prită, există tentaţia de a încetini lucrul, a-
tunci când nu se uită stăpânul. Dar slujitorul
creştin îşi va dea seama că Stăpânul lui se ui-
tă întotdeauna şi astfel, chiar dacă împrejură-
rile sale pământeşti sunt foarte amare, el va
lucra ca pentru Domnul. Cu curăţie de ini-
mă înseamnă că el va fi dominat de motive
curate — adică va lucra numai pentru a-I fi
plăcut Domnului Isus.
Interesant e că nu găsim în NT nici o pro-
hibiţie expresă a sclaviei. Evanghelia nu răs-
toarnă instituţii sociale prin revoluţie. Dar ori-
unde a pătruns Evanghelia, sclavia a fost abo-
lită. Asta nu înseamnă că aceste instrucţiuni
sunt, astfel, fără însemnătate pentru noi. Tot
ce se spune aici se poate aplica foarte bine şi
la situaţia relaţiilor dintre patron şi salariaţi.
3:23 Orice se face trebuie făcut din toată
inima (textual: „din suflet") ca pentru Dom-
nul, nu ca pentru oameni. In orice formă de
slujire creştină, precum şi în toate sferele
vieţii, există multe obligaţii de lucru care le
displac oamenilor. E de prisos să spunem că
în general evităm asemenea munci. Dar
versetul acesta ne învaţă lecţia importantă că
până şi cel mai umil serviciu poate fi glorifi-
cat şi ridicat la rang de demnitate, dacă este
făcut ca pentru Domnul. In această privinţă,
nu există deosebire între lucrarea seculară şi
cea sacră. Toate lucrările sunt sacre. Răsplă-
ţile din cer nu vor fi pentru proeminenţă sau
pentru succese aparente, nici pentru talente
sau prilejuri, ci pentru credincioşie. Astfel
persoane obscure vor fi într-o poziţie mai
bună în ziua aceea, dacă şi-au îndeplinit cu
credincioşie îndatoririle ca pentru Domnul.
Două motouri atârnate adesea deasupra chiu-
vetei, în multe bucătării, sună astfel: „Nu
oricum, ci triumfător" şi „Servicii divine se
ţin aici de trei ori pe zi."
3:24 Domnul este Cel care ţine în prezent
evidenţa datelor şi tot ce se face pentru El îi
va reţine negreşit atenţia. „Bunătatea lui
Dumnezeu va răsplăti bunătatea oamenilor."
Cei ce nu au decât puţine moşteniri pămân-

teşti vor primi în schimb răsplata moştenirii
în cer. Să ne aducem aminte de acest lucru
când vom fi chemaţi din nou să facem un
lucru neplăcut, fie în cadrul bisericii, fie la
slujbă. Va fi o mărturie pentru Cristos, dacă
vom reuşi să facem acest lucru fără murmur
şi dacă ne vom da toate străduinţele să facem
cât mai bine această lucrare.
3:25 Pavel nu precizează la cine se referă
în versetul 25. Poate că se referă la un stăpân
nedrept, care îşi asupreşte slujitorii. Poate că
un slujitor creştin s-a săturat să mai asculte
de poruncile nedrepte venite din partea aces-
tui stăpân. „Nu-i nimic", spune Pavel, „Dom-
nul ştie tot ce se întâmplă, cunoaşte problema
cu care eşti confruntat şi se va ocupa şi de ne-
dreptăţile care ţi se fac."
Dar deşi în text sunt cuprinşi, probabil, şi
stăpânii, el se referă în principal la slujitori.
Lucrul de mântuială, înşelăciunea, tragerea
chiulului sau alte forme de nesinceritate nu
vor rămâne neobservate. La Dumnezeu nu
există părtinire. El este Stăpânul tuturor şi
distincţiile de care ţin seama oamenii nu
înseamnă nimic pentru El. Dacă sclavii îşi
înşeală stăpânii (cum se pare că a făcut Oni-
sim), ei vor trebui să dea socoteală înaintea
Domnului.
4:1 Versetul acesta ar trebui să facă parte,
logic, din capitolul 3. Stăpânii trebuie să
acorde robilor ceea ce este drept şi cinstit. Ei
nu au voie să reţină plata ce li se cuvine, ci
trebuie să-i plătească bine pentru munca
efectuată. Acest lucru se adresează direct
patronilor creştini. Dumnezeu urăşte asuprirea
celor săraci şi darurile unui om care s-a înbo-
găţit prin metode inacceptabile de folosire a
braţelor de muncă, pe care Domnul le respin-
ge: „Păstrează-ţi banii, pentru că nu-Mi place
modul în care i-ai obţinut" (vezi Iac. 5:1-4).
Stăpânii nu trebuie să fie aroganţi, ci plini de
teamă, căci şi ei au un Stăpân în cer. Care
este drept şi neprihănit în toate căile Sale.
înainte de a încheia acest fragment, este
interesant să observăm de câte ori readuce
apostolul Pavel în discuţie aceste chestiuni ce
ţin de viaţa cotidiană sub reflectorul domniei
lui Cristos, după cum urmează: (1) Soţiile —
cum se cuvine în Domnul (v. 18). (2) Copiii
—plăcuţi Domnului (v. 20). (3) Slujitorii—
temându-se de Domnul (v. 22). (4) Slujitorii
— ca Domnului (v. 23).
C. Viaţa de rugăciune a credinciosului şi
mărturia dată de el prin faptă şi prin
viu grai (4:2-6)
4:2 Pavel nu oboseşte în a-i sfătui pe

Coloseni

839

copiii lui Dumnezeu să fie stăruitori în rugă-
ciune. Negreşit unul din regretele pe care le
vom avea în cer va fi că nu am petrecut mai
mult timp în rugăciune, în special când ne
vom da seama în ce măsură mare ne-au fost
ascultate rugăciunile. întreg subiectul rugă-
ciunii este învăluit de un mare mister, la
multe din întrebările legate de el neexistând
răspunsuri. Dar cea mai bună atitudine pe
care o poate adopta un creştin este să nu
caute să analizeze sau să despice finii în patru
sau să înţeleagă tainele cele mai adânci ale
rugăciunii. Cea mai bună metodă este să ne
rugăm încontinuu, cu credinţă simplă, renun-
ţând la îndoielile noastre de ordin intelectual.
Nu numai că suntem îndemnaţi să stăruim
în rugăciune, dar ni se spune să şi veghem în
ea. Asta ne aminteşte imediat de cererea
adresată de Domnul Isus ucenicilor în grădina
Ghetsimane: „Vegheaţi şi rugaţi-vă ca să nu
cădeţi în ispită." Ei nu au vegheat însă şi
astfel au adormit. Nu numai că trebuie să
veghem să nu adormim, ci trebuie să fim cu
băgare de seamă şi cu privire la posibilitatea
ca gândurile noastre s-o ia razna, să ne pier-
dem concentrarea, să nu mai fim realişti. De
asemenea trebuie să veghem ca să nu fim
văduviţi de timpul pe care trebuie să-1 alocăm
rugăciunii (Ef. 6:18). Şi apoi rugăciunile
noastre trebuie să fie însoţite de mulţumiri.
Nu numai că trebuie să mulţumim pentru
răspunsurile primite în trecut la rugăciune, ci,
cu credinţă, trebuie să-I mulţumim Domnului
Şi pentru rugăciunile la care nu ne-a dat
răspuns. Guy King rezumă foarte frumos
acest lucru: „Dragostea Sa ne doreşte binele
suprem; înţelepciunea Sa ne cunoaşte la
modul suprem; iar puterea Sa ne poate obţine
binele suprem pentru noi."21
4:3 Pavel îi roagă pe coloseni să-şi aducă
aminte să se roage şi pentru el şi pentru slujit-
orii Domnului care sunt cu el la Roma. Ce
frumos e să observăm că nu le cere să se
roage să fie eliberat din închisoare, ci ca
Dumnezeu să-i deschidă o uşă pentru predica-
rea cuvântului. Apostolul voia ca Dumnezeu
să-i deschidă uşi. Ce lecţie importantă trebuie
să fie aceasta pentru noi! Este foarte posibil
să ne dăm străduinţa să n deschidem singuri
uŞi pentru slujirea creştină. Dar acesta e un
pericol ce trebuie evitat. Dacă Domnul ne
deschide uşi, atunci putem intra cu încredere
pe aceste uşi, ştiind că El este Cel care ne
conduce. Pe de altă parte, dacă noi înşine ne
deschidem aceste uşi, atunci nu mai putem fi
siguri că ne aflăm în centrul voii Domnului
Şi curând după aceea s-ar putea să recurgem

la metode fireşti de a efectua ceea ce noi vom
continua să numim lucrarea Domnului. Cere-
rea concretă a lui Pavel este ca o uşă să i se
deschidă pentru ca el să vorbească despre
taină lui Cristos, pentru care se afla el în
lanţuri. Taina lui Cristos din acest verset este
adevărul despre biserică, şi în special aspectul
care se poate defini prin sintagma: „Cristos
pentru Neamuri". Acesta a fost un aspect
special al mesajului evangheliei care i s-a
încredinţat lui Pavel să-1 vestească. Or, toc-
mai pentru faptul că a îndrăznit să sugereze
că Neamurile pot fi mântuite în acelaşi fel ca
iudeii au reuşit în cele din urmă conducătorii
iudei să-1 trimită la Roma ca deţinut.
Există unii care susţin că marea taină
despre biserică i-ar fi fost descoperită lui
Pavel pe când se afla în închisoare. Prin
urmare, aceştia pun mare accent pe „episto-
lele din închisoare", subestimând, după câte
se pare, importanţa Evangheliilor şi a altor
cărţi din NT. Dar din versetul acesta reiese
clar că predicarea tainei a fost cauza întem-
niţării sale şi prin urmare îi va fi fost desco-
perită înainte de arestarea sa.
4:5 El este dornic s-o facă cunoscută,
adică s-o predice într-o manieră atât de lim-
pede încât să fie numaidecât înţeleasă de oa-
meni. Aceasta ar trebui să fie dorinţa tuturor
creştinilor: de a căuta să-L facă pe Cristos
cunoscut. Nu există nici o virtute în a fi „a-
dânc". Noi trebui să căutăm să câştigăm
masele de oameni şi pentru a face acest lucru,
mesajul trebuie prezentat într-o manieră sim-
plă şi clară.
4:5 Creştinii trebuie să se poarte cu înţe-
lepciune faţă de cei din afară. In purtarea lor
de zi cu zi ei trebuie să-şi dea seama că sunt
urmăriţi foarte atent de necredincioşi. Lumea
e mai interesată de umblarea sau comportarea
noastră, decât de vorbirea noastră sau, cum
s-a exprimat Edgar Guest: „Oricând prefer să
văd, mai degrabă decât să aud o predică."
Asta nu înseamnă că creştinul nu trebuie să-L
mărturisească pe Cristos şi cu buzele lui, dar
ideea care se desprinde de aici este că purta-
rea noastră trebuie să corespundă cu vorbirea
noastră. Niciodată nu trebuie să se poată
spune despre noi: „Numai vorba e de el!"
Răscumpărând timpul înseamnă „cum-
părând prilejuri" de a-L sluji pe Domnul. în
fiecare zi din viaţa noastră suntem confruntaţi
cu prilejuri de a-L mărturisi pe Domnul Isus
Cristos, spunându-le oamenilor despre pute-
rea Sa de a-i mântui. Pe măsură ce se ivesc
aceste prilejuri, noi trebuie să le prindem
numaidecât. Termenul: „a cumpăra" presupu-

840

Coloseni

ne că adesea ne costă acest lucru. Dar oricât
de mare ar fi costul, noi trebuie să fim gata
să vorbim despre scumpul nostru Mântuitor
celor care nu-L cunosc.
4:6 Cuvântul nostru trebuie să fie tot-
deauna cu har, dres cu sare, ca să ştim cum
trebuie să răspundem fiecăruia. Pentru ca
vorbirea noastră să fie întotdeauna cu har, ea
trebuie să fie curtenitoare, smerită şi cristiani-
că. Din ea trebuie să lipsească bârfa, frivolita-
tea, necurăţia şi amărăciunea. Sintagma:
dreasă cu har poate avea mai multe înţele-
suri. Unii comentatori cred că deşi limbajul
nostru trebuie să fie curtenitor, el mai trebuie
să fie onest şi lipsit de ipocrizie. Alţii privesc
sarea ca element care potenţează aroma sau
gustul, prin urmare, ei cred că Pavel vrea să
spună aici că vorbirea noastră nu trebuie să
fie niciodată ştearsă, fadă sau insipidă, ci
întotdeauna cu folos, mereu vioaie. Lightfoot
spune că autorii păgâni foloseau termenul de
sare când voiau să se refere la vorbirea plină
de inteligenţă a cuiva. Dar Pavel înlocuieşte
inteligenţa cu înţelepciunea. Poate că modul
cel mai bun de a explica sensul aceste sintag-
me este de a studia limbajul folosit de Dom-
nul Isus. Femeii prinse în adulter El i-a spus:
„Nici eu nu te condamn: du-te şi nu mai
păcătui!" Aici avem şi harul şi sarea. Mai
întâi, harul: „Nici Eu nu te condamn." Apoi
sarea: „Du-te şi nu mai păcătui!" Apoi din
nou Domnul Isus i-a spus femeii de la fântâna
lui Iacob: „Dă-Mi să beau... Du-te şi cheamă-
1 pe soţul tău." Prima rostire se referă la har,
pe când a doua ne aminteşte mai mult de
sare.
Ca să ştiţi cum trebuie să răspundeţi
fiecăruia. Poate că apostolul Pavel se gân-
deşte aici în mod deosebit la gnosticii, care
se apropiau de coloseni cu doctrine plauzi-
bile. Prin urmare, colosenii trebuiau să fie
gata să le răspundă acestor învăţători falşi cu
cuvinte de înţelepciune şi credincioşie.
D. Amănunte despre unii din asociaţii lui
Pavel (4:7-14)
4:7 Tihic a fost, după câte se pare, cel pe
care 1-a ales Pavel să ducă această scrisoare
de la Roma la Colose. Maclaren îşi imagi-
nează cât de surprins ar fi fost Tihic dacă i s-
ar fi spus că „aceste suluri de pergament
aveau să supravieţuiască tuturor elementelor
de faimă ostentativă ale acestui oraş, şi că
numele său avea să fie cunoscut până la
sfârşitul timpului, în toată lumea."
Pavel îi asigură aici pe sfinţi că atunci
când va sosi, Tihic le va spune toate veştile

despre apostol. Din nou suntem impresionaţi
de minunata combinaţie de titluri pe care
apostolul Pavel le conferă acestui frate, nu-
mindu-1 fratele preaiubit şi slujitorul cre-
dincios, rob împreună cu mine în Domnul.
Cu cât mai de dorit sunt aceste titluri decât
pompoasele apelative ecleziastice acordate
oficialilor bisericii în vremea noastră!
4:8 Călătoria lui Tihic Ia Colose avea să
slujească două scopuri. Mai întâivel avea să
le dea sfinţilor o relatare nemijlocită despre
Pavel şi însoţitorii lui la Roma, urmând apoi
să mângâie inimile colosenilor. Aici din nou
termenul a mângâia are mai mult ideea de a
întări sau a încuraja (vezi 2:2) decât aceea de
a consola. Slujba lui către ei urma să aibă
efectul general de a-i ajuta să ia o poziţie
hotărâtă împotriva învăţăturii false ce făcea
ravagii în vremea aceea.
4:9 Menţionarea numelui Onisim ne
prezintă minunata relatare cuprinsă în Scri-
soarea lui Pavel către Filimon. Onisim a fost
un sclav fugar care a căutat să scape de pe-
deapsă, fugind la Roma. Dar între timp a
intrat în legătură cu Pavel, care, la rândul lui,
1-a îndrumat spre Cristos. Acum Onisim urma
să se întoarcă la fostul său stăpân, Filimon,
la Colose. Imaginaţi-vă bucuria credincioşilor
de la Colose când vor fi sosit aceşti doi fraţi,
cu scrisori din partea lui Pavel! Negreşit ei
vor fi stat până seara târziu, copleşindu-i cu
întrebări despre condiţiile de la Roma, fiind
informaţi despre curajul de care dădea dovadă
apostolul în slujba Mântuitorului său.
4:10 Nu se cunosc multe despre Aristarh
decât faptul că fusese arestat în legătură cu
slujirea sa pentru Domnul, aşa cum consem-
nează Fapte 19:29. Acum el este deţinut
împreună cu Pavel la Roma.
Marcu este identificat aici drept vărul lui
Barnaba. Acest tânăr pornise la drum împre-
ună cu Pavel şi Barnaba în călătoriile lor
misionare. Datorită eşecului său, însă, Pavel
a decis ca Marcu să fie lăsat acasă. Dar Bar-
naba a insistat să-1 ia cu el. Acest lucru a
provocat o disensiune între cei doi lucrători
creştini mai vârstnici. Acum însă e îmbucură-
tor să aflăm că eşecul lui Marcu nu a fost
definitiv, ci că mai târziu a recâştigat încrede-
rea preaiubitului Pavel.
Dacă Marcu va vizita oraşul Colose,
sfinţilor de acolo li se spune să-1 primească
bine. Menţionarea lui Marcu, autorul evan-
gheliei a doua, ne aminteşte de faptul că
fiecare din noi scrie o evanghelie, zi de zi:
Fiecare scriem o evanghelie, câte un capitol
pe zi, prin fapte, priviri şi cuvinte. Acţiunile ne

Coloseni

841

definesc — mai fidel decât cuvintele noastre.
întrebarea se pune: „Care este evanghelia
după tine?"
4:11 Un alt coleg de lucru al lui Pavel
este numit Isus, zis şi lust. Isus era un nume
destul de obişnuit pe vremea aceea, cum este
şi astăzi în unele ţări. Este echivalentul grec
al numelui ebraic „Iosua". Fără îndoială
omului acesta i se spunea şi Iust întrucât prie-
tenii lui creştini au observat incongruitatea ca
el să aibă acelaşi nume ca Fiul lui Dumnezeu.
Cei trei oameni mai sus numiţi erau cu
toţii iudei convertiţi. într-adevăr, ei au fost
singurii foşti iudei care au lucrat împreună cu
Pavel pentru împărăţia lui Dumnezeu şi care
s-au dovedit o mângâiere pentru Pavel.
4:12 Când Pavel se pregăteşte să-şi înche-
ie scrisoarea, Efapfras îi aminteşte să adauge
propriile sale salutări personale către sfinţii
preaiubiţi din Colose. Epafras, care era de loc
din Colose, îşi aducea mereu aminte de cre-
dincioşi în rugăciunile sale, rugându-L pe
Domnul ca ei să fie desăvârşiţi şi cu totul
siguri în toată voia lui Dumnezeu.
4:13 Pavel depune mărturie că Epafras a
trudit în rugăciune, nu numai pentru cei din
Colose, ci şi pentru creştinii din Laodiceea
şi pentru cei din Hierapolis. Omul acesta
era personal interesat de copiii lui Dumnezeu
pe care îi cunoştea. Negreşit el avea o listă
foarte lungă de nume pe care le aducea înain-
tea lui Dumnezeu în rugăciune şi nu ne-am
mira dacă am afla că el se ruga în fiecare zi
pentru fiecare dintre ei. „El se roagă vârtos
pentru voi tot timpul, ca voi să staţi tari, cu
convingerea nestrămutată, total consacraţi
ţelului de a face voia lui Dumnezeu" (NEB).
4:14 Acum Pavel trimite salutări de la
Luca, doctorul preaiubit, şi Dima. Găsim
aici un studiu al contrastelor. Luca călătorise
cu Pavel o bună bucată de timp şi probabil îl
slujise atât fizic, cât şi spiritual, când a fost
bolnav, când a fost prigonit şi întemniţat.
Dima pe de altă parte mersese o vreme
cu apostolul, dar până la urmă Pavel a trebuit
să spună despre el: „Dima, din dragoste
pentru veacul de acum, m-a părăsit şi a plecat
la Tesalonic" (2 Tim. 4:10).
E. Salutări şi îndrumări (4:15-18)
4:15 Acum sunt trimise salutări fraţilor
din Laodiceea, lui Nimfa şi bisericii din
casa Iui. Citim din nou despre biserica din
Laodiceea în Apocalipsa 3:14-22. Biserica de
acolo a devenit între timp căldicică faţă de
lucrurile lui Dumnezeu, adoptând o atitudine
materialistă, de mulţumire de sine. Crezând

că la asta se rezumă toate, oamenii de acolo
nu şi-au dat seama că sunt goi. Manuscrisele
nu sunt clare în această privinţă, respectiv
dacă aici este pomenit Nymphas (un bărbat)
sau Nympha (o femeie). Dar este suficient să
observăm că în casa aceea din Colose exista
o biserică. în vremea aceea creştinii nu aveau
edificii somptuoase, ca cele actuale. Dar sunt
sigur că cei mai mulţi dintre noi vor fi de
acord că puterea lui Dumnezeu într-o biserică
locală este mult mai importantă decât clădirea
în sine ori mobilierul elegant. Puterea nu
depinde de aceste lucruri fizice; dimpotrivă,
clădirile luxoase ale bisericilor adesea consti-
tuie o piedică în calea manifestării puterii
duhovniceşti.
4:16 După ce va fi fost citită această
epistolă la Colose, ea trebuia trimisă bisericii
laodicenilor, pentru a putea fi citită şi acolo.
Negreşit lucrul acesta a fost înfăptuit, dar din
cele citite la Apocalipsa 3, se pare că laodice-
nii nu au ţinut seama de mesajul ei, cel puţin
nu până la capăt.
Pavel îi îndeamnă pe coloseni ca şi ei să
citească epistola care va veni din Laodiceea.
Nu putem şti la care scrisoare se referă Pavel
aici. Unii cred că este vorba despre aşa-numi-
ta „Scrisoare către Efeseni" a lui Pavel. Unele
manuscrise străvechi omit cuvintele „în Efes"
din Efeseni 1:1. Asta i-a condus pe unii co-
mentatori să creadă că Scrisoarea către Efe-
seni ar fi fost o scrisoare circulară care trebu-
ia citită în mai multe biserici — de pildă,
Efes, Laodiceea, şi apoi Colose. Această
părere este sprijinită de faptul că în Efeseni
găsim atât de puţine referiri personale, com-
parativ cu cele făcute în Coloseni.22
4:17 Lui Arhip i se spune să ia seama
bine la slujba pe care a primit-o în Domnul
şi s-o împlinească. Nici aici nu avem sufi-
ciente date pentru a şti la care slujbă se referă
Pavel. Mulţi cred însă că Arhip era fiul lui
Filimon şi că era activ în biserica din Colose.
Versetul va căpăta mai multă semnificaţie
dacă în locul lui Arhip vom trece numele
nostru şi dacă vom auzi Duhul lui Dumnezeu
spunându-ne: „Ia seama bine la slujba pe
care ai primit-o în Domnul, ca s-o împli-
neşti!" Fiecare dintre noi a primit o slujbă de
la Domnul şi într-o zi ni se va cere socoteală
de ceea ce am făcut cu această slujbă, de felul
cum ne-am achitat de slujirea noastră.
4:18 în acest punct, apostolul a luat în
mână pana, adăugând salutul său personal de
încheiere, semnând cu numele ne-evreiesc Pa-
vel. Negreşit gestul acesta a fost mult îngreu-
nat de lanţurile de la mâini, dar ele i-au dat

842

Coloseni

prilejul să le amintească colosenilor să-şi
aducă aminte de lanţurile lui. Sunetul peni-
ţei care se contopeşte cu cel al lanţurilor este
semnul final că lanţurile predicatorului nu pot
lega Cuvântul lui Dumnezeu."23 Apoi aposto-
lul şi-a încheiat epistola cu cuvintele Harul
să fie cu voi. Amin.
NOTE FINALE
'(Intro) George Salmon, A Historical
Introduction to the Study of the Books of the
New Testament, pg. 384.
2(Intro) New Bible Commentary, pg. 1043.
3(Intro) A. T. Robertson, Paul and the
Intellectuals, pg. 16.
4(1:5) J. B. Lightfoot, Saint Paul's Epistles
to the Colossians and to Philemon,?. 134.
5( 1:6) Atât textele NU, cât şi cele M adau-
gă „şi merge crescând".
6(1:11) A. S. Peake, „Colossians," The
Expositor's Greek Testament, 111:499.
7( 1:14) Cuvintele „prin sângele Său" apar
cu siguranţă în pasajul paralel de la Efeseni
1:7, dar aici ele nu apar nici în manuscrisele
cele mai vechi (NU), nici în textul majoritar
(M) în limba greacă.
8( 1:18) Alfred Mace; nu dispunem de alte
documente.
9(1:19) Forma întărită a lui oikeö care se
foloseşte aici (katoikeö) sugerează aşezarea
sau acomodarea într-o locuinţă.
l0(l:22) Charles R. Erdman, Epistle of
Paul to the Colossians and Philemon, pg. 46.
1'(1:23) Elina are doi termeni pentru „da-
că" (ei şi ean) şi mai multe construcţii grama-
ticale prin care se redă tipul de condiţie avut
în vedere de scriitor sau vorbitor. Aici ei
folosit cu indicativul epimenete este o condiţie
de categoria întâi (Pavel consideră de la sine
înţeles faptul că ei vor continua).
l2(l:23). Pridham; nu dispunem de alte
documente.
13(2:2) Alfred Mace; nu dispunem de alte
documente.
l4(2:9) Marvin Vincent, Word Studies in
the New Testament, 11:906.
I5(2:14)F. B.Meyer.
l6(2:18) Termenul nu este omis din textul
NU, dar înţelesul rezultant ar fi acelaşi. Dacă
ei au văzut sau nu ceva, totul a fost o deşer-
tăciune firească.
l7(3:2) Robertson, Intellectuals, pg. 149.
l8(3:2) F. B. Hole, Paul's Epistles, Volume
Two, pg. 105.
;9(3:11) J. C. Ryle, Holiness, pg. 436,455.
2(>(3:12) W. E. Vine, Expository Dictionary

of New Testament Words, pg. 56.
2 '(4:2) Guy King, Crossing the Border, pg.
111.
22(4:16) Pe de altă parte, întrucât Pavel a
stat trei ani la Efes, e normal să presupunem
că-i va fi cunoscut pe atât de mulţi dintre ei
încât ar fi fost precar să aleagă doar câţiva
dintre ei, de teamă să nu-i jignească pe alţii.
23(4:18) New Bible Commentary, p. 1051.
24(4:18) Robertson, Intellectuals, pg. 211.
BIBLIOGRAFIE
(Coloseni şi Filimon)
Carson, Herbert M. The Epistles of Paul to the
Colossians and to Philemon. Grand Ra-
pids: Wm. B. Eerdmans Publishing Co.,
1960.
English, E. Schuyler. Studies in the Epistle
to the Colossians. New York: Our Hope
Press, 1944.
Eerdman, Charles R. Epistles of Paul to the
Colossians and Philemon. Philadelphia:
Westminster Press, 1933.
King, Guy. Crossing the Border. Londra:
Marshall, Morgan and Scott, Ltd., 1957.
Lightfoot, J. B. Saint Paul's Epistle to the
Colossians and to Philemon. Grand Ra-
pids: Zondervan Publishing House, reti-
părire a ed. 1879, publicată de MacMillan.
Maclaren, Alexander. „Colossians and Phile-
mon," The Expositors Bible. Londra:
Hodder and Stoughton, 1888.
Meyer, H. A. W. Critical and Exegetical
Handbook to the Epistles to the Philippi-
ans and Colossians. New York: Funk and
Wagnalls, 1884.
Nicholson, W. R. Popular Studies in Colo-
ssians: Oneness with Christ. Grand Rap-
ids: Kregel Publications, 1903.
Peake, Arthur S. „Colossians," The Exposi-
tor's Greek Testament. Vol. 3. Grand
Rapids: Wm.B.Eerdmans Publishing Co.,
1961.
Robertson, A. T. Paul and the Intellectuals.
Nashville: Sunday School Board of the
Southern Baptist Convention, 1928.
Rutherfurd, John. St. Paul's Epistles to
Colossae and Laodicea. Edinburgh: T. &
T. Clark, 1908.
Sturz, Richard. Studies in Colossians. Chica-
go: Moody Press, 1955.
Thomas, W. H. Griffith. Studies in Colos-
sians and Philemon. Grand Rapids: Baker
Book House, 1973.
Vine, W. E. The Epistle to the Philippians and
Colossians. Londra: Oliphants, 1955.

PRIMA EPISTOLA CĂTRE
TESALONICENI
Introducere
„Această scrisoare, mai mult decât oricare din scrierile lui Pavel, se remarcă
prin supleţea, gingăşia şi căldura ei... nu vom găsi aici nici o controversă."
— W. Graham Scroggie

I. Locul unic în canon
De obicei prima carte scoasă de orice
autor renumit se bucură de o preţuire deose-
bit de mare, fiind apreciată drept o realizare
majoră la o dată timpurie în cariera sa, relie-
fând o excepţională calitate de a comunica.
E posibil ca întâi Tesaloniceni să fi fost
prima sa Epistolă inspirată. Cantitatea extra-
ordinar de mare de învăţătură creştină pe
care apostolul a reuşit s-o comprime în
scurta sa şedere la Tesalonic reiese clar şi
din numărul mare de doctrine pe care le
dezbate, cum tesalonicenii aflaseră deja.
Astăzi o majoritate covârşitoare a creşti-
nilor evanghelici cred în ea şi aşteaptă cu
bucurie a doua venire a Domnului nostru
Isus Cristos. Dar nu întotdeauna a fost aşa.
Revigorarea interesului pentru această doc-
trină, în special prin scrierile primilor mem-
bri ai confesiunii Brethren (textual: „fraţii",
echivalentul „Creştinilor după Evanghelie"
din România, n.tr.) din Marea Britanie
(1825-1850) se^ datorează în bună parte
studiului cărţii întâi Tesaloniceni. Fără a-
ceastă scurtă scrisoare, nu am avea înţelege-
rea necesară privitoare la diversele aspecte
legate de revenirea lui Cristos.
H. Paternitatea
Practic nici un cărturar biblic nu neagă că
această carte este o autentică epistolă pauli-
nă. După cum se exprimă J. E. Frame: dove-
zile în sprijinul autenticităţii paternităţii
pauline a epistolei sunt suficiente, ele putând
fi negate doar de cei care ar îndrăzni să
susţină că Pavel n-a trăit niciodată sau că
nici una din scrisorile sale nu s-a păstrat.
Dovezile externe ale paternităţii pauline a
scrisorii pot fi găsite la Policarp, Ignatius şi
iustin, precum şi în Canonul lui Marcion şi
în Canonul Muratorian (acestea fiind două

liste de cărţi considerate în perioada primară
drept Scripturi inspirate, prima eretică iar a
doua ortodoxă, adică drept-credincioasă).
Dovezile interne constau în prezenţa unui
vocabular şi stil caracteristic apostolului
Pavel, precum şi în viziunea care se desprin-
de din textul epistolei, despre un tată duhov-
nicesc, cu inima caldă. Referirile istorice
coincid cu evenimentele descrise în cartea
Faptele Apostolilor. Atât la 1:1, cât şi la
2:18, scriitorul se identifică drept: Pavel.
IH.Data
întâi Tesaloniceni a fost scrisă de la
Corint în timpul şederii sale de optsprezece
luni în acel oraş, la scurt timp după venirea
lui Timotei la Pavel (1 Tes. 3:6; 2:17). întru-
cât se crede că Galio (Fapte 18) şi-a preluat
funcţia de proconsul la începutul verii anului
51 d.Cr., rezultă că Pavel a venit în acest
oraş pe la începutul anului 50, redactându-şi
epistola la scurt timp după aceea. Aproape
toţi cărturarii sunt de părere că întâi Tesa-
loniceni a fost scrisă pe la începutul anilor
cincizeci, mai precis în anul 50 sau 51 d.Cr.,
la numai douăzeci de ani după înălţarea
Domnului nostru la cer.
IV. Fondul şi temele principale
Lumina evangheliei a străpuns întunericul
ce domnea la Tesalonic, cu ocazia celei de-a
doua călătorii misionare a lui Pavel (Fapte
17:1-10).
După eliberarea lui Pavel şi Sila din
închisoarea de la Filipi, aceştia au pornit spre
Tesalonic, trecând prin Amfipolis şi Apolo-
nia. în vremea aceea, cetatea Tesalonic avea
o poziţie strategică, pe plan comercial şi
politic.
Conform obiceiului său, Pavel s-a dus la
sinagoga din localitate, prezentând dovezi

843

844

1 Tesaloniceni

din VT, potrivit cărora Mesia trebuia să
sufere, să moară şi apoi să învie din morţi.
După aceea Pavel a declarat că Isus din
Nazaret este Mesia cel făgăduit. Unii dintre
iudei au fost convinşi, devenind credincioşi
creştini şi alăturându-li-se lui Pavel şi Sila.
De asemenea, mulţi dintre prozeliţii greci şi
câteva dintre femeile de marcă ale cetăţii au
fost cu toţii convertiţi, după care a urmat
reacţia. Acei iudei care nu au crezut au
început imediat să adune o gloată de ele-
mente turbulente din piaţa oraşului, incitân-
du-i şi înconjurând casa lui Iason, unde
stăteau Pavel şi Sila. Negăsindu-i pe predica-
tori acolo, i-au târât pe Iason şi pe câţiva
dintre ceilalţi credincioşi în faţa mai-marilor
oraşului (politarhii), acuzându-i că au întors
lumea pe dos, negreşit acesta fiind un com-
pliment involuntar! Apoi i-au acuzat pe
creştini că ar fi uneltit răsturnarea lui Cezar,
prin promovarea altui rege, numit Isus.
Politarhii au fost cuprinşi de nelinişte la
auzul acestor acuzaţii. Şi astfel le-au cerut
lui Iason şi colegilor săi să depună cauţiune,
poruncindu-le, probabil, să părăsească ora-
şul. Apoi Iason şi ceilalţi au fost puşi în
libertate.
Fraţii creştini de la Tesalonic au hotărât
că ar fi mai înţelept ca predicatorii să pără-
sească oraşul, drept care i-au ajutat să plece
în cursul nopţii spre Bereea.
întru totul remarcabil este că la plecarea
lui Pavel şi Sila, în urma lor a rămas o adu-
nare de credincioşi instruiţi, de pe acum, în
doctrinele credinţei — credincioşi care au
rămas neclintiţi în prigoanele ce au urmat.
Ar fi uşor să deducem de la Fapte 17:2 că
Pavel şi însoţitorii lui au stat la Tesalonic
doar trei sabaturi. Mai corect este însă să
presupunem că această perioadă de trei

săptămâni reprezintă doar durata cursului pe
care l-au predat în sinagogă. Pavel şi echipa
lui au petrecut însă circa trei luni în cetatea
Tesalonic. Scrisorile trimise de apostol
tesalonicenilor arată că aceştia aveau cunoş-
tinţe temeinice despre doctrina creştină, pe
care nu şi le-ar fi putut însuşi în doar trei sau
patru săptămâni.
De la Bereea, Pavel s-a dus la Atena
(Fapte 17:15). Acolo a aflat că credincioşii
din Tesalonic erau prigoniţi, drept care a în-
cercat să-i viziteze, dar Satan i-a pus piedici
(1 Tes. 2:17, 18). Prin urmare, Pavel 1-a tri-
mis pe Timotei la ei (3:1,2), acesta revenind
cu veşti, în general bune (3:6-8), care l-au
determinat pe apostol să scrie această scri-
soare, în ea, apostolul îşi apără misiunea de
atacurile calomniatoare ce i s-au adus şi se
pronunţă pentru separarea de imoralitatea ce
făcea ravagii în cultura respectivă. De ase-
menea, el corectează unele concepţii greşite
pe care le aveau credincioşii tesaloniceni
despre cei ce au murit în Cristos, mustrându-
i pe cei ce s-au lăsat de lucru, pe motiv că
venirea Domnului este aproape. De aseme-
nea, îi îndeamnă pe sfinţi să-i respecte pe
liderii spirituali.
Una din cele mai importante teme în
cartea întâi Tesaloniceni este întoarcerea
Domnului Isus, care este amintită cel puţin o
dată în fiecare din cele cinci capitole. G. R.
Harding Wood a însumat toate aceste refe-
riri, realizând o minunată sinopsă:
Creştinul care aşteaptă întoarcerea Domnului
Isus nu mai are loc pentru: (1) idoli în inima sa
(1:9, 10); (2) pentru lâncezeală şi dormitare în
slujirea sa (2:9, 19); (3) pentru dezbinări în
rândurile credincioşilor (3:12, 13); (4) pentru
deprimare în mintea sa (4:13-18); sau (5) pentru
păcat în viaţa sa (5:23).2

SCHIŢA CĂRŢII
I. SALUTARE (1:1)
II. RELAŢIILE PERSONALE ALE LUI PAVEL CU TESALONICENII (1:2-3:13)
A.	Elogiile aduse de Pavel tesalonicenilor (1:2-10)
B.	Recapitularea slujbei, mesajului şi conduitei lui Pavel la Tesalonic (2:1-12)
C.	Recapitularea răspunsului dat de tesaloniceni la Evanghelie (2:13-16)
D.	Explicaţia eşecului lui Pavel de a reveni la Tesalonic (2:17-20)
E.	Misiunea lui Timotei la Tesalonic (3:1-10)
F.	Rugăciunea concretă a lui Pavel (3:11-13)
III. ÎNDEMNURI PRACTICE (4:1-5:22)
A.	Sfinţirea ce împlineşte voia lui Dumnezeu (4:1-8)
B.	Dragostea care se gândeşte la alţii (4:9, 10)
C.	Viaţa care le vorbeşte celor din afară (4:11, 12)

1 Tesaloniceni

845

D.	Nădejdea care-i mângâie pe credincioşi (4:13-18)
E.	Ziua Domnului (5:1-11)
F.	Diverse sfaturi oferite sfinţilor (5:12-22)
IV. SALUTĂRI FINALE CĂTRE TESALONICENI (5:23-28)
Comentariu

I.	SALUTARE (1:1)
Scrisoarea începe cu numele a trei oa-
meni care fuseseră acuzaţi că au întors lumea
pe dos — acuzaţie ce le fusese adusă ca
ocară, dar care constituia, în fapt, un omagiu
la adresa lor.
Pavel este autorul epistolei. Silvan şi
Timotei îl însoţeau în călătoriile sale, în
această vreme, drept care Pavel a menţionat
şi numele lor. Silvan este probabil identic cu
Sila, cel care a cântat împreună cu Pavel acel
duet minunat în temniţa din Filipi (Fapte
16:25). Timotei este fratele mai tânăr de la
Listra, care s-a alăturat lui Pavel cu puţin
înainte de călătoria la Tesalonica (Fapte
16:1).
Scrisoarea a fost scrisă către biserica
tesalonicenilor, care este în Dumnezeu
Tatăl şi în Domnul Isus Cristos. Termenul
original tradus de noi prin biserică era utili-
zat pe vremea aceea pentru a desemna orice
fel de adunare. Prin urmare, Pavel vrea să
precizeze că aceasta nu era o adunare păgâ-
nă, ci una care are de a face cu Dumnezeu
ca Tată şi cu Isus Cristos ca Domn.
Salutul har... şi pace îmbrăţişează cele
mai alese binecuvântări de care poate avea
cineva parte de această parte a raiului. Harul
este favoarea nemeritată din partea lui Dum-
nezeu, asupra oricărui aspect al vieţii noas-
tre. Pacea este liniştea şi încrederea netulbu-
rată cu care înfruntăm împrejurările zgudui-
toare şi neaşteptate din viaţa aceasta. Harul
este cauza iar pacea efectul. Pavel repetă
cele două nume divine, ca sursă co-egală a
binecuvântărilor, de data aceasta adăugând
pronumele personal nostru cuvântului Ta-
tăl.1
II.	RELAŢIILE PERSONALE ALE LUI
PAVEL CU TESALONICENII
(1:2-3:13)
A. Elogiile aduse de Pavel tesalonicenilor
(1:2-10)
1:2,3 Ori de câte ori s-a rugat, Pavel i-a
menţionat pe tesaloniceni. (Suntem noi oare
tot atât de statornici în pomenirea fraţilor şi
surorilor noastre de credinţă?) Şi întotdeauna

s-a rugat cu mulţumiri pentru ei, aducân-
du-şi aminte de lucrarea credinţei lor, de
munca dragostei lor şi de răbdarea nădej-
dii lor.
Lucrarea credinţei lor se referă probabil
mai cu seamă la convertirea lor la Dumne-
zeu. Descrierea credinţei drept o lucrare ne
aminteşte de acea ocazie când nişte oameni
L-au întrebat pe Isus: „Ce să facem ca să
lucrăm lucrările lui Dumnezeu?" La care
Isus le-a răspuns: „Aceasta este lucrarea lui
Dumnezeu, ca voi să credeţi în Cel pe care
L-a trimis El" (loan 6:28,29). în această pri-
vinţă, credinţa este un act sau o faptă. Dar nu
este truda prin care un om dobândeşte vreun
merit sau cu care se poate mândri. De fapt,
este singura lucrare pe care o poate face
omul fără să-I răpească lui Cristos gloria Sa
de Mântuitor şi fără să nege propriul său
statut de păcătos neputincios. Credinţa este p
lucrare nemeritorie prin care creatura îl
recunoaşte pe Creatorul Său iar păcătosul îl
recunoaşte pe Mântuitorul Său. Sintagma
lucrarea credinţei presupune şi viaţa cre-
dinţei, care urmează convertirii.
Pe lângă lucrarea credinţei, Pavel şi-a
adus aminte de lucrarea dragostei. Asta se
referă la slujirea lor pentru Dumnezeu,
motivată de dragostea faţă de Domnul Isus.
Creştinismul nu este o viaţă pe care trebuie
s-o răbdăm, doar pentru a ne face datoria, ci
este o Persoană care trebuie slujită din dra-
goste. A fi sclavul Lui înseamnă o libertate
desăvârşită iar „dragostea pentru El transfor-
mă monotonia în bucurie divină." Pusă
alături de dragoste, motivaţia izvorâtă din
dorinţa după profit este o jalnică şi ieftină
manevră. Dragostea pentru Cristos atrage un
gen de slujire pe care toţi dolarii din lume nu
ar putea-o inspira vreodată. Tesaloniceni i
erau o mărturie vie a acestei realităţi.
în fine, Pavel a mulţumit pentru răbda-
rea nădejdii lor, adică faptul că îl aşteptau
cu statornicie pe Isus. Ei fuseseră prigoniţi
pentru poziţia fermă ce o adoptaseră pentru
Cristos. Dar în această armură de „răbdare
plină de tenacitate", cum se exprimă Phillips,
au început să apară fisuri.
Locul unde se face aducerea aminte este

846

1 Tesaloniceni

redat prin sintagma: înaintea Iui Dumnezeu
şi Tatăl nostru. Când Pavel a pătruns în
prezenţa lui Dumnezeu, prin rugăciune, el a
recitat realitatea naşterii spirituale şi a creşte-
rii sfinţilor, aducând mulţumiri pentru cre-
dinţa, dragostea şi nădejdea lor.
1:4 Apostolul era sigur că aceşti sfinţi au
fost aleşi de Dumnezeu înainte de întemeie-
rea lumii. De unde ştia el însă acest lucru?
Printr-o presupusă capacitate supranaturală
de a cunoaşte? Nu, ci el ştia că ei se aflau
printre cei aleşi prin modul în care au primit
evanghelia.
Doctrina alegerii4 ne învaţă că Dumne-
zeu i-a ales pe unii oameni în Cristos înainte
de întemeierea lumii (Ef. 1:4). Dar această
doctrină nu ne învaţă că El i-ar fi ales pe alţii
să fie osândiţi. Dacă oamenii ajung să fie în
cele din urmă pierduţi, asta se datorează
păcatului şi necredinţei lor.
Aceeaşi Biblie care ne învaţă doctrina
alegerii ne învaţă şi doctrina responsabilităţii
omului sau a liberului arbitru. Dumnezeu
face o ofertă veritabilă de mântuire tuturor
oamenilor de pretutindeni. Oricine vine la
Cristos va fi primit cu căldură.
Aceste două doctrine, alegerea şi liberta-
tea de a alege, creează un conflict ireconci-
liabil în mintea oamenilor. Dar Biblia le
prezintă pe ambele; prin urmare, avem dato-
ria de a crede în amândouă, chiar dacă nu
reuşim să le armonizăm.
Noi nu ştim cine sunt cei aleşi, drept care
trebuie să vestim evanghelia în toată lumea.
Păcătoşii nu pot invoca doctrina alegerii ca
scuză pentru a nu crede. Dacă ei se vor pocăi
şi vor crede în Domnul Isus Cristos, Dumne-
zeu îi va mântui.
1:5 Prin Evanghelia noastră Pavel nu se
referă la vreun alt mesaj decât cel vestit de
ceilalţi apostoli. Conţinutul era acelaşi,
singura deosebire constând în solii prin care
era vestită. Tesalonicenii nu trataseră mesa-
jul doar ca pe o prelegere de teme religioase.
Desigur, ei primiseră mesajul, dar nu numai
în cuvânt.
Mesajul le-a fost adus cu putere şi cu
Duhul Sfânt şi cu o mare siguranţă. (1)
Cu putere. Mesajul acţiona în viaţa lor cu
energie supranaturală, producând în ei mus-
trarea şi convingerea de păcat, pocăinţa şi
convertirea. (2) Cu Duhul Sfânt. Puterea
aceasta era produsă în ei de Duhul Sfanţ. (3)
Cu multă asigurare. Pavel a predicat mesa-
jul cu multă încredere. Tesalonicenii l-au
acceptat cu multă siguranţă, ca pe cuvântul
lui Dumnezeu. Urmarea acestor lucruri în

viaţa lor a fost deplina asigurare a credinţei.
Acum Pavel le aminteşte despre propria
sa conduită pe când se afla printre ei. El nu
numai că a predicat evanghelia, dar a şi trăit
o viaţă consonantă cu această evanghelie.
Cea mai bună predică este o viaţă de sfinţe-
nie.
1:6 Şi astfel Pavel putea spune: „Voi aţi
devenit adepţi ai noştri şi ai Domnului."
Poate ne-am fi aşteptat să spună: „ai Domnu-
lui şi ai noştri", punându-L pe Domnul pe
locul întâi. Dar aici apostolul redă ordinea în
care s-au petrecut lucrurile, căci ei au luat
cunoştinţă despre Domnul mai întâi prin
viaţa apostolului.
Ce mare e responsabilitatea pe care o
avem, când ne gândim că oamenii trebuie să
fie în stare să-L vadă pe Cristos în noi! Şi
noi ar trebui să putem afirma alături de
Pavel: „Imitaţi-mă pe mine, după cum şi eu
îl imit pe Cristos" (1 Cor. 11:1).
Observaţi că au primit cuvântul cu bucu-
rie şi în multe necazuri. Aşa au imitat ei pe
Domnul şi pe apostol. Pe plan exterior, ei au
fost înconjuraţi de necazuri, dar în interior
erau plini de bucurie. Ce combinaţie neobiş-
nuită! Omul lumesc nu poate trăi simultan şi
experienţa bucuriei, şi a necazului, căci
pentru el necazurile sunt contrariul bucuriei.
Dar creştinul are o bucurie a Duhului Sfânt,
care nu depinde de împrejurări. Pentru el
contrariul bucuriei este păcatul.
Necazurile îndurate de ei se datorau
prigoanelor ce s-au abătut peste ei din prici-
na convertirii lor.
1:7 Tesalonicenii au devenit creştini
model. Mai întâi, pilda lor de bucurie chiar
pe când erau prigoniţi a fost un exemplu
pentru credincioşii din Macedonia şi Ahaia,
adică pentru toţi creştinii din Grecia.
1:8 Dar mărturia lor nu s-a oprit aici, ci
ei au devenit nişte creştini reproductive Ca
vălurelele concentrice provocate de arunca-
rea unei pietre în apă, cuvântul Domnului
s-a răspândit în cercuri concentrice tot mai
cuprinzătoare: mai întâi, în Macedonia şi
Ahaia, apoi pretutindeni. Curând vestea
despre credinţa lor faţă de Dumnezeu s-a
răspândit atât de mult, încât Pavel nu a mai
avut nevoie să vorbească despre ea, căci
oamenii o cunoşteau deja.
Noi nu am fost rânduiţi de Dumnezeu să
fim puncte terminale ale binecuvântărilor, ci
canale prin care să se reverse aceste binecu-
vântări spre alţii. Dumnezeu străluceşte în
inima noastră pentru ca acea lumină să se
răsfrângă şi asupra altora (2 Cor. 4:6, tradu-

1 Tesaloniceni

847

cerea JND). Dacă am sorbit cu adevărat din
apa mântuirii, atunci râuri de apă vie se vor
revărsa spre cei din jurul nostru (loan 7:37,
38).
1:9 Era îndeobşte cunoscut faptul că
atunci când apostolul şi colegii lui s-au dus
la Tesalonic, au avut parte de o primire
regală. De asemenea a ajuns să fie cunoscut
de toţi faptul că în viaţa multor oameni de
acolo s-a produs o transformare radicală. Ei
s-au întors la Dumnezeu de la idolii pă-
gâni, nu de la idoli la Dumnezeu. Cu alte
cuvinte, ei s-au întors Ia Dumnezeu şi au
constatat că El este pe deplin satisfăcător,
aşa încât n-au mai găsit nici o safisfacţie în
idolii lor, abandonându-i.
Privirea ce 1-a topit pe Petru,
Faţa văzută de Ştefan,
Inima ce a plâns cu Maria —
Singura ce ne poate smulge de lângă idoli.
— Ora Rowan
Să nu scăpăm atmosfera de încântare şi
fior divin ce învăluie această relatare despre
doi oameni care vizitează o cetate păgână,
ducând cu ei cuvântul Domnului, predicând
evanghelia cu puterea Duhului, după care se
produce miracolul regenerării, oamenii
devenind atât de captivaţi de Mântuitorul
încât îşi părăsesc idolii de care erau mai
înainte nedezlipiţi. Curând după aceea se
încheagă o adunare de credincioşi care îl
laudă pe Dumnezeu, trăind o viaţă de sfinţe-
nie, îndurând cu bărbăţie prigoanele şi câşti-
gând alte suflete la Cristos. Cu adevărat
slujirea Domnului este cea mai nobilă dintre
chemările de care puteam avea parte în
viaţă!
1:10 Nu numai că tesalonicenii slujeau
un Dumnezeu viu şi adevărat (în contrast cu
idolii falşi şi lipsiţi de viaţă), ci, în plus,
aşteptau pe Domnul Isus. Observaţi detaliile
aşteptării lor:
1.	Persoana: Fiul Lui
2.	Locul: din cer
3.	Făgăduinţa: pe care L-a înviat dintre
cei morţi
4.	Numele scump: pe Isus
5.	Perspectivele: care ne scapă de mâ-
nia viitoare
Astfel în versetele 9 şi 10 avem cele trei
aspecte ale experienţei tesalonicenilor:
întoarcerea (comparaţi lucrarea credinţei,
v.3)
Slujirea (comparaţi lucrarea dragostei,
versetul 3)

Aşteptarea (comparaţi răbdarea nădejdii,
v.3)
G. R. Harding Wood5 le analizează în
felul următor:
Urmarea: aşteptându-L pe Dumnezeu
Slujirea: privind ogoarele
Aşteptarea: aşteptându-L pe Isus
Tesalonicenii îl aşteptau pe Fiul lui
Dumnezeu din ceruri. Asta presupune posi-
bilitatea ca El să vină în timpul vieţii lor,
adică în orice clipă din viaţa lor. Iminenta
reîntoarcere a Domnului Isus este nădejdea
creştinului, pe care o găsim în multe pasaje
din NT, dintre care redăm pe cele mai im-
portante:
Luca 12:36: „Şi voi înşivă fiţi ca nişte oa-
meni care îşi aşteaptă stăpânul."
Romani   8:23:   „...aşteptând   adopţiunea,
răscumpărarea trupului nostru."
1	Corinteni 11:26: „Căci ori de câte ori
mâncaţi această pâine şi beţi acest pahar
vestiţi moartea Domnului până va veni El."
2	Corinteni 5:2: „Căci în aceasta gemem,
dorind cu înfocare să fim îmbrăcaţi cu locu-
inţa care este din cer."
Galateni 5:5: „Căci noi, prin Duhul, aştep-
tăm cu nerăbdare nădejdea neprihănirii prin
credinţă."
Filipeni 3:20: „Dar cetăţenia noastră este în
ceruri, de unde şi aşteptăm pe Mântuitorul,
Domnul Isus Cristos."
Filipeni 4:5: „Domnul este aproape."
Tit 2:13: „Aşteptând binecuvântata nădejde
şi slăvită arătare a măreţului nostru Dumne-
zeu şi Mântuitor Isus Cristos."
Evrei 9:28: „Celor care îl aşteaptă cu dor El
Se va arăta a doua oară, nu în vederea păca-
tului, ci a mântuirii."
Iacov 5:7-9: „Prin urmare, fiţi răbdători,
fraţilor, până la venirea Domnuui... căci
venirea Domnului este aproape... Judecătorul
este chiar la uşă."
1 Petru 4:7: „Dar sfârşitul tuturor lucrurilor
este aproape."
1 loan 3:3: „Şi oricine are această nădejde în
El se curăţă, după cum El este curat."
Iuda 21: „...aşteptând îndurarea Domnului
nostru Isus Cristos pentru viaţa veşnică."
Apocalipsa 3:11: „Eu vin curând!" 22:7:
„Iată, Eu vin curând!" 22:12: „Şi iată, Eu vin
curând..." 22:20: „«Da, Eu vin curând».
Amin! Vino, Doamne Isuse!"
Creştinul ştie că s-ar putea să treacă prin
moarte, dar mai ştie şi aceea că Domnul
poate veni în orice clipă şi că, în acest caz, el
va intra în cer fără să mai treacă prin moarte.
Nici o profeţie din Scriptură nu mai

848

1 Tesaloniceni

trebuie să se împlinească înainte de venirea
lui Cristos ca să-i ia pe ai Săi la El. Venirea
Domnului este următorul mare eveniment
din programul lui Dumnezeu.
Noi nu am putea aştepta revenirea Dom-
nului în orice clipă, dacă mai întâi ar trebui
să intervină o altă perioadă de timp. Dar
concepţia potrivit căreia Răpirea va avea loc
înaintea Marii Strâmtorări este singura care
îi permite credinciosului să aştepte venirea
lui Cristos în ziua de azi. Alte concepţii
presupun repudierea caracterului iminent al
revenirii Sale.
Cel pe care îl aşteptăm noi este Isus,
Izbăvitorul nostru de mânia viitoare. Acest
mod de a descrie venirea Mântuitorului
poate fi înţeles în două feluri:
1.	El ne izbăveşte de pedeapsa veşnică
pentru păcatele noastre. Pe cruce El a îndurat
mânia lui Dumnezeu împotriva păcatelor
noastre. Prin credinţa în El, nouă ni se atri-
buie acum valoarea lucrării Sale, ni se trece
în contul nostru. De acum înainte, nu mai
este nici o condamnare pentru noi, deoarece
noi suntem în Cristos Isus (Rom. 8:1).
2.	De asemenea, El ne izbăveşte de acea
perioadă de judecată ce va veni, când mânia
lui Dumnezeu va fi turnată peste lumea care
L-a respins pe Fiul Său. Această perioadă se
numeşte Marea Strâmtorare (sau Tribulaţia),
precum şi Necazul lui Iacob (Dan. 9:27;
Mat. 24:4-28; 1 Tes. 5:1-11; 2 Tes. 2:1-12;
Apo. 6:1-19:10).
B. Recapitularea slujbei, mesajului şi
conduitei lui Pavel Ia Tesalonic
(2:1-12)
2:1 In ultima parte a versetului 1:5, Pavel
a făcut o scurtă aluzie la caracterul şi condu-
ita sa, pe timpul şederii sale la Tesalonic.
Acum el se lansează într-o recapitulare mai
detaliată a slujbei, mesajului şi stilului său de
viaţă.
Ideea centrală este că slujba principală a
unui creştin este o slujbă de caracter. Cu alte
cuvinte, ceea ce suntem este cu mult mai
important decât ceea ce spunem. Influenţa
inconştientă pe care o răspândim are o înrâu-
rire mult mai profundă decât influenţa noas-
tră conştientă, după cum se exprimă şi James
Denney:
Caracterul unui creştin este singurul său capital
cu care porneşte el la lucru. în mai toate celelal-
te îndeletniciri din viaţă, e posibil ca cineva să
înainteze, indiferent de natura caracterului său,
cu condiţia ca soldul contului său de la bancă să

fie pozitiv. în schimb, când un creştin şi-a
pierdut caracterul, şi-a pierdut totul.6
Misionarul martir Jim Elliot a scris în
jurnalul său:
în lucrarea spirituală, ca în nici o altă lucrare,
caracterul lucrătorului va imprima calitatea
lucrării sale. Shelley şi Byron au scris poezie de
calitate, în pofida faptului că au fost pe plan
moral nişte libertini. Wagner a creat muzică de
calitate, în pofida imoralităţii sale. Nu tot aşa
stau lucrurile în lucrarea pentru Dumnezeu.
Pavel nu avea nici o ezitare în a îndrepta pri-
virile oamenilor spre caracterul şi modul său de
viaţă, ca dovadă a cuvântului vestit de el tesalo-
nicenilor. De nouă ori în această epistolă el
exclamă: „Voi ştiţi", referindu-se prin aceasta la
prilejul tesaloniceni lor de a fi observat nemijlo-
cit viaţa particulară şi publică a apostolului.
Pavel s-a dus la Tesalonic şi a trăit o viaţă prin
care a ilustrat cu prisosinţă mesajul predicat. Ba
mai mult, de la ilustraţie a trecut la o dovadă
convingătoare, de necontestat. Nici nu e de
mirare că azi se face atâta lucru de mântuială în
împărăţie, dacă privim la caracterul unora dintre
lucrători!7
Poate că în aceste versete apostolul se
apără de acuzaţia falsă adusă de criticii săi.
în orice caz, mai întâi el aminteşte tesaloni-
cenilor că lucrarea lui a fost rodnică, ei înşişi
fiind o dovadă concludentă în acest sens. Ei
ştiau că vizita lui nu fusese în zadar. Ei înşişi
fuseseră convertiţi, constituindu-se apoi într-
o adunare.
2:2 Apoi slujba lui fusese neînfricată.
Toate împotrivirile de care a avut parte, toate
maltratările la Filipi, inclusiv întemniţarea sa
împreună cu Sila, nu l-au înfricat, nu l-au
descurajat şi nu l-au intimidat pe apostol, ci
el a mers înainte, ajungând până la Tesalo-
nic. Acolo, îmboldit de un curaj pe care
numai Dumnezeu putea să i-1 dea, el a pre-
dicat evanghelia în pofida multor conflicte.
O persoană mai puţin robustă ar fi găsit
negreşit suficiente motive teologice care să
justifice o presupusă chemare din partea lui
Dumnezeu de a vesti evanghelia unui audito-
riu mult mai dispus să asculte mesajul. Nu şi
Pavel însă! El a predicat mesajul fără teamă,
în pofida multor împotriviri, pentru că era
plin de Duhul.
2:3 îndemnul adresat de apostol de a
crede în evanghelie era adevărat cu privire la
sursă, curat ca motivaţie şi fiabil ca metodă,
în ce priveşte sursa, îndemnul nu izvora

1 Tesaloniceni

849

dintr-o doctrină falsă, ci din adevărul lui
Dumnezeu. în ce priveşte motivaţia, aposto-
lul îi privea pe tesaloniceni neegoist, ci
având în vedere doar binele lor, fără nici o
dorinţă ascunsă sau necurată. în ce priveşte
metoda, nu exista nici un plan ascuns de a-i
înşela. Se pare că duşmanii lui geloşi îl
acuzau de erezie, de pofte şi de viclenie.
2:4 Pentru Pavel slujba constituia o
misiune sacră ce i s-a încredinţat. El era un
ispravnic aprobat de Dumnezeu iar evan-
ghelia era comoara de mare preţ pe care i-o
încredinţase Dumnezeu. El avea responsabi-
litatea de a-I fi plăcut lui Dumnezeu prin
vestirea cu credincioşie a mesajului, indife-
rent de reacţia omului! Lui Pavel îi era
limpede că nu putea să placă atât lui Dumne-
zeu, cât şi omului, drept care s-a hotărât să-I
fie plăcut lui Dumnezeu, care ne cerce-
tează inimile, răsplătindu-ne apoi cum se
cuvine.
Un ispravnic are obligaţia de a fi pe
placul celui ce-i dă simbria. Predicatorii sunt
ispitiţi uneori să nu predice tot adevărul, de
teama repercusiunilor ce le vor atrage din
partea celor care contribuie la sprijinul lor
financiar. Dar Dumnezeu este Stăpânul şi El
ştie atunci când mesajul este diluat sau
suprimat.
2:5 în versetele 5-12 Pavel relatează
comportamentul lui la Tesalonic; procedând
astfel, el a lăsat un splendid model de urmat
pentru toţi slujitorii lui Cristos.
Mai întâi, el nu s-a pretat niciodată la
flatare sau nesinceritate pentru a-şi realiza
obiectivele. Cuvintele lui au fost cinstite şi
transparente, iar motivele sale nefaţarnice.
în al doilea rând, el nu s-a folosit nicio-
dată de lucrarea Domnului ca de o haină sub
care să se ascundă vreo dorinţă egoistă de a
se îmbogăţi. Slujba lui nu a fost un paravan
după care să se ascundă lăcomia.
Pentru a infirma orice acuzaţie de flatare,
el apelează la sfinţi. Dar pentru a infirma
orice ideea de lăcomie, el apelează la Dum-
nezeu, Singurul care poate citi până în adân-
cul inimii omului.
2:6 Avem aici încă un prilej de a cunoaş-
te caracterul ireproşabil al acestui mare om
al lui Dumnezeu. Ca apostoli ai lui Cristos,
atât el, cât şi colegii săi erau îndreptăţiţi să
primească ajutor financiar (numit aici slavă)
din partea tesalonicenilor. Dar ei erau hotă-
râţi să nu fie o povară pentru ei, drept care
au lucrat zi şi noapte, pentru a-şi asigura
singuri cele necesare traiului. La Corint alta
fusese situaţia. Acolo Pavel a lucrat pentru a

nu le da criticilor săi vreun temei să-1 acuze
că a predicat pentru bani. La Tesalonic el a
lucrat pentru că sfinţii erau săraci şi prigo-
niţi, nevoind să mai adauge la povara pe care
trebuiau s-o ducă.
2:7 în loc să facă pe şeful cu beneficiarii
făgăduinţelor lui Dumnezeu, apostolul a fost
blând în mijlocul lor, ca o doică ce îngrijeşte
cu drag de copiii ei. Pavel şi-a dat seama că
noii convertiţi aveau nevoie de creştere şi
astfel şi-a desfăşurat misiunea cu toată solici-
tudinea unei mame devotate.
2:8 Atât de profund a fost ataşamentul
lui faţă de ei, încât apostolul a fost gata să
împartă cu ei ce avea, mai degrabă decât să
ia de la ei. Asta pentru că apostolul Pavel nu
vestea evanghelia lui Dumnezeu într-o
manieră rece, detaşată, ci vărsându-şi tot
sufletul pentru ei. El i-a iubit. Or, dragostea
nu se uită la preţul pe care trebuie să-1 plă-
tească. Asemenea Stăpânului său, Pavel nu
a venit să i se slujească, ci să slujească el
însuşi şi să-şi dea viaţa (Marcu 10:45).
2:9 O altă dovadă a altruismului lui
Pavel se poate observa aici, anume în faptul
că el a lucrat în meseria de confecţionare de
corturi, pentru a-şi câştiga existenţa şi a nu fi
o povară pentru ei, în vestirea evangheliei şi
slujirea lor. Deşi este drept că predicatorul
evangheliei este îndreptăţit să primească
sprijin financiar din partea altor creştini, este
recomandabil ca el să se lipsească, din când
în când, dacă este nevoie, de acest suport
financiar. Un adevărat slujitor al lui Cristos
va continua să predice evanghelia, fie că va
primi bani, fie că va trebui să-şi câştige
existenţa prin munca sa proprie. Observaţi
sintagmele: oboseala şi truda noastră.şi zi
şi noapte. Evanghelia nu i-a costat pe tesalo-
niceni nici un ban, dar pe Pavel 1-a costat
foarte mult.
2:10 Credincioşii au putut da mărturie
pentru comportamentul exemplar al lui Pavel
faţă de ei; în plus însuşi Dumnezeu a fost
Martor al faptului că el este devotat (sau
sfânt), drept (sau neprihănit) şi fără vină.
Sfânt, adică alipit de Dumnezeu şi despărţit
de păcat. Drept sau neprihănit în caracter şi
conduită. Fără vină faţă de Dumnezeu şi faţă
de om. Dacă cea mai bună predică este o
viaţă de sfinţenie, atunci Pavel a fost negreşit
un mare predicator. Nu ca alt predicator, a
cărui elocvenţă era mai strălucită decât
purtarea sa: când se afla la amvon, oamenii
doreau ca omul acesta să nu mai plece, dar
când în sfârşit părăsea amvonul, nu voiau ca
el să se mai întoarcă acolo!

850

1 Tesaloniceni

2:11 în versetul 7, el se comparase cu o
mamă care alăptează, sau după alte versiuni
cu o doică. Acum el se aseamănă cu un tată
devotat. Dacă prima imagine sugerează
tandreţea şi afecţiunea, a doua imagine
transmite ideea de înţelepciune şi sfat. Ca un
tată el i-a îndemnat să trăiască o viaţă sfân-
tă, încurajându-i să rămână statornici în
Domnul, în pofida prigoanelor şi a fost
martorul binecuvântărilor de care au avut
parte ca urmare a faptului că au ascultat de
voia lui Dumnezeu şi de cuvântul Său.
2:12 Obiectivul slujbei lui Pavel a fost ca
sfinţii să se poarte într-un chip vrednic de
Dumnezeu, care i-a chemat la împărăţia şi
slava Sa.
în noi înşine nu avem nici o vrednicie
pentru Dumnezeu sau pentru un loc în cer:
singura vrednicie pe care o avem se găseşte
în Domnul Isus Cristos. Dar ca fii ai lui
Dumnezeu, se aşteaptă de la noi să ne pur-
tăm vrednici de înalta chemare. Noi putem
face acest lucru supunându-ne controlului
Duhului Sfânt şi mereu mărturisind şi lăsân-
du-ne de păcatele din viaţa noastră.
Toţi cei mântuiţi sunt supuşii împărăţiei
lui Dumnezeu. în vremea de acum, împărăţia
aceea este invizibilă, iar Regele e absent.
Dar învăţăturile morale şi etice ale împărăţiei
se aplică la noi, în prezent. Când va reveni
Domnul Isus, ca să domenască, împărăţia va
fi stabilită în forma ei vizibilă, iar noi ne
vom împărtăşi din gloria Regelui.
C. Recapitularea răspunsului dat de
tesaloniceni la Evanghelie (2:13-16)
2:13 Acum apostolul abordează o altă
temă pe care o începuse la 1:5a: răspunsul
tesalonicenilor la predicarea Evangheliei.
Când ei au primit mesajul, adică l-au auzit,
ei nu l-au primit, adică nu l-au acceptat ca
pe cuvântul oamenilor, ci ca pe cuvântul lui
Dumnezeu. Traducerea NKJV (cea folosită
pe tot parcursul comentariului) scoate în
evidenţă foarte bine acest adevăr:
Din această pricină, şi noi îi mulţumim lui
Dumnezeu fără încetare, pentru că atunci
când voi aţi primit cuvântul Iui Dumnezeu pe
care l-aţi auzit de Ia noi, I-aţi îmbrăţişat nu ca
pe cuvântul oamenilor, ci aşa cum şi este în
realitate: ca pe cuvântul lui Dumnezeu, care
lucrează cu eficacitate şi în voi cei care cre-
deţi.
Pavel este plin de mulţumire pentru mo-
dul în care au primit şi acceptat mesajul

Evangheliei. Este încă un exemplu al altruis-
mului său. Cei mai mulţi dintre noi am dori
ca alţii să creadă ceea ce spunem doar pentru
că noi am spus aşa. Dar cuvântul omului
formează o temelie foarte şubredă a credin-
ţei. Numai în Dumnezeu putem avea deplină
încredere şi numai atunci când credem în
cuvântul Lui se produc rezultate în inima şi
în viaţa noastră. Exact aşa s-a întâmplat cu
tesalonicenii, în a căror viaţă cuvântul a rodit
din plin deoarece ei au crezut, cum arată şi
Walter Scott:
Cuvântul Lui — Biblia — este inspirat sau in-
suflat de Dumnezeu, în toate cărţile şi părţile
sale, aşa cum au fost ele compuse în original. E
singura noastră autoritate pentru toate lucrurile,
în toate împrejurările şi în toate timpurile. E
nevoie de o generaţie de oameni care să tremure
în faţa Cuvântului lui Dumnezeu, care este
călăuza vieţii, harta ce ne oferă traseul pe care
trebuie să-1 urmăm; lumina noastră şi pavăza
morală. Slavă Domnului pentru Sacrul Volum!8
2:14 Ce rezultate a produs Biblia în viaţa
acestor credincioşi? Nu numai că au fost
mântuiţi, ci au fost şi învredniciţi să stea tari
în faţa unor cumplite prigoane, acest fapt
constituind o dovadă de netăgăduit a conver-
tirii lor. Prin răbdarea şi statornicia lor, ei au
devenit imitatori ai bisericilor creştine din
Iudeea. Singura deosebire a fost faptul că
tesalonicenii au suferit din partea propriilor
lor concetăţeni ne-evrei, pe când credincioşii
din Iudeea au fost persecutaţi de iudei.
2:15 De îndată ce îi pomeneşte pe iudei,
apostolul începe să-i condamne ca pe nişte
potrivnici înverşunaţi ai Evangheliei, ca unul
care îi cunoştea mai bine decât oricine. Oare
nu fusese el însuşi cândva capul cetei de
iudei ce încercaseră să eradicheze credinţa
creştină? Apoi, după convertirea sa, el însuşi
a simţit ascuţişul prigoanei lor.
Păcatul culminant al iudeilor a fost faptul
că L-au ucis pe Domnul Isus. Deşi răstigni-
rea propriu-zisă a fost executată de romani,
iudeii au fost cei care i-au incitat s-o facă.
Acesta a fost punctul culminant al veacurilor
de prigonire a prorocilor pe care i-a trimis
Dumnezeu naţiunii Israel (Mat. 21:33-39).
în era creştină, ei deja îl prigoniseră pe
Pavel şi pe alţi apostoli, crezând eronat că îi
erau astfel plăcuţi lui Dumnezeu. Acţiunile
lor îi erau însă total neplăcute, ei facându-se
împotrivitori tuturor oamenilor.
2:16 Ba mai mult, ei nu s-au mulţumit să
respingă Evanghelia pentru ei înşişi, ci au

1 Tesaloniceni

851

luat hotărârea ca să-i împiedice pe Pavel şi
pe asociaţii lui de a predica mesajul către
Neamuri. Nimic nu-i înfuria mai mult decât
să audă că Neamurile pot fi mântuite în
acelaşi fel ca iudeii.
în împotrivirea lor faţă de voia lui Dum-
nezeu, ei nu făceau altceva decât să continue
ceea ce făcuseră şi părinţii lor: umplând
măsura păcatelor lor. Era ca şi când voiau
cu tot dinadinsul ca paharul vinovăţiei lor să
fie tot timpul plin până la refuz.
Dar osânda lor era deja hotărâtă, căci i-a
ajuns din plin mânia Iui Dumnezeu. Pavel
nu precizează în ce constă această mânie.
Poate că este o afirmaţie generală a judecăţii
ce se va abate negreşit asupra lor ca urmare
a umplerii măsurii vinovăţiei lor. Noi ştim că
în numai douăzeci de ani de la această dată,
în anul 70 d.Cr., Ierusalimul a fost distrus iar
iudeii care au supravieţuit au fost împrăştiaţi
pe tot pământul.
Din pasaje ca acestea unii au sugerat că
Pavel ar fi fost un antisemit şi că Noul Tes-
tament ar fi o carte antisemită. Adevărul este
însă că Pavel avea o iubire fierbinte pentru
concetăţenii săi, evreii, încât ar fi mers până
acolo încât el însuşi să fie despărţit de Cris-
tos, dacă ar fi putut obţine mântuirea lor prin
aceasta (Rom. 9:1-3). Deşi misiunea lui se
adresa în principal Neamurilor, el niciodată
nu şi-a pierdut râvna pentru evanghelizarea
iudeilor, până acolo încât uneori această
râvnă pare să eclipseze misiunea sa primor-
dială.
Ceea ce spune apostolul Pavel aici de-
spre liderii iudei este un fapt istoric, iar nu o
ieşire personală de mânie. Şi apoi să nu
uităm că Dumnezeu este Cel care 1-a îmbol-
dit să scrie ceea ce a scris. Antisemitismul
este un act necreştinesc şi nu poate fi justifi-
cat sub nici o formă. Dar nu este un act de
antisemitism să spui că pe poporul evreu
Dumnezeu îl acuză de moartea Fiului Său
(Fapte 2:23), după cum şi Neamurile sunt
trase la răspundere pentru partea lor de vină
(1 Cor. 2:8).
D. Explicaţia eşecului lui Pavel de a reve-
ni Ia Tesalonic (2:17-20)
2:17 în următoarele patru versete aposto-
lul explică de ce nu a putut să revină la Te-
salonic. Poate că înverşunaţii lui critici l-au
acuzat că nu a venit din laşitate, pentru că
s-ar fi temut de opoziţia ce-1 aştepta acolo.
Mai întâi, Pavel arată clar că despărţirea
era doar pe plan fizic. Sintagma: după ce

am fost despărţiţi de voi pentru un timp
înseamnă că ei au fost lăsaţi orfani prin
plecarea tatălui lor spiritual. Dar grija plină
de dragoste pe care le-o purta el nu a încetat
nici o clipă. Observaţi intensitatea iubirii lui:
am avut cu atât mai mult dorinţa să vă
vedem faţa.
2:18 De două ori a încercat el să revină
la Tesalonic, dar de două ori Satan 1-a îm-
piedicat. Nu se precizează natura exactă a
opoziţiei din partea lui Satan. De asemenea,
nu se ştie de unde ştia Pavel că Satan a fost
cel care i-a pus piedici, şi nu Domnul. La
Fapte 16:6 citim că Pavel şi cei ce-1 însoţeau
au fost împiedicaţi de Duhul Sfânt să predice
cuvântul în Asia. în versetul următor ni se
spune că de acolo au voit să meargă în Biti-
nia, dar că Duhul nu le-a permis. De unde
ştim când ne opreşte Duhul şi când ne pune
piedici Satan? Poate că o modalitate ar fi
aceasta: când ştim că suntem în voia lui
Dumnezeu, orice piedici care se ivesc în cale
nu reprezintă lucrarea Duhului, ci a diavolu-
lui. De asemenea, e de aşteptat ca Satan să
se împotrivească, ori de câte ori avem bine-
cuvântarea lui Dumnezeu. Dar Dumnezeu
întotdeauna învinge opoziţia lui Satan. în
acest caz, neputinţa lui Pavel de a se duce la
Tesalonic a avut drept urmare redactarea
acestei scrisori. La rândul ei, Scrisoarea a
avut drept urmare slăvirea lui Dumnezeu şi
binecuvântarea noastră.
2:19 De ce a dorit apostolul atât de mult
să-i vadă din nou pe tesaloniceni? Pentru că
ei erau copiii lui în Domnul. El este cel care
îi îndreptase spre Cristos, drept care se sim-
ţea răspunzător pentru creşterea lor spiritu-
ală. El ştia că va trebui să dea socoteală de
ei, într-o zi. Ei erau nădejdea lui de răsplată
la Scaunul de Judecată al lui Cristos. El
dorea ca atunci să se poată bucura din pri-
cina lor. Ei vor fi cununa lui de bucurie
înaintea Domnului Isus Cristos la venirea
Lui.
Deducem din acest verset că Pavel se
aştepta ca să-i poată recunoaşte pe tesaloni-
ceni în cer, după cum conchidem că şi noi îi
vom putea recunoaşte pe cei dragi ai noştri
în cer.
în versetul 19, Pavel îi numeşte pe copiii
lui în credinţă drept cununa sa. Citim şi în
alte locuri din NT despre cununi: cununa
neprihănirii (2 Tim. 4:8); cununa vieţii (Iac.
1:12; Apo. 2:10); cununa de slavă (1 Pet.
5:4) — toate fiind nepieritoare (1 Cor. 9:25).
2:20 Sfinţii erau slava şi bucuria lui. El
investise în personalitatea umană şi răsplata

852

1 Tesaloniceni

lui o constituiau fiii şi fiicele spirituale care
aveau să se închine Mielului lui Dumnezeu
în veci de veci.
VENIREA DOMNULUI
în versetul 19 se foloseşte pentru prima
oară termenul venire în cartea 1 Tesaloni-
ceni cu privire la revenirea Domnului. Pen-
tru că aceasta este tema principală a episto-
lei, vom zăbovi asupra ei, explicând ceea ce
credem noi că este învăţătura biblică în
această privinţă.
în textul original grec al Noului Testa-
ment se folosesc trei termeni cu privire la
întoarcerea lui Cristos:
parousia: venire şi prezenţa ulterioară
apokalupsis: dezvelire, revelaţie
epiphaneia: manifestare.
Termenul folosit cel mai des este parou-
sia, care înseamnă prezenţă sau venire alătu-
rată. Vine spune că termenul denotă atât
actul sosirii, cât şi prezenţa care urmează.
Când ne gândim la venirea Domnului, tre-
buie să o concepem nu doar ca pe un eveni-
ment de o clipă, ci ca o perioadă de timp.
Chiar în engleză termenul coming (veni-
re) e folosit cu acest sens. De pildă: „Venirea
lui Cristos în Galileea a avut drept urmare
vindecarea mulţimilor." Aici nu ne referim
la ziua când a sosit El în Galileea, ci la
întreaga perioadă de timp pe care a petrecut-
o în zonă. Tot aşa, când ne gândim la veni-
rea lui Cristos, trebuie să avem în vedere o
perioadă de timp, mai degrabă decât un
eveniment izolat.
Dacă analizăm toate versetele în care
apare termenul parousia în NT, constatăm că
ele descriu o perioadă de timp marcată de (1)
un început, (2) o durată, (3) o manifestare şi
(4) un punct culminant.
1. începutul parousiei este Răpirea, care
este descrisă în următoarele pasaje, în care
termenul din traducere ce reprezintă parou-
sia din original este redat cu litere cursive:
Căci după cum în Adam toţi mor, tot aşa
în Cristos toţi vor fi făcuţi vii. Dar fiecare la
rândul lui. Cristos este cel dintâi rod; apoi, la
venirea Lui, cei care sunt ai lui Cristos
(1 Cor. 15:22,23).
Dar eu nu vreau ca voi fraţilor să fiţi în
necunoştinţă despre cei ce au adormit, ca să
nu vă întristaţi ca ceilalţi, care n-au nădejde.
Căci dacă credem că Isus a murit şi a înviat,
tot aşa credem că Dumnezeu va aduce înapoi
împreună cu El pe cei care au adormit în
Isus. Iată, în adevăr, ce vă spuneam prin
Cuvântul Domnului: noi cei vii care rămâ-

nem până la venirea Domnului, nu vom lua-
0	înaintea celor care au adormit. Căci însuşi
Domnul, cu un strigăt de strângere laolaltă,
cu glasul arhanghelului şi cu trâmbiţa lui
Dumnezeu, Se va coborî din cer şi întâi vor
învia cei morţi în Cristos. Apoi noi cei vii
care rămânem vom fi răpiţi împreună cu ei,
în nori, ca să întâmpinăm pe Domnul în
văzduh şi astfel vom fi totdeauna cu Dom-
nul. Mângâiaţi-vă deci unii pe alţii cu aceste
cuvinte (1 Tes. 4:13-18).
Acum fraţilor cu privire la venirea Dom-
nului nostru Isus Cristos şi la strângerea
noastră laolaltă la El... (2 Tes. 4:13-18).
Fiţi îndelung răbdători, fraţilor, până la
venirea Domnului. Iată, plugarul aşteaptă
roadă scumpă a pământului, având răbdare
până primeşte ploaie timpurie şi târzie. Fiţi şi
voi îndelung răbdători, întăriţi-vă inimile,
căci venirea Domnului este aproape (Iacov
5:7, 8).
Şi acum, copilaşilor, rămâneţi în El,
pentru ca, atunci când Se va arăta El, să
avem îndrăzneală şi, la venirea Lui, să nu
rămânem de ruşine înaintea Lui (1 loan
2:28).
2. Durata sau cursul parousiei cuprinde
Scaunul de Judecată al lui Cristos când se
vor împărţi răsplăţi credincioşilor care au
slujit cu credincioşie:
Căci cine este nădejdea sau bucuria sau
cununa noastră de laudă? Nu sunteţi voi,
înaintea Domnului nostru Isus Cristos la
venirea Lui? (1 Tes. 2:19).
Acum Dumnezeul păcii să vă sfinţească
El însuşi pe deplin; şi duhul vostru, sufletul
vostru şi trupul vostru să fie păzite întregi,
fără vină, la venirea Domnului nostru Isus
Cristos (1 Tes. 5:23).
Un alt eveniment care ar trebui probabil
inclus în cursul paruousiei este Nunta Mie-
lului. Din locaţia ei în cartea Apocalipsei,
noi ştim că ea va avea loc înainte de glorioa-
sa domnie a lui Cristos. Noi o includem aici
chiar dacă nu se foloseşte termenul venire în
legătură cu ea.
Şi am auzit ca un glas de mare mulţime,
ca vuietul unor ape multe, ca bubuitul unor
tunete puternice, zicând: „Aleluia! Domnul,
Dumnezeul nostru, Cel Atotputernic, a
început să împărătească. Să ne bucurăm şi să
ne înveselim şi să-I dăm slavă, fiindcă nunta
Mielului a venit şi soţia Lui s-a pregătit!" Şi
1	s-a dat să se îmbrace cu in subţire, strălu-
citor şi curat. Inul subţire sunt faptele drepte
ale sfinţilor. Apoi mi-a zis: „Scrie: «Ferice
de cei chemaţi la ospăţul nunţii Mielului!»"

1 Tesaloniceni

853

(Apocalipsa 19:6-9).
3.	Manifestarea venirii lui Cristos este
întoarcerea Sa pe pământ cu putere şi mare
slavă ca să domnească ca Rege al regilor şi
Domn al domnilor. Răpirea nu va fi văzută
de lume. Ea va avea loc într-o fracţiune de
secundă. Dar orice ochi îl va vedea pe Cris-
tos când El va veni să domnească. De aceea
este numită manifestarea paruousiei. Este
faza a treia a venirii Lui.
Şi cum stătea El jos pe Muntele Măslini-
lor, ucenicii Lui au venit la El la o parte şi I-
au zis: „Spune-ne: când se vor întâmpla
aceste lucruri? Şi care va fi semnul venirii
Tale şi al sfârşitului veacului?" (Mat. 24:3).
Căci, aşa cum iese fulgerul de la răsărit
şi se arată până la apus, aşa va fi şi la veni-
rea Fiului Omului (Mat. 24:39).
Cum a fost în zilele lui Noe, aşa va fi şi
la venirea Fiului Omului (Mat. 24:37)
...şi n-au ştiu nimic, până când a venit
potopul şi i-a luat pe toţi, tot aşa va fi şi la
venirea Fiului Omului (Mat. 24:39)
Ca să vi se întărească inimile şi să fie
fără vreo învinuire, în sfinţenie, înaintea lui
Dumnezeu şi a Tatălui nostru, la venirea
Domnului nostru Isus împreună cu toţi sfinţii
Lui (1 Tes. 3:13).
Şi atunci se va descoperi acel nelegiuit,
pe care Domnul Isus îl va nimici cu suflarea
gurii Sale şi-1 va desfiinţa la arătarea venirii
Lui (2 Tes. 2:8).
Căci v-am făcut cunoscut puterea şi
venirea Domnului nostru Isus Cristos, nu
urmărind nişte basme meşteşugit alcătuite, ci
ca unii care am văzut noi înşine, cu ochii
noştri, măreţia Lui (2 Pet. 1:16). [Aici Petru
se referă la manifestarea parousiei lui Cris-
tos aşa cum a fost prezentată aceasta în
avanpremieră pe Muntele Schimbării la
Faţă.] ,
4.	In fine avem punctul culminant al
parousiei, descris în următoarele versete:
Unde este făgăduinţa venirii Lui? Căci,
de când au adormit părinţii noştri, toate
rămân aşa cum erau de la începutul creaţiei
(2 Pet. 3:4).
în acest capitol citim despre batjocoritorii
care se vor ridica în zilele de pe urmă, care
vor nega probabilitatea revenirii lui Cristos.
La ce aspect al parousiei se referă ei?
Se referă ei oare la Răpire? Nicidecum,
căci probabil habar nu aveau despre Răpire.
Se referă ei la venirea lui Cristos pentru a
domni? E limpede că nu. întregul context
arată că ei ridiculizează pedepsirea finală a
tuturor răufăcătorilor de către Domnul. Ei se

referă la o judecată culminantă, de pe urmă,
a lui Dumnezeu pe pământ sau ceea ce ei
numesc „sfârşitul lumii". Argumentul lor
este că nu au de ce să se îngrijoreze. Dumne-
zeu, spun ei, nu a intervenit în istorie şi nu
va interveni nici în viitor. Prin urmare, ei se
simt liberi să continue în vorbele şi faptele
lor rele.
Petru răspunde batjocurilor lor atrăgând
atenţia la acea perioadă de timp de după
domnia de o mie de ani a lui Cristos, când
cerurile şi pământul în forma în care le
cunoaştem în prezent vor fi total distruse.
Acest punct culminant al parousiei lui Cris-
tos este situat după Mileniu (mia de ani) şi la
inaugurarea stării eterne.
Pe lângă parousia, celelalte două cuvinte
folosite în textul original al NT pentru a
descrie venirea Domnului sunt apokalupsis
şi epiphaneia.
Apokalupsis înseamnă dezvelire sau
Revelaţie. Cercetătorii Bibliei se împart în
două cete, cu privire la faptul dacă termenul
întotdeauna se referă la a treia fază a venirii
lui Cristos — venirea Sa pe pământ cu
putere şi slavă — sau dacă s-ar putea referi
la Răpire, când va fi descoperit doar Bise-
rici i.
în următoarele versete ar putea să se
refere fie la Răpire, fie la revenirea Sa pe
pământ pentru a domni peste el:
încât nu duceţi lipsă de nici un fel de har,
în aşteptarea arătării Domnului nostru Isus
Cristos (1 Cor. 1:7).
Pentru ca autenticitatea credinţei voastre,
fiind cu mult mai de preţ decât aurul care
piere, şi care totuşi este încercat prin foc, să
fie găsită spre laudă, onoare şi slavă la des-
coperirea lui Isus Cristos (1 Pet. 1:7).
De aceea, încingeţi-vă coapsele minţii
voastre, fiţi treji şi puneţi-vă toată nădejdea
în harul care va fi adus la descoperirea lui
Isus Cristos (1 Pet. 1:13).
Dimpotrivă, bucuraţi-vă în măsura în
care aveţi parte de suferinţele lui Cristos,
pentru ca atunci când va fi descoperită slava
Lui, să vă bucuraţi şi voi nespus de mult
(1 Pet. 4:13).
într-un alt pasaj acest cuvânt pare să se
refere foarte limpede la venirea lui Cristos
pentru a domni:
Şi să vă dea, vouă care sunteţi întristaţi,
odihnă împreună cu noi, atunci când Domnul
Isus va fi descoperit din cer, cu îngerii Lui
puternici (2 Tes. 1:7).
Epiphaneia înseamnă manifestare sau
arătare. Din nou, unii sunt de părere că se

854

1 Tesaloniceni

referă atât la arătarea lui Cristos pentru
sfinţii Săi, cât şi la arătarea Lui împreună cu
sfinţii Lui; alţii susţin însă că se referă doar
la ultima. Termenul figurează în următoarele
pasaje:
Şi atunci se va descoperi acel nelegiuit,
pe care Domnul Isus îl va nimici cu suflarea
gurii Sale şi-1 va desfiinţa cu arătarea venirii
Sale (2 Tes. 2:8).
Să păzeşti porunca fără pată şi fără vină,
până la arătarea Domnului nostru Isus
Cristos (1 Tim. 6:14).
Te rog fierbinte înaintea lui Dumnezeu şi
înaintea Domnului Isus Cristos, Care va
judeca viii şi morţii la arătarea împărăţiei
Lui (2 Tim. 4:1).
De acum mă aşteaptă cununa neprihăni-
rii, pe care Domnul, Judecătorul Neprihănit,
mi-o va da în Ziua aceea, şi nu numai mie, ci
şi tuturor celor ce au iubit arătarea Lui
(2 Tim. 4:8).
Aşteptând binecuvântata nădejde şi
slăvită arătare a marelui nostru Dumnezeu
şi Mântuitor Isus Cristos (Tit 2:13).
Primul şi ultimul dintre versete descriu în
mod clar arătarea lui Cristos lumii întregi.
Celelalte ar putea să se refere şi la Răpire.
Un lucru e sigur: că atât Răpirea, cât şi
venirea lui Cristos pentru a domni sunt
prezentate credinciosului ca evenimente pe
care acesta le aşteaptă cu nerăbdare. La
Răpire el îl va vedea pe Mântuitorul şi va
primi trupul său slăvit. Când se va întoarce
Cristos pe pământ, credinciosul va apărea cu
El în slavă (Col. 3:4). Atunci se vor manifes-
ta răsplăţile credinciosului. Răsplăţile acestea
vor fi date în prealabil, la Scaunul de Judeca-
tă al lui Cristos, dar vor fi văzute de toţi
când Cristos va veni să domnească. Care
sunt aceste răsplăţi? La Luca 19:17-19 se
face o aluzie că ele vor avea de a face cu
stăpânirea locală în cadrul Mileniului. O
persoană este făcută dregător peste zece
cetăţi, alta peste cinci.
Prin studierea diverselor referiri la veni-
rea Domnului, am văzut că aceasta se referă
la o perioadă de timp, mai degrabă decât la
un singur eveniment şi că această perioadă
de timp are diverse faze sau etape. Există,
desigur, un început, apoi desfăşurarea pro-
priu-zisă a evenimentului, urmată de mani-
festarea şi de punctul său culminant. Venirea
Domnului începe cu Răpirea, cuprinzând
apoi Scaunul de Judecată al lui Cristos, fiind
apoi manifestată vizibil când Cristos va
reveni pe pământ, după care se va sfârşi
atunci când cerurile şi pământul, în forma lor

actuală, vor fi distruse de foc. j
E. Misiunea lui Timotei la Tesalonic
(3:1-10)
Cuvintele credinţa voastră apar de cinci
ori în capitolul 3 (în versetele 2,5, 6, 7, 10),
ele fiind cheia înţelegerii pasajului. Tesaloni-
cenii treceau prin prigoane cumplite şi Pavel
era dornic să afle cum rezista credinţa lor în
faţa acestui test. Astfel capitolul respectiv
este o lecţie despre importanţa continuării
lucrării, după ce a fost vestită Evanghelia şi
primită de un număr de oameni. Nu este de
ajuns să-i conducem pe păcătoşi la Mântuito-
rul, ci trebuie să-i ajutăm să crească în harul
şi în cunoştinţa Domnului.
3:1 în capitolul 3 continuăm să auzim
bătaia inimii lui Pavel, pe măsură ce el îşi
exprimă interesul nepieritor pentru sfinţii de
la Tesalonic. Când s-a aflat la Atena, 1-a
cuprins un dor nespus să afle cum se des-
curcau convertiţiijui. Satan îl împiedicase să
revină personal. în cele din urmă însă n-a
mai putut răbda şi s-a decis să-1 trimită pe
Timotei la tesaloniceni, el rămânând mai
departe la Atena (Aici se recurge la aşa-
numitul noi editorial.) Se degajă de aici o
anumită tristeţe la gândul că Pavel rămăsese
singur la Atena, unde tabloul impunătoarelor
clădiri ale oraşului nu-1 impresiona cu nimic
pe apostol, care purta în inimă povara grijii
sale faţă de biserici.
3:2 Observaţi diversele grade care înso-
ţesc numele lui Timotei: fratele nostru şi
slujitorul lui Dumnezeu şi împreună lu-
crător cu noi în Evanghelia lui Cristos.
Termenul „minister"9 — arată autorul co-
mentariului—din acest pasaj, ca de altfel în
tot NT înseamnă doar slujitor. (Evident,
autorul se referă aici la folosirea termenului
de minister în engleza contemporană cu
sensul de prelat, de cleric, n.tr.) Ideea unei
clase separate de clerici a apărut mult mai
târziu.
Ce privilegiu a avut Timotei să-şi facă u-
cenicia sub conducerea preaiubitului frate
Pavel! Acum, după ce şi-a dovedit vrednicia,
este trimis singur într-o misiune la Tesalonic.
Scopul călătoriei este de a-i întări pe
sfinţi şi a-i încuraja în credinţa lor. Ei fusese-
ră prigoniţi din pricina faptului că L-au
mărturisit pe Cristos, într-o perioadă foarte
critică pentru tinerii convertiţi, când Satan
probabil le sugera acestora că au greşit, când
s-au creştinat!
Ar fi interesant să auzim pledoaria făcută
de Timotei acestor tineri în credinţă, pe care

1 Tesaloniceni

855

i-a sfătuit să se aştepte la împotrivire, s-o
îndure cu bărbăţie şi să se bucure că au parte
de ea. Ei aveau nevoie de încurajare, ca să
nu cedeze în faţa presiunii opoziţiei.
3:3 în vâltoarea prigoanelor, era uşor ca
tesalonicenii să considere un lucru ciudat
faptul că au ajuns să sufere atât de crunt şi să
se întrebe dacă nu cumva Dumnezeu era ne-
mulţumit de ei. Timotei le aminteşte însă că
ceea ce li se întâmplă nu este deloc un fapt
ciudat, ci cu totul normal pentru creştini,
pentru ca ei să nu se clatine şi să nu-şi piar-
dă cumpătul.
3:4 Pavel le aminteşte că pe când se afla
la Tesalonic el însuşi le-a spus că creştinii
sunt rânduiţi să sufere. Prezicerea lui s-a
împlinit în viaţa lor, aşa cum au avut ei
prilejul să constate din plin!
încercările formează o disciplină necesa-
ră în viaţa noastră:
1.	Ele dovedesc realitatea credinţei noas-
tre, fiind un proces de selecţie prin care cei
ce doar se numesc creştini se separă de la
sine de adevăraţii credincioşi (1 Pet. 1:7).
2.	Ele ne învrednicesc să ne mângâiem şi
să ne încurajăm unii pe alţii, când trecem
prin încercări (2 Cor. 1:4).
3.	Ele dezvoltă anumite haruri, cum ar fi
capacitatea de a îndura, în caracterul nostru
(Rom. 5:3).
4.	Ele ne fac să răspândim Evanghelia cu
şi mai multă râvnă (Fap.4:29;5:27-29; 8:3,4).
5.	Ele ne ajută să scăpăm de zgura din
viaţa noastră (Iov 23:10).
3:5 Apostolul repetă esenţa versetelor 1
Şi 2: când n-a mai putut suporta nici o amâ-
nare, 1-a trimis pe Timotei să vadă cum
rezistau creştinii de acolo în furtuna care i-a
cuprins. Pe Pavel îl preocupa în mod deose-
bit pericolul ca nu cumva diavolul să-i fi
păcălit să renunţe la puternica lor mărturie
creştină, în schimbul unei atenuări a prigoa-
nelor. Aceasta e o ispită permanentă pentru
noi, să renunţăm la loialitatea noastră faţă de
Cristos, din comoditate, să ocolim crucea, în
drum spre cunună. Oare care dintre noi nu
este nevoit să se roage: „Iartă-mă, Doamne,
pentru că de atâtea ori am găsit căile prin
care am ocolit suferinţa şi jertfa pe care le
implică ucenicia. întăreşte-mă astăzi să
umblu cu Tine, indiferent cât m-ar costa."
Dacă Satan ar fi reuşit să-i determine pe
sfinţi să se lepede de mărturia lor, atunci
pentru Pavel aceasta ar fi însemnat că a
trudit degeaba.
3:6 Timotei a revenit de la Corint cu
veşti bune despre tesaloniceni. Mai întâi, el

1-a asigurat pe Pavel de credinţa şi dragos-
tea lor. Nu numai că ei rămâneau fideli în-
văţăturilor credinţei creştine, ci manifestau
virtutea distinctă a dragostei. întotdeauna a-
ici este proba supremă a realităţii: faptul că
nu e vorba doar de o acceptare drept-credin-
cioasă a crezului creştin, ci de „credinţa care
lucrează prin dragoste" (Gal. 5:6). Nu doar
„credinţa voastră în Domnul Isus" ci şi „dra-
gostea voastră pentru toţi sfinţii" (Ef. 1:15).
Este oare semnificativ faptul că Timotei
a menţionat credinţa şi dragostea lor, omi-
ţând însă orice referire la nădejdea lor? Să fi
reuşit oare diavolul să le clatine încrederea în
revenirea lui Cristos? E posibil, căci, aşa
cum arată William Lincoln: „Diavolul urăşte
această doctrină [învăţătura despre venirea
Domnului, n.tr.], pentru că el cunoaşte pute-
rea ei în viaţa noastră." Dacă nădejdea tesa-
lonicenilor lăsa de dorit, atunci Pavel îşi
propune să o reînvie prin această epistolă a
nădejdii.
Timotei îi mai aduce lui Pavel vestea
despre amintirile plăcute pe care le purtau
tesalonicenii despre apostol şi prietenii lui şi
despre faptul că doreau să se revadă cu
Pavel, Sila şi Timotei cât mai curând.
3:7 Vestea aceasta a fost ca o gură de
apă rece pentru sufletul însetat al lui Pavel
(Prov. 25:25). în toate întristările şi suferin-
ţele prin care a trecut, el a fost încurajat
peste măsură de credinţa lor.
3:8 El exclamă: „Acum, da, trăim,
fiindcă voi staţi tari în Domnul." Apostolul
fusese într-un suspans, neştiind ce se întâm-
plă cu ei — a fost ca o moarte conştientă.
Dar iată că viaţa a revenit de îndată ce a aflat
că toate sunt bune cu ei. Ce mult spune
această afirmaţie despre devotamentul altru-
ist al acestui mare om al lui Dumnezeu!
3:9 Cuvintele apostolului nu erau de
ajuns să exprime întru totul faţă de Dumne-
zeu mulţumirile ce-i umpleau inima. Cupa
bucuriei lui era plină până la refuz, ori de
câte ori îşi aducea aminte de ei înaintea
Dumnezeului său.
3:10 Viaţa de rugăciune a lui Pavel era o
chestiune de formaţie, de obicei, iar nu ceva
sporadic. Pavel se ruga zi şi noapte. Apoi
rugăciunile sale erau fierbinţi: rugăm ne-
spus. Erau concrete: să vă putem vedea
faţa. Şi erau altruiste: să putem împlini ce
mai lipseşte credinţei voastre.
F.  Rugăciunea concretă a lui Pavel
(3:11-13)
3:11 Capitolul se încheie cu rugăciunea

856

1 Tesaloniceni

lui Pavel ca să poată să-i viziteze din nou şi
să vadă dragostea lor crescând şi mai mult.
Cererea este adresată Dumnezeului şi Tată-
lui însuşi, Domnului nostru Isus Cristos.
Apoi acest subiect multiplu este urmat de
verb la singular, indicându-se prin aceasta
Dumnezeirea lui Cristos şi unitatea Dumne-
zeirii.
3:12 Tesalonicenii se făcuseră într-ade-
văr vrednici de toată lauda prin autentica
dragoste creştină de care au dat dovadă, dar
întotdeauna mai e loc la acest capitol. Şi
astfel el se roagă pentru ca ei să cunoască o
măsură îndoită a acestei iubiri: Domnul să
vă îmbogăţească şi să vă facă să creşteţi
tot mai mult în dragoste. Dragostea lor
trebuie să cuprindă pe ceilalţi credincioşi şi
pe toţi oamenii, inclusiv duşmanii lor. Mode-
lul sau şablonul trebuie să fie dragostea
apostolilor: cum facem şi noi faţă de voi.
3:13 Rezultatul dragostei în viaţa de aici
este starea de nevinovăţie în viaţa de apoi.
Dacă ne iubim unii pe alţii şi-i iubim pe toţi
oamenii, vom sta fără vreo învinuire în
sfinţenie înaintea Dumnezeului nostru
când Cristos va veni cu toţi sfinţii Lui,
deoarece dragostea este împlinirea legii
(Rom. 13:8; Iac. 2:8).
Cineva a parafrazat rugăciunea astfel:
„Domnul să vă învrednicească tot mai mult
să vă petreceţi vieţile in preocuparea pentru
alţii, pentru ca El să poată statornici în voi
caracterul creştin acum, aşa încât voi să
puteţi fi absolviţi de orice învinuire care ar
putea fi adusă împotriva voastră...."
în capitolul 2 am văzut că venirea lui
Cristos are mai multe faze sau etape: un
început, o durată, o manifestare şi un punct
culminant. Versetul 13 se referă la a treia
fază: venirea Domnului nostru Isus Cris-
tos cu toţi sfinţii Lui. Judecata de la scaunul
de judecată al lui Cristos va fi avut deja loc
în cer. Răsplăţile se vor fi împărţit deja. Dar
aceste răsplăţi se vor manifesta pentru a
putea fi văzute de toţi când Mântuitorul va
reveni pe pământ ca Rege al regilor şi Domn
al domnilor.
Sfinţii din acest context sunt probabil
credincioşii care au fost răpiţi la cer când a
avut loc Răpirea (1 Tes. 4:14). Unii cred că
ar fi vorba de îngeri, dar Vincent spune că se
referă la oamenii sfinţi şi glorificaţi ai lui
Dumnezeu. El scoate în evidenţă faptul că
îngerii nu au nimic de a face cu această
epistolă, ci mai degrabă credincioşii glorifi-
caţi sunt strâns înrudiţi cu subiectul care îi
preocupa pe tesaloniceni. Vincent adaugă:

„Asta nu exclude participarea îngerilor la
venirea Domnului, dar când Pavel se referă
la această participare, el spune: cu îngerii
puterii sale, ca la 2 Tesaloniceni 1:7."10
III. ÎNDEMNURI PRACTICE (4:1-5:22)
Sfinţirea ce împlineşte voia Iui Dumne-
zeu (4:1-8)
4:1 Formularea: în fine nu înseamnă că
Pavel este pe punctul de a-şi încheia scrisoa-
rea, ci indică doar trecerea la o altă temă,
respectiv abordarea unor sfaturi practice. (în
versiunea românească folosită de traducător
s-a folosit termenul mult mai adecvat: înco-
lo, care are sensul rezumativ avut în vedere
de apostol, n.tr.)
La sfârşitul capitolului trei, am avut trei
termeni care au ieşit în evidenţă: sfinţenie,
dragoste şi venire. Aceste cuvinte formează
subiectele principale ale capitolului 4: (1)
Sfinţenia (v. 1-8), (2) Dragostea (v. 9, 10) şi
(3) Venirea (v. 13-18), la care se mai adaugă
o altă temă importantă: hărnicia (v. 11, 12).
Capitolul 4 se deschide cu îndemnul de
a umbla în sfinţenie, pentru a-I fi astfel
plăcuţi lui Dumnezeu, şi se încheie cu ridica-
rea la cer a sfinţilor. Pavel s-a gândit proba-
bil la Enoh când a scris aceste cuvinte. Ob-
servaţi similaritatea: (1) Enoh a umblat cu
Dumnezeu (Gen. 5:24a); (2) Enoh a fost
plăcut lui Dumnezeu (Ev. 11:5b); şi (3)
Enoh a fost răpit la cer (Gen. 5:24b; Ev.
11:5a). Apostolul îi elogiază pe credincioşi
pentru sfinţenia lor practică, dar îi îndeamnă
să înainteze spre noi niveluri de realizări.
Sfinţenia este un proces, nu o realizare în
sine.
4:2 Pe când se afla în mijlocul lor, Pavel
i-a îndemnat mereu, pe baza autorităţii ce i-o
dăduse Domnul Isus, să-I fie plăcuţi lui
Dumnezeu prin trăirea unei vieţi de sfinţenie
practică.
4:3 Voia lui Dumnezeu pentru oamenii
Lui este sfinţirea lor. A sfinţi înseamnă a
pune deoparte pentru uz divin. într-o pri-
vinţă, toţi credincioşii au fost puşi deoparte,
despărţiţi de lume şi ataşaţi slujirii Domnului
— aceasta fiind aşa-numita sfinţire poziţio-
nală, care este desăvârşită şi completă
(1 Cor. 1:2; Ev. 10:10). Dar, în altă privinţă,
credincioşii trebuie să se sfinţească pe.ei
înşişi, adică, să se dezlipească de toate for-
mele de păcat — aceasta fiind aşa-numita
sfinţire practică sau progresivă. Ea este un
proces care îşi va urma cursul până la moar-
tea credinciosului sau până la întoarcerea
Domnului. Or, tocmai cu acest sens este

1 Tesaloniceni

857

folosit termenul sfinţire în versetul 3. (Vezi
discuţia ce urmează mai jos pe marginea
sfinţirii la 5:23.)
Păcatul concret asupra căruia le atrage
Pavel atenţia este cel al activităţii sexuale
nelegiuite şi în acest fragment probabil acest
păcat este totuna cu adulterul. Este unul din
principalele păcate ale lumii păgâne. îndem-
nul: să vă feriţi de imoralitate sexuală este
la fel de binevenit şi necesar astăzi ca în
primul veac al existenţei bisericii.
4:4 Programul creştin este ca fiecare...
să ştie să-şi stăpânească vasul în sfinţenie
şi în cinste. Termenul vasul din acest verset
se referă probabil la soţie sau la trupul bărba-
tului. La 1 Petru 3:7 este folosit cu referire la
soţie iar la 2 Corinteni 4:7 se referă la trup.
Traducerea RSV înclină în favoarea
sensului de soţie al acestui termen: „ca
fiecare din voi să ştie sâ-şi ia o soţie în
sfinţenie şi în onoare."
Traducerea NEB adoptă varianta sensului
de trup: „fiecare din voi trebuie să înveţe să-
şi stăpânească trupul, să-1 sfinţească şi să-1
onoreze."
Dacă lăsăm contextul să decidă, atunci
sensul termenului vas este: soţia bărbatului,
învăţătura care se desprinde de aici este că
fiecare bărbat trebuie să-şi trateze soţia cu
cinste şi cu decenţă, necoborându-se nicioda-
tă la nici o formă de infidelitate maritală.
Este întărit din nou principiul monogamiei,
care reprezintă voia lui Dumnezeu pentru
omenire (vezi şi 1 Cor. 7:2).
4:5 Concepţia creştină despre căsnicie
contrastează enorm cu aceea a oamenilor
fără Dumnezeu, după cum s-a exprimat un
comentator: „Când Isus şi-a pus mâinile pe
femeia din Luca 13:13, viaţa acesteia a fost
îndreptată. în schimb, când un păgân se
atinge de o femeie, aceasta devină strâmbă."
Neamurile cred că sexul este un mijloc
de gratificare a aprinderii poftei. Pentru ei
castitatea este o slăbiciune iar căsătoria un
prilej de a legaliza păcatul. Prin conversaţia
lor murdară şi prin înscrisurile lor obscene
de pe pereţi, ei preamăresc ruşinea lor.
4:6 Imoralitatea sexuală (sau desfrâul)
este un păcat împotriva Duhului Sfânt al lui
Dumnezeu (1 Cor. 6:19); este un păcat
împotriva propriului trup al celui ce-1 săvâr-
şeşte (1 Cor. 6:18); dar mai este şi un păcat
împotriva tuturor celorlalte persoane. Prin
urmare, Pavel adaugă: pentru ca nimeni să
nu profite de fratele său şi să nu se poarte
cu nedreptate faţă de el în această privin-
ţă. Cu alte cuvinte, creştinul nu are voie să

iasă din perimetrul căsătoriei înşelându-şi
fratele prin faptul că fură afecţiunile soţiei
fratelui său. Deşi aceste abateri nu sunt
pedepsite de tribunalele din vremea noastră,
Domnul este Răzbunătorul tuturor aces-
tor lucruri. Păcatele sexuale au consecinţe
groaznice pe plan fizic şi mental, provocând
tot felul de tulburări şi dezordini în viaţa de
acum a celui care le comite, ca să nu mai
spunem de consecinţele şi mai groaznice pe
care le vor avea în veşnicie, dacă aceste
păcate nu vor fi mărturisite şi iertate. Pavel
îi avertizase deja pe tesaloniceni cu privire la
aceste lucruri.
Unul dintre cei mai talentaţi scriitori
britanici din veacul al nouăsprezecelea, care
a căzut în păcat sexual, sfârşind în închisoare
şi dizgraţie, a scris următoarele:
Zeii mi-au dăruit aproape tot ce mi-am dorit.
Dar eu m-am lăsat înduplecat de îndelungatele
intervaluri de plăcere senzuală şi fără rost....
Sătul de a mai fi pe culmi, m-am coborât de
bună voie în căutarea unor noi senzaţii... Am
ajuns să nu-mi mai pese de vieţile altora. Mi-am
găsit plăcerea unde am vrut, mergând apoi mai
departe. Am uitat că orice acţiune, cât de mică,
pe care o întreprindem în viaţa de toate zilele
duce fie la formarea, fie la deformarea caracte-
rului şi că, prin urmare, ceea ce a făcut cineva în
cămăruţa lui ascunsă va fi vestit într-o bună zi
de pe acoperişurile caselor. Am încetat să mai
fiu stăpân peste mine însumi. Nu mai eram
căpitanul sufletului meu şi nici nu mai ştiam
acest lucru. Am permis plăcerii să mă domine şi
am sfârşit într-un oribil dezastru."
El a devenit astfel nepăsător faţă de
vieţile altora sau, cum se exprimă Pavel, s-a
purtat cu viclenie şi cu nedreptate faţă de
fratele său, în această privinţă.
4:7 Dumnezeu nu ne-a chemat pe baza
necurăţiei morale, ci în legătură cu o viaţă
de sfinţenie şi puritate. El ne-a chemat afară
din cloaca de degradare, iniţiind în noi un
proces de o viaţă întreagă, menit să ne facă
să ne asemănăm tot mai mult cu El.
4:8 Oricine respinge aceste instrucţiuni
nu-1 dispreţuieşte doar pe un om, ca Pavel, ci
sfidează, nesocoteşte, încalcă şi respinge pe
însuşi Dumnezeu — care ne-a dat Duhul
Lui cel Sfânt. Termenul Sfânt este accentuat
aici. Cu alte cuvinte, cum poate cineva, în
care locuieşte Duhul Sfânt, să se bălăcească
în păcate sexuale?
Observaţi că toţi membrii Trinităţii sunt
menţionaţi în acest paragraf. Tatăl (v. 3),

858

1 Tesaloniceni

Fiul (v. 2) şi Duhul Sfânt (v. 8). Ce gând
minunat! Toate Persoanele Dumnezeirii sunt
interesate şi implicate în sfinţirea credincio-
sului.
Acum se face o trecere de la tema poftei
(v. 1-8) la dragoste (v. 9-12). Dacă în prima
parte li se spune credincioşilor să se abţină,
acum li se spune să abunde.
B.	Dragostea care se gândeşte la alţii
(4:9,10)
4:9 Nu e de ajuns ca credinciosul să-şi
ţină în stăpânire trupul, ci el mai trebuie să
aibă şi o inimă plină de iubire pentru fraţii
săi în Domnul. Dragostea este cuvântul
cheie al creştinismului, după cum păcatul e
cuvântul definitoriu pentru paganism.
Nu era nevoie să li se scrie tesaloniceni-
lor despre această virtute, întrucât ei deja fu-
seseră învăţaţi de Dumnezeu să-şi iubească
fraţii, atât în virtutea instinctului divin (1 lo-
an 2:20, 27), cât şi prin îndrumările date de
învăţătorii creştini. Credincioşii de la Te-
salonic se distingeau prin dragostea lor
pentru toţi creştinii din toată Macedonia. Şi
astfel, prin faptul că-i elogiază, Pavel îi
imortalizează.
4:10 După cum s-a arătat, bunătatea faţă
de fraţi nu este o realizare, pe care s-o poţi
trece la activ, ci o virtute pe care trebuie s-o
practicăm încontinuu. De aceea şi Pavel îi
îndeamnă pe credincioşi să sporească tot mai
mult în acest har.
De ce este iubirea de fraţi atât de impor-
tantă? Pentru că acolo unde este iubire, este
şi unitate; iar acolo unde este unitate, este şi
binecuvântarea Domnului (Ps. 133:1, 3).
C.	Viaţa care le vorbeşte celor din afară
(4:11,12)
4:11 Pavel i-a încurajat pe sfinţi să caute
să facă trei lucruri, care, traduse în limbajul
zilelor noastre, ar fi, după cum urmează:
1.	Nu căutaţi să fiţi în centrul atenţiei. Cu
alte cuvinte: mulţumeşte-te să fii „mic şi
necunoscut, iubit şi preţuit numai de Cris-
tos."
2.	Vedeţi-vă de treburile voastre, refu-
zând să vă implicaţi în treburile altora.
3.	întreţineţi-vă singuri. Nu fiţi paraziţi
sau trântori, care trăiesc pe spinarea altora.
4:12 Faptul că suntem creştini şi că
aşteptăm venirea lui Cristos nu ne absolvă de
responsabilităţile cotidiene ale acestei vieţi.
Să nu uităm că lumea ne priveşte cu atenţie.

Oamenii îl judecă pe Mântuitorul prin pris-
ma noastră. De aceea, noi trebuie să ne
purtăm cuviincios faţă de necredincioşi, fiind
într-o stare de independenţă financiară faţă
de ei.
D. Nădejdea care-i mângâie pe credin-
cioşi (4:13-18)
4:13 Credincioşii din Vechiul Testament
aveau o cunoştinţă nedesăvârşită şi incom-
pletă privitoare la ceea ce se întâmplă cu
omul când moare. Astfel, termenul Şeol
reprezenta starea desprinderii de trup, care se
aplica şi la credincioşi, şi la necredincioşi.
Ei credeau că toţi oamenii vor muri, în
cele din urmă, şi că va fi o înviere generală,
la sfârşitul lumii, când va avea loc judecata
de apoi. Această concepţie se desprinde şi
din cuvintele Martei: „Ştiu că (Lazăr) va
învia la înviere, în ziua de pe urmă" (loan
11:24).
Domnul Isus a adus „la lumină viaţa şi
nemurirea prin Evanghelie" (2 Tim. 1:10).
Noi cei de azi ştim că atunci când moare,
credinciosul se duce în prezenţa lui Cristos
(2 Cor. 5:8; Filip. 1:21, 23). Despre necre-
dincios se spune însă că merge în Hades
(Luca 16:22, 23). Noi ştim însă că nu toţi
credincioşii vor muri, dar că toţi vor fi trans-
formaţi (1 Cor. 15:51). Ştim că vor fi mai
multe învieri. La Răpire, numai credincioşii
vor fi înviaţi (1 Cor. 15:23; 1 Tes. 4:16);
morţii răi vor fi înviaţi la sfârşitul domniei
de o mie de ai a lui Cristos (Apo. 20:5).
Când a venit Pavel la Tesalonic prima
oară, le-a dat creştinilor învăţătura privitoare
la venirea lui Cristos, ca să domnească, şi la
evenimentele care vor urma. Dar între timp
s-au ivit probleme legate de cei care murise-
ră. Vor rămâne trupurile lor în mormânt
până în ziua de apoi? — s-au întrebat aceşti
creştini. Vor fi ei excluşi de la participarea la
venirea lui Cristos şi de la slăvită Sa împără-
ţie? Aşadar, din dorinţa de a răspunde la
întrebările ridicate de ei şi de a le aplana
temerile, Pavel descrie acum succesiunea în
care se vor derula evenimentele când va veni
Cristos să-i ia la El pe ai Săi.
Formula: Nu vreau, fraţilor, să fiţi în
necunoştinţă are meni."ea de a le atrage
atenţia cititorilor că urmează un anunţ im-
portant. Aici acest anunţ se referă la cei ce
au adormit, adică la cei ce au murit. Ador-
mirea din acest context se referă întotdeauna
la trupul creştinilor trecuţi în veşnicie, nici-
decum la duhul sau sufletul lor. Asemănarea

1 Tesaloniceni

859

morţii cu un somn este o comparaţie foarte
reuşită. într-adevăr, când privim un mort, nu
ni se pare oare că doarme? Chiar şi termenul
de cimitir provine din grecescul koimeterion,
care înseamnă: „loc de dormit". în plus
asemuirea morţii cu somnul este o compara-
ţie arhi-cunoscută, întrucât în fiecare seară
când mergem la culcare punem în scenă
acest simbol al morţii, pentru ca dimineaţa,
când ne trezim, să exemplificăm cealaltă
mare realitate: învierea.
Nicăieri în Biblie nu ni se spune că
sufletul adoarme atunci când intervine moar-
tea persoanei. Bogatul şi Lazăr au fost amân-
doi conştienţi în starea de morţi (Luca 16:19-
31). Când moare credinciosul, el este „acasă
la Domnul" (sau „în prezenţa Domnului") (2
Cor. 5:8). A muri înseamnă „a fi cu Cristos,"
o poziţie pe care Pavel o descrie drept „un
câştig" şi un lucru „cu mult mai bun" (Filip.
1:21, 23). Or, toate acestea nu ar fi, desigur,
posibile, dacă sufletul ar fi adormit!
Tot aşa nu găsim în Biblie nimic care să
indice anihilarea. La moarte fiinţa nu înce-
tează. Credinciosul şe bucură de viaţă veş-
nică (Marcu 10:30). în schimb, necredincio-
sul suferă pedeapsă veşnică (Marcu 9:48;
Apo. 14:11).
Cu privire la sfinţii care au murit, aposto-
lul spune că întristarea noastră nu trebuie să
fie lipsită de nădejde. El nu exclude întrista-
rea. Doar însuşi îsus a plâns la mormântul
lui Lazăr, deşi ştia că după numai câteva
minute avea să-1 învie (loan 11:35-44). Dar
apostolul exclude acel gen de întristare
deznădăjduită, disperarea celor care nu au
nădejdea cerului în inimă, care nu mai speră
într-o revedere cu cei dragi şi care nu se mai
gândesc decât la judecata ce-i aşteaptă.
Sintagma: ca alţii care nu au nici o
nădejde îmi aduce aminte întotdeauna de o
înmormântare la care am participat, când
rudele îndurerate s-au adunat în jurul sicriu-
lui persoanei nemântuite, tânguindu-se şi
rostind cu inima lipsită de orice mângâiere:
„O, Marie, Dumnezeul meu, Dumnezeul
meu, Marie!" A fost o scenă de nesfârşită
deznădejde, pe care n-am s-o uit niciodată.
4:14 Temelia nădejdii credinciosului este
învierea lui Cristos. Cu tot atâta certitudine
cu care credem că Isus a murit şi a înviat,
credem şi faptul că cei ce au adormit în Isus
vor fi înviaţi şi vor participa la venirea Lui.
„Căci după cum în Adam toţi mor, tot aşa în
Cristos toţi vor fi făcuţi vii" (1 Cor. 15:22).
învierea Lui este garanţia şi dovada că şi noi
vom învia.

Observaţi sintagma: dorm în Isus sau
„cei care dorm prin Isus". Conştienta faptu-
lui că moartea nu este altceva decât adormi-
rea, de către Iubitorul sufletelor noastre, a
trupurilor preaiubiţilor Săi are darul de a
deposeda moartea de groaza ei.
Asigurarea noastră pozitivă cu privire la
cei ce au murit în Cristos constă în faptul că
Dumnezeu îi va aduce împreună cu El.
Acest lucru poate fi înţeles în două feluri:
1.	Ar putea însemna că, atunci când va
avea loc Răpirea, Dumnezeu va învia trupu-
rile credincioşilor, ducându-le în cer, împreu-
nă cu Domnul Isus.
2.	Sau ar putea însemna că atunci când se
va întoarce Cristos pe pământ ca să dom-
nească, Dumnezeu îi va aduce înapoi, împre-
ună cu Cristos, pe cei ce au murit în credinţă.
Cu alte cuvinte, apostolul spune: „Nu vă
îngrijoraţi, gândind că cei ce au murit vor fi
lipsiţi de gloria împărăţiei ce va să vină, căci
Dumnezeu îi va aduce înapoi împreună cu
Isus, când El va reveni cu putere şi mare
slavă." (De obicei, acesta este înţelesul
preferat.)
Dar cum vine asta? Trupurile lor zac
acum în mormânt. Cum pot ele reveni îm-
preună cu Isus? Răspunsul ni-1 dau versetele
15-17: înainte ca Cristos să vină şi să-şi
stabilească împărăţia, El se va întoarce ca să-
i ia pe ai Săi cu El în cer, acasă. Apoi, la o
dată ulterioară, El va reveni împreună cu ei
[pe pământ].
4:15 De unde ştia Pavel toate acestea?
Răspunsul lui este: vă spunem prin cuvân-
tul Domnului. Cu alte cuvinte, el a primit
aceste adevăruri printr-o revelaţie directă
din partea Domnului. Nu ni se spune modul
în care le-a primit — dacă a fost printr-o
vedenie, dacă a auzit cu urechea sau dacă
Duhul Sfânt i le-a transmis în duhul lui. Cert
este însă că avem aici un adevăr ce nu fusese
adus la cunoştinţa oamenilor până atunci.
Apoi el explică faptul că la întoarcerea
lui Cristos, sfinţii aflaţi în viaţă nu o vor lua
înaintea sfinţilor adormiţi şi nu vor deţine
nici un avantaj asupra lor.
în versetul acesta Pavel se descrie pe sine
ca unul care va fi în viaţă la venirea lui Cris-
tos („noi, cei vii", vezi şi 1 Cor. 15:51, 52).
Dar la 2 Corinteni 4:14 şi 5:1 el aminteşte de
posibilitatea de a se afla printre cei ce vor fi
înviaţi. Concluzia evidentă care se desprinde
de aici este că trebuie să aşteptăm venirea
Domnului în orice clipă, fiind însă conştienţi
de faptul că s-ar putea să fim chemaţi acasă,
în cer, prin modalitatea morţii.

860

1 Tesaloniceni

4:16 Aici ni se oferă ordinea exactă a
derulării evenimentelor la venirea lui Cristos
ca să-Şi ia sfinţii. Domnul însuşi va coborî
din cer. Nu va trimite un înger, ci va veni El
însuşi! Apoi va veni cu un strigăt, cu
glasul arhanghelului şi cu trâmbiţa Iui
Dumnezeu. S-au propus diverse explicaţii
ale semnificaţiei acestor sunete de comandă
(sau „strigăt de strângere laolaltă", cum se
spune în traducerea Azimioară, n.tr.). Totuşi,
este imposibil să oferim o variantă definitivă.
Iată cele trei explicaţii principale:
1.	Unii cred că strigătul de aici ar fi
însuşi glasul Domnului Isus care învie morţii
(loan 5:25; 11:43, 44) şi-i transformă pe cei
vii. Alţii, între care Hogg şi Vine, spun că
strigătul este glasul arhanghelului.
2.	De obicei, prin glasul arhanghelului
Mihail se înţelege porunca de strângere
laolaltă a sfinţilor din VT, întrucât el este
atât de strâns asociat cu Israelul (Dan. 12:1;
Iuda 9; Apo. 12:4-7). Alţii cred că scopul
acestui strigăt este producerea unei treziri la
scară naţională a Israelului. Apoi mai sunt
unii care sugerează că glasul arhanghelului
cheamă îngerii, să-L însoţească pe Domnul
şi pe sfinţii Săi, ca o escortă militară, în
trecerea lor prin teritoriul inamicului în drum
spre cer (cf. Luca 16:22).
3.	Trâmbiţa lui Dumnezeu este totuna
cu „cea din urmă trâmbiţă" de la 1 Corinteni
15:52, care are de a face cu învierea credin-
cioşilor la Răpire. Ea îi cheamă pe sfinţi la
binecuvântare veşnică. Această trâmbiţă nu
trebuie confundată cu trâmbiţa a şaptea de la
Apocalipsa 11:15-18, care semnalează turna-
rea finală a judecăţii [lui Dumnezeu] asupra
lumii, în timpul Marii Strâmtorări. Ultima
trâmbiţă de aici este ultima pentru biserică.
A şaptea trâmbiţă din Apocalipsa este ultima
pentru lumea necredincioasă (deşi nu i se
spune niciodată, concret, „ultima trâmbiţă").
Trupurile celor morţi în Cristos vor
învia întâi. E discutabil dacă aici sunt cu-
prinşi şi sfinţii din VT. Cei care cred că şi ei
vor fi cuprinşi în această înviere scot în
evidenţă că acum se aude glasul arhanghelu-
lui, care este strâns legat de destinele Israelu-
lui (Dan. 12:1). Dar cei care cred că sfinţii
din VT nu vor fi înviaţi la Răpire ne atrag
atenţia că sintagma în Cristos (morţii în
Cristos) nu se aplică niciodată la credincio-
şii care au trăit înainte de era Bisericii; pro-
babil, acei credincioşi vor fi înviaţi la sfârşi-
tul Marii Strâmtorări (Dan. 12:2). în orice
caz, este limpede că învierea de aici nu este
o înviere generală. Nu toţi morţii sunt înviaţi

acum, ci numai morţii în Cristos.
4:17 Apoi cei vii vor fi răpiţi împreună
cu ei, în nori, ca să întâmpinăm pe Dom-
nul în văzduh. Termenul Răpire, prin care
descrie prima etapă a venirii Domnului,
derivă de la verbul folosit în traducerea
latinească a Bibliei, care are înţelesul de a fi
răpit.u Prin răpire se înţelege ridicarea la
cer, smulgerea, aşa cum este folosit termenul
cu referire la Filip, la Fapte 8:39 sau la Pavel
la 2 Corinteni 12:2, 4 şi la copilul de parte
bărbătească de la Apocalipsa 12:5.
Văzduhul este sfera lui Satan (Ef. 2:2).
Aşadar, această strângere triumfală constituie
0	sfidare pe faţă la adresa diavolului, în
propriul său domeniu.
Gândiţi-vă numai la tot ce găsim în
aceste versete! Pământul şi marea cedând
ţărâna tuturor celor care au murit în Cristos.
Apoi miracolul transformator prin care din
această ţărână iau chip trupurile glorificate,
eliberate pe veci de orice boală, durere şi
moarte. După care urmează zborul cosmic
spre cer. Şi toate acestea au loc într-o clipea-
lă din ochi (1 Cor. 15:52).
Multor oameni le vine greu să creadă
relatarea despre crearea omului din Geneza
1	şi 2. Dar dacă se poticnesc de creaţie, ce
vor face în cazul Răpirii — când Dumnezeu
va re-crea milioane de oameni din ţărâna
care a fost îngropată, împrăştiată, presărată
sau măturată de vânt pe plajele lumii?
Oamenii din lume manifestă un entu-
ziasm debordant pentru explorările spaţiale.
Dar se poate asemui, chiar şi cea mai cuteză-
toare dintre expediţiile lor spaţiale, cu minu-
nea strămutării în cer într-o fracţiune de
secundă, fără ca noi să trebuiască să luăm cu
noi atmosfera de aici, cum sunt obligaţi să
procedeze astronauţii când fac mici incur-
siuni în spaţiul cosmic?
în legătură cu venirea lui Cristos, avem
de auzit un sunet ca nici un altul, de privit o
privelişte de neînchipuit, de simţit un mira-
col extraordinar, de gustat o întâlnire nespus
de minunată şi de trăit o mângâiere fără
seamăn.
Este bine să observăm de asemenea
revenirea insistentă a termenului Domnul în
aceste versete: cuvântul Domnului (v. 15),
venirea Domnului (v. 15), Domnul însuşi (v.
16), să-L întâmpinăm pe Domnul (v. 17),
să fim totdeauna cu Domnul (v. 17).
Pe veci cu Domnul! Cine poate descrie
toată bucuria şi starea de binecuvântare ce
rezidă în aceste cuvinte?
4:18 Mângâiaţi-vă, deci, unii pe alţii cu

1 Tesaloniceni

861

aceste cuvinte. Gândurile despre venirea
Domnului nu-1 îngrozesc pe credincios.
Dimpotrivă, acest eveniment este o nădejde
care îi umple inima de bucurie, încântare şi
mângâieri.
INDICII CĂ TRĂIM
VREMURILE DE PE URMĂ
Există multe indicii că Răpirea s-ar putea
să se producă foarte curând. Considerăm
cele ce urmează nişte paie in vânt:
1.	înfiinţarea Statului Israel în  1948
(Luca 21:29). Smochinul (Israel) înfrunzeşte
(Luca 21:29-31). Pentru prima oară, după
multe veacuri, evreii există ca stat naţional,
în hotarele ţării lor. Asta înseamnă că împă-
răţia lui Dumnezeu este aproape.
2.	Apariţia multor naţiuni (Luca 21:29).
Isus a prezis nu doar faptul că smochinul va
înfrunzi, ci şi toţi copacii. Am asistat în
ultimul timp la căderea guvernelor coloniale
şi la proliferarea unor noi naţiuni. Trăim în
epoca unui nou val de naţionalism.
3.	Revenirea Israelului în ţara sa, într-o
stare de necredinţă (Ez. 36:24,25). Ezechiel
a profeţit că abia după întoarcerea lor vor fi
curăţiţi israeliţii de păcatele lor. Astăzi Israe-
lul este, în mare măsură, o naţiune agnostică;
numai un mic (dar foarte elocvent) segment
al populaţiei Israelului este format din evrei
drept-credincioşi (ortodocşi).
4.	Mişcarea ecumenică (Apo. 17, 18).
Prin Babilon noi înţelegem uriaşul sistem
religios, politic şi comercial alcătuit din
entităţi religioase apostate, care se intitulează
creştin — probabil fuziunea elementelor
apostate din cadrul catolicismului şi protes-
tantismului. Creştinătatea devine din ce în ce
mai apostată (1 Tim. 4:1, 2 Tes. 2:3), mer-
gând din ce în ce mai mult în direcţia unei
super-biserici mondiale.
5.	Explozia mondială a spiritismului (1
Tim. 4:1-3), care face ravagii în zone întinse
ale globului, chiar în clipa de faţă.
6.	îngrozitoarea degradare morală şi
renunţare la normele etice (2 Tim. 3:1-5). Zi
de zi, ziarele ne oferă cu preponderenţă
dovezi ale acestei stări de lucruri.
7.	Violenţa şi nesupunerea civilă (2 Tes.
2:7, 8). Un spirit de fărădelege abundă în
familii, pe plan naţional şi chiar în biserică.
8.	Oameni având doar o formă de evla-
vie, dar tăgâduindu-i puterea (2 Tim. 3:5).
9.	Apariţia unui spirit anti-creştin (1 loan
2:18), manifestat prin înmulţirea cultelor
deviate, care se dau creştine, dar neagă, în

practică, toate doctrinele de bază ale credin-
ţei. Ele înşeală recurgând la imitaţie (2 Tim.
3:8).
10. Tendinţa naţiunilor de a se alia pe
coordonatele aproximative ale configuraţiei
zilelor de pe urmă. Piaţa Comună Europea-
nă, bazată pe aşa-numitul Tratat de la Roma,
ar putea duce la reînvierea Imperiului Ro-
man — cele zece degete de la picioare,
alcătuite din fier şi lut (Dan. 2:32-35).
La toate acestea am putea adăuga celelal-
te indicii: cutremurele din multe ţări, perico-
lul foametei pe suprafeţe întinse ale globului
şi creşterea ostilităţii dintre neamuri (Mat.
24:6, 7). Eşecul guvernelor de a menţine
ordinea şi legalitatea şi de a suprima teroris-
mul creează climatul propice apariţiei unui
dictator mondial. Proliferarea arsenalelor
nucleare face ca întrebarea de la Apocalipsa
13:4: „Cine este în stare să facă război cu
el?" (adică cu fiara) să capete un nou sens.
Răspândirea televiziunii pe tot globul ar
putea fi mijlocul prin care se vor împlini
Scripturile referitoare la evenimente despre
care se spune că vor fi văzute simultan pe
toată planeta (Apo. 1:7).
Majoritatea acestor evenimente sunt
prevăzute ca întâmplându-se înainte de
revenirea lui Cristos pe pământ pentru a
domni. Biblia nu spune că ele se vor întâm-
pla înaintea Răpirii, ci înaintea arătării Sale
cu slavă. Dacă aşa stau lucrurile şi dacă
vedem deja înfiripându-se aceste tendinţe şi
curente, atunci concluzia evidentă la care
suntem conduşi este că într-adevăr Răpirea
este foarte aproape, f
E. Ziua Domnului (5:1-11)
5:1 învăţătorii biblici adesea obiectează
faţă de actuala împărţire a Scripturii pe
capitole, argumentând că [de multe ori]
subiectul ar trebui să continue fără nici o
întrerupere. Dar aici despărţirea textului în
două capitole (4 şi 5) este necesară, întrucât
Pavel abordează o nouă temă. El curmă
discutarea temei Răpirii, ocupându-se de
Ziua Domnului. Cuvintele: cât despre (tra-
ducerea termenilor peri de din greacă) sem-
nalează o nouă direcţie, aşa cum se întâmplă
de atâtea ori la 1 Corinteni.
Pentru credincioşii adevăraţi, Răpirea
este o nădejde care ne aduce multă mângâie-
re, dar ce va însemna ea pentru cei ce nu
sunt în Cristos? Va însemna începutul pe-
rioadei denumite aici timpuri şi perioade.
Această perioadă are un caracter preponde-
rent iudaic. în acest timp Dumnezeu se va

862

1 Tesaloniceni

ocupa din nou de naţiunea Israel, derulând
evenimentele de la sfârşitul timpului pe care
le-au prezis profeţii din VT. Când apostolii
L-au întrebat pe Isus când îşi va întemeia El
împărăţia. El le-a răspuns că nu e treaba lor
să ştie timpurile şi perioadele (Fapte 1:7). Se
pare că timpurile şi perioadele acoperă
intervalul anterior întemeierii împărăţiei,
precum şi perioada propriu-zisă a împărăţiei.
Pavel nu considera că este nevoie să le
scrie tesalonicenilor despre timpuri şi pe-
rioade — în primul rând, pentru că pe ei nu-
i vor afecta, ei fiind răpiţi la cer înainte de a
începe aceste epoci.
De asemenea, timpurile şi perioadele,
alături de Ziua Domnului, sunt teme pe care
le găsim în VT. Răpirea este o taină (1 Cor.
15:51), ce nu mai fusese descoperită până la
apostoli.
5:2 Sfinţii ştiau deja despre ziua Dom-
nului. Ei erau conştienţi că nu se cunoaşte
timpul exact şi că ea va veni când se aşteaptă
oamenii mai puţin la ea. Ce vrea să spună
Pavel prin sintagma: ziua Domnului? în
mod cert, nu este o zi de douăzeci şi patru de
ore, ci o perioadă de timp cu anumite carac-
teristici.
în VT termenul acesta s-a folosit pentru
desemnarea unei perioade de judecată, pus-
tiire şi întuneric (îs. 2:12; 13:9-16; Ioel 2:1,
2). A fost perioada în care Dumnezeu a
pornit la atac împotriva duşmanilor Israelu-
lui, pedepsindu-i cum se cuvine (Ţef. 3:8-12;
Ioel 3:14-16; Obad. 15-17; Zah. 12:8, 9).
Dar prin ziua Domnului s-a înţeles de ase-
menea orice ocazie în care Dumnezeu şi-a
pedepsit poporul Său, pentru idolatria şi
căderea sa în păcat (Ioel 1:15-20; Arnos
5:18; Ţef. 1:7-18). în esenţă, ea se referea la
judecata păcatului, la biruinţa cauzei Dom-
nului (Ioel 2:31,32) şi la nespusa binecuvân-
tare a oamenilor Săi credincioşi.
în viitor ziua Domnului va acoperi cam
aceeaşi perioadă ca şi timpurile şi perioadele.
Va începe după Răpire şi va cuprinde:
1.	Marea Strâmtorare (sau Tribulaţia), adică
vremea necazului lui Iacob (Dan. 9:27;
Ier. 30:7; Mat. 24:4-28; 2 Tes. 2:2; Apo.
6:1-19:16).
2.	Venirea lui Cristos, împreună cu sfinţii
Săi (Mal. 4:1-3; 2 Tes. 1:7-9).
3.	Domnia de o mie de ani a lui Cristos pe
pământ (Ioel 3:18 [cf. v. 14]; Zah. 14:8,
9 [cf. v. 1]).
4.	Distrugerea finală a cerurilor şi a pămân-
tului prin foc (2 Pet. 3:7, 10).
Ziua Domnului este acel timp când

Iehova va interveni public in treburile oame-
nilor, fiind marcat de judecata duşmanilor
Israelului şi a segmentului apostat al naţiunii
Israel, precum şi prin izbăvirea poporului
Său, prin stabilirea împărăţiei de pace şi
prosperitate a lui Cristos şi de slavă pentru
El însuşi.
Apostolul le aminteşte cititorilor săi că
ziua Domnului va veni ca un hoţ noaptea,
adică pe neaşteptate, luându-i pe oameni prin
surprindere. întreaga lume va fi total nepre-
gătită.
5:3 Ziua aceasta va mai veni în mod
amăgitor, brusc, distrugător, inevitabil şi
ineluctabil.
Lumea va fi cuprinsă de o atmosferă de
încredere şi securitate. Apoi judecata lui
Dumnezeu se va coborî cu o forţă extrem de
distructivă. Prin distrugere aici nu se înţe-
lege trecerea în nefiinţă sau anihilarea, ci
pierderea bunăstării sau năruirea, ruinarea
scopului existenţei. Distrugerea aceasta va fi
la fel de inevitabilă ca durerile naşterii
peste femeia însărcinată. Pentru necredin-
cioşi, nu va fi scăpare de judecata aceasta.
5:4 E bine să observăm că acum aposto-
lul trece de la persoana a treia plural la
persoana întâi, singular sau plural.
Ziua Domnului va fi perioada în care se
va revărsa mânia peste lumea nemântuită.
Dar ce va însemna ea pentru noi? Răspunsul
este că noi nu suntem în pericol, deoarece nu
suntem în întuneric.
Ziua aceasta va veni ca un hoţ noaptea
(v. 2). Singurul mod în care va surprinde
ziua aceasta pe cineva va fi ca un hoţ şi sin-
gurele persoane pe care le va surprinde vor
fi cei aflaţi în întuneric, în bezna nopţii, adi-
că cei neconvertiţi. Pe credincioşi nu-i va
surprinde deloc, pentru că ei nu sunt în în-
tuneric.
La prima lectură, versetul acesta ar părea
să spună că Ziua Domnului îi va surprinde
pe credincioşi, dar nu ca un hoţ. Dar lucru-
rile nu stau aşa. Ea nu-i va surprinde deloc,
pentru că atunci când va veni hoţul în bezna
nopţii acestei lumi, sfinţii vor locui în lumină
eternă.
5:5 Toţi creştinii sunt fii ai luminii şi fii
ai zilei. Ei nu sunt ai nopţii, nici ai întune-
ricului. Tocmai faptul acesta îi va scuti de
judecata pe care o va turna Dumnezeu peste
lumea care L-a respins pe Fiul Său. Judecă-
ţile Zilei Domnului sunt îndreptate doar
asupra celor care se află în întuneric moral,
fiind cuprinşi de noaptea spirituală, adică cei
ce sunt înstrăinaţi de Dumnezeu.

1 Tesaloniceni

863

Când se spune aici că creştinii sunt fiii
zilei, asta nu înseafhnă Ziua Domnului. A fi
fiii zilei înseamnă a fi oameni care aparţin
domeniului corectitudinii şi dreptăţii morale.
Ziua Domnului este timpul judecăţii asupra
celor care aparţin domeniului întunericului
moral.
5:6 Următoarele trei versete îi cheamă pe
credincioşi la o viaţă pe măsura înaltei pozi-
ţii ce o ocupă, adică o stare de veghere şi
sobrietate. Trebuie să veghem faţă de peri-
colul ispitei, leneviei, letargiei şi distragerii
atenţiei. Iar în latura pozitivă, trebuie să
veghem pentru întoarcerea Mântuitorului.
Sobrietatea din acest verset înseamnă nu
doar să fim sobri în conversaţie şi în atitudi-
nea generală a vieţii noastre, ci şi în ce
priveşte consumul de alimente şi băutură.
5:7 în domeniul natural, somnul este
asociat cu noaptea. Tot aşa este şi în dome-
niul spiritual, unde nepăsarea îi caracterizea-
ză pe cei ce sunt fii ai întunericului, adică pe
cei neconvertiţi.
Oamenii preferă să chefuiască şi să se
îmbete noaptea; ei iubesc întunericul, iar nu
lumina, deoarece faptele lor sunt rele (loan
3:19). însăşi denumirea de „club" sau „bar
de noapte" stabileşte legătura între ideea de
petrecere cu băuturi şi întunericul nopţii.
5:8 Cei care sunt ai zilei trebuie să
umble în lumină, după cum El este în lumină
(1 loan 1:7). Asta înseamnă să judecăm
păcatul şi să ne lăsăm de el, să evităm exce-
sele de tot felul. De asemenea înseamnă că
ne îmbrăcăm cu armura creştină, rămânând
înveşmântaţi cu ea. Armura aceasta constă
din platoşa credinţei şi a dragostei şi din
coiful nădejdii mântuirii. Cu alte cuvinte,
armura constă din: credinţă, dragoste şi
nădejde — cele trei elemente cardinale ale
caracterului creştin. Nu e nevoie să insistăm
asupra detaliilor legate de platoşă şi coif.
Apostolul spune doar atâta că fiii luminii
trebuie să poarte învelişul protector al unei
vieţi consecvente şi evlavioase. Ce ne păzeş-
te de stricăciunea care este în lume prin
poftă? Credinţa sau bizuire pe Dumnezeu.
Dragostea faţă de Domnul şi unii faţă de
alţii. Nădejdea revenirii lui Cristos.
Contraste importante în capitolul 5:
necredincioşi (,. ei'')     credincioşi (, ,voi'')
dormind	nedormind
beţi	treji
'n întuneric	nu în întuneric
ai nopţii şi	fii ai luminii şi fii
ai întunericului       ai zilei

nesurprinşi, neluaţi
prin surprindere
de Ziua Domnului
ca un hoţ noaptea.
nerânduiţi la mânie, ci
să obţinem mân-
tuirea.
surprinşi şi luaţi
prin surprindere
de Ziua Domnului
ca un hoţ noaptea.
distrugere subită, de
care nu pot scăpa,
ca durerile naşterii.
5:9 Răpirea are două aspecte: mântuirea
şi mânia. Pentru credincios înseamnă consu-
marea mântuirii sale în cer. Pentru necredin-
cios, înseamnă inaugurarea unui timp de
mânie pe pământ.
întrucât suntem ai zilei, Dumnezeu nu
ne-a rânduit Ia mânia pe care o va turna în
perioada Marii Strâmtorări, ci la mântuire în
sensul cel mai deplin al cuvântului—elibera-
rea de orice fel de prezenţă a păcatului.
Unii cred că mânia de aici se referă la
pedeapsa pe care o vor suferi necredincioşii în
iad. Desigur, este adevărat că Dumnezeu nu
ne-a rânduit la aceasta, dar este inutil să
introducem acest gând aici. Pavel nu vorbeşte
despre iad, ci despre evenimentele viitoare
care vor avea loc pe pământ. Contextul se
ocupă de Ziua Domnului — cea mai mare
perioadă de mânie din istoria omului pe
pământ (Mat. 24:21). Noi nu avem nici o
programare în faţa gâdelui, ci întâlnirea noas-
tră se va face cu Mântuitorul.
Unii spun că Marea Strâmtorare este vre-
mea mâniei lui Satan (Apoc. 12:12), nu mânia
lui Dumnezeu. Ei afirmă că biserica va trece
prin mânia lui Satan, dar că va fi izbăvită de
mânia lui Dumnezeu la a Doua Venire a lui
Cristos. Dar versetele următoare vorbesc de-
spre mânia lui Dumnezeu şi a Mielului iar ca-
drul este cel al perioadei Marii Strâmtorări:
Apo.6:16, 17; 14:9, 10, 19; 15:1,7; 16:1, 19.
5:10 Versetul acesta subliniază preţul
extraordinar de mare pe care 1-a plătit Dom-
nul Isus Cristos pentru a ne izbăvi de mânie şi
a ne asigura mântuirea. El a murit pentru
noi, pentru ca, fie că veghem, fie că dor-
mim, să trăim împreună cu EI.
Sintagma: fie că veghem, fie că dormim
poate fi înţeleasă în două feluri. Unii învăţaţi
spun că se referă la „cei vii sau cei morţi" de
la Răpire. Ei scot în evidenţă faptul că vor fi
două categorii de credincioşi cu acea ocazie:
cei ce au murit în Cristos şi cei ce sunt în
viaţă când are loc Răpirea. Prin urmare, spun
ei, fie că ne aflăm printre cei vii, fie printre
cei morţi când se va întoarce Cristos, noi vom
trăi împreună cu El. Creştinii care mor nu
pierd nimic, după cum i-a explicat Domnul
Martei: „Eu sunt învierea şi viaţa: cine crede

864

1 Tesaloniceni

în Mine, chiar dacă ar muri [adică, un creştin
care moare înainte de Răpire], va trăi [căci el
va fi înviat dintre cei morţi]. Şi oricine trăieşte
şi crede în Mine [un credincios care este în
viaţă când are loc Răpirea] nu va muri nicio-
dată..." (loan 11:25,26).
Alţi învăţaţi spun că sintagma: fie că
veghem, fie că dormim ar însemna: „fie că
suntem veghetori, fie că suntem lumeşti". Cu
alte cuvinte, Pavel ar spune aici că fie că
suntem treji spiritual, fie că suntem lumeşti,
carnali sau fireşti, vom fi răpiţi la cer, ca să-L
întâmpinăm pe Domnul. Mântuirea noastră
eternă nu depinde de vegherea noastră spiritu-
ală în ultimele momente ale timpului petrecut
de noi pe pământ. Dacă suntem convertiţi cu
adevărat, vom trăi împreună cu El când va
reveni El, fie că suntem într-o stare de aştep-
tare înfrigurată, fie că suntem adormiţi. Con-
diţia noastră spirituală va stabili, desigur, ce
fel de răsplăţi vom primi, dar mântuirea
noastră depinde numai şi numai de credinţa
noastră în Cristos.
Cei care subscriu la părerea a doua scot în
evidenţă că termenul tradus prin veghem este
identic cu cel din versetul 6, „veghem" (cum
au şi fost traduse în ediţia română, n.tr.). Iar
termenul tradus prin dormim are, în versetele
6 şi 7, sensul de: „insensibilitate faţă de lucru-
rile divine, presupunând conformare la princi-
piile lumii" (Vine). Dar mi este acelaşi termen
care se foloseşte la 4:13, 14, 15 cu sensul de
moarte.14
5:11 întrucât avem parte de o mântuire
atât de mare, că suntem îndrăgostiţi de un
Mântuitor atât de măreţ şi în lumina faptului
că El se va întoarce în curând, noi ar trebui să
ne îndemnăm unii pe alţii, învăţându-ne,
încurajându-ne şi fiind pildă unii pentru alţii,
întărindu-ne cu cuvântul lui Dumnezeu, având
grijă unii de alţii, în dragoste. întrucât vom
trăi împreună cu El atunci, se cuvine să trăim
unii cu alţii, într-o armonioasă cooperare,
acum.
F. Diverse sfaturi oferite sfinţilor (5:12-22)
5:12 Poate că bătrânii bisericii din Tesalo-
nic i-au mustrat pe cei ce s-au lăsat de lucru,
trăind pe spinarea altora. Şi fără îndoială că
trântorii nu au primit prea bine sfatul! Ceea ce
explică îndemnul dat acum conducătorilor şi
celor aflaţi sub conducerea lor.
Când Pavel îi îndeamnă pe sfinţi să-i re-
cunoască pe cei care care lucrează printre
ei, el vrea să spună că îndrumătorii lor spiritu-
ali trebuie respectaţi şi ascultaţi — aşa cum
reiese din cuvintele: „care vă conduc în

Domnul şi vă sfătuiesc." Bătrânii sunt păs-
tori asistenţi ai oilor lui Dumnezeu, având a-
tribuţia de a-i învăţa pe alţii, de a conduce şi
de a preveni.
Versetul acesta e unul dintre numeroasele
din NT care arată că în bisericile apostolice în
biserica primară nu exista sistemul de condu-
cere de către un singur om. Exista în schimb
un grup de presbiteri în fiecare adunare, care
păstorea turma locală, cum arată Denney:
La Tesalonic nu exista un singur preşedinte sau
cleric, în sensul nostru actual, care să posede
într-un anumit grad responsabilitatea exclusivă;
ci preşedinţia se afla în mâinile unei pluralităţi
de oameni.15
Dar absenţa sistemului de conducere al
unui singur om nu justifică nici cealaltă
extremă: conducerea de către toţi oamenii.
Adunarea nu trebuie să devină o democraţie,
ci o aristocraţie, adică guvernarea să fie
exercitată de cei mai calificaţi.
5:13 Presbiterii sau bătrânii slujesc ca
reprezentanţi ai Domnului. Lucrarea lor este
lucrarea lui Dumnezeu. Din această pricină,
ei trebuie să se bucure de o înaltă considera-
ţie şi iubire.16 îndemnul: „Trăiţi în pace
între voi" nu este deloc întâmplător, căci
problema numărul unu între creştinii de
pretutindeni este că nu se împacă unii cu
alţii. Fiecare credincios are destulă fire veche
în el pentru a produce dezbinări în biserica
locală, aducând ruină prin aceasta. Numai în
măsura în care suntem umpluţi cu puterea
Duhului vom putea face să crească în noi
dragostea, starea de zdrobire, de îndelungă
răbdare, de bunătate, de inimă aleasă şi
duioasă, şi de iertare — toate acestea fiind
condiţii indispensabile pentru prezenţa păcii.
Una din ameninţările la adresa păcii pe care
o scoate Pavel în evidenţă ar putea fi forma-
rea de grupuri şi partide în jurul unor condu-
cători umani.
5:14 Versetul acesta pare să fie adresat
conducătorilor spirituali ai adunării, spunân-
du-le cum să se ocupe de fraţii problematici:
1.	Avertizaţi-i pe cei nedisciplinaţi —
adică pe cei ce nu se astâmpără, ci ţin cu
orice preţ să tulbure pacea bisericii, prin
comportamentul lor iresponsabil. Aici prin
nedisciplinaţi se înţelege cei ce refuză să
muncească. Sunt identici cu cei descrişi la 2
Tesaloniceni 3:6-12, care umblă în neorân-
duială, nelucrând şi băgându-se în treburile
altora.
2.	Mângâiaţi-i pe cei deznădăjduiţi -—
1.	
1 Tesaloniceni

865

adică pe cei ce au nevoie în permanenţă de
îndemnuri, pentru a putea fi ajutaţi să depă-
şească dificultăţile lor şi să rămână statornici
în Domnul.
Cu privire la felul în care redă versetul
acesta versiunea KJV: Comfort the feeble-
minded (adică: mângâiaţi-i pe cei cu mintea
slabă), Ockenga face următoarea remarcă:
„Dacă textul s-ar fi referit într-adevăr la cei
cu mintea slabă (adică înapoiaţii mintal), şi
atunci ar fi trebuit să-i mângâiem, căci oa-
menii aceştia au obiceiul să se adune acolo
unde se vesteşte evanghelia." Şi apoi nu este
oare acesta un tribut la adresa evangheliei şi
a bisericii creştine? Cel puţin aici oamenii
aceştia găsesc înţelegere, iubire şi considera-
ţie.
3.	Sprijiniţi-i pe cei slabi — adică
ajutaţi-i pe cei ce sunt slabi din punct de
vedere spiritual, moral sau fizic. Ideea prin-
cipală care se desprinde de aici este probabil
aceea a sprijinului spiritual şi moral acordat
celor slabi în credinţă, deşi nu trebuie exclu-
să şi ideea de sprijin financiar.
4.	Fiţi răbdători faţă de toţi — Etalaţi
harul îndelungii răbdări, atunci când alţii au
tendinţa să vă irite sau să vă provoace.
5:15 Adresându-se acum creştinilor în
general, Pavel interzice orice gând de răzbu-
nare. Reacţia naturală este să te aperi, să dai
înapoi, să fii chit. Dar creştinul trebuie să fie
•ntr-o părtăşie atât de strânsă cu Domnul
Isus, încât să poată reacţiona în chip supra-
natural. Cu alte cuvinte, din instinct el va da
dovadă de bunătate şi dragoste, deopotrivă
faţă de alţi credincioşi şi faţă de cei nemân-
tuiţi.
5:16 E posibil ca creştinul să aibă o
bucurie permanentă, chiar în împrejurările
cele mai neprielnice, pentru că Cristos este
izvorul şi subiectul bucuriei sale şi Cristos se
află la cârma tuturor împrejurărilor. Apropo,
Bucuraţi-vă întotdeauna este cel mai scurt
verset din ediţia greacă a NT, chiar dacă în
versiunea engleză „Jesus wept" (adică: „Isus
plângea") este cel mai scurt verset.
5:17 Rugăciunea trebuie să fie atitudinea
permanentă a creştinului — fără ca prin
aceasta el să-şi neglijeze îndatoririle sale
obişnuite, pentru a se consacra în întregime
rugăciunii. Desigur, el se va ruga la anumite
momente binestabilite din zi, dar se va ruga
Şi inopinat, când se iveşte nevoia; şi se va
bucura de o părtăşie necurmată cu Domnul
•n rugăciune.
5:18 Dând mulţumiri lui Dumnezeu ar
trebui să fie emoţia definitorie pentru creştin.

Dacă Romani 8:28 este adevărat, atunci noi
ar trebui să fim în stare să-I mulţumim Dom-
nului întotdeauna, în toate împrejurările şi
pentru toate, desigur, atâta timp cât a face
acest lucru nu presupune tolerarea păcatului.
Aceste trei obiceiuri bune au fost numite
ordinele de bază ale bisericii. Ele reprezintă
voia lui Dumnezeu în Cristos Isus pentru
noi. Cuvintele: în Cristos Isus ne amintesc
că El ne-a învăţat să facem aceste lucruri în
timpul lucrării Sale pe acest pământ, fiind El
însuşi întruparea vie a învăţăturilor pe care
ni le-a dat. Invăţându-i pe oameni prin pilda
Sa, El ne-a descoperit voia lui Dumnezeu cu
privire la bucurie, rugăciune şi mulţumire.
5:19 Următoarele patru versete par să se
ocupe de comportarea în adunare.
A stinge Duhul înseamnă a înăbuşi
lucrarea Sa în mijlocul nostru, a-L îngrădi şi
a-L împiedica. Păcatul stinge Duhul. Tradiţia
sau datina de asemenea îl stinge. Regulile şi
regulamentele stabilite de oameni în închina-
rea publică de asemenea îl sting. Lipsa de
unitate îl stinge. Cineva a făcut afirmaţia:
„Privirile reci, cuvintele dispreţuitoare,
tăcerea, ignorarea deliberată a cuiva—toate
acestea contribuie la stingerea Duhului, după
cum o face şi critica neîndurătoare." Ryrie
spune că Duhul este stins ori de câte ori
lucrarea Lui este înăbuşită într-o persoană
individuală sau în biserică.
5:20 Dacă legăm acest verset cu cel
anterior, atunci gândul care se conturează
este că noi stingem Duhul când dispreţuim
actele de prorocire. De pildă, s-ar putea ca
un tânăr să facă o declaraţie nu prea bine
alcătuită în slujba publică. Dacă însă îl vom
critica în aşa fel încât acesta să se ruşineze
de mărturia lui pentru Cristos, arunci am
stins Duhul.
în sensul primar al Noului Testament,
termenul „a proroci" (sau „profeţi") înseam-
nă a rosti cuvântul lui Dumnezeu. Rostirile
inspirate ale profeţilor au fost păstrate pentru
noi pe paginile Bibliei. în sens secundar, a
profeţi înseamnă a declara gândirea (sau
„mintea") lui Dumnezeu, aşa cum ne-a fost
aceasta descoperită în Biblie.
5:21 Noi trebuie să evaluăm ceea ce
auzim şi să păstrăm ce este bun. Etalonul
după care cercetăm orice predicare şi învă-
ţătură este cuvântul lui Dumnezeu. Se vor
produce uneori abuzuri, ori de câte ori Duhul
are libertatea de a vorbi prin diverşi fraţi.
Dar stingerea Duhului nu este modalitatea
prin care se îndreaptă aceste abuzuri, cum
spune şi Denney:

866

1 Tesaloniceni

O adunare deschisă, o libertate de a profeţi, o
strângere în care oricine poate să vorbească
după cum i-a dat Duhul rostire este una din
nevoile cele mai stringente ale Bisericii din
epoca modernă.17
5:22 Feriţi-vă de orice formă a răului
ar putea însemna limbile false, profeţiile sau
învăţaturile false sau ar putea însemna răul
în general.
A. T. Pierson ne atrage atenţia că există
şapte atitudini distincte ale creştinului în
versetele 16-22:
1.	Atitudinea de laudă la adresa lui Dum-
nezeu (16). Adică el mereu se desfată, des-
coperind măreţia lui Dumnezeu în tot ce face
El.
2.	Atitudinea rugativă (17). Rugăciunea
nu trebuie să fie niciodată ceva nepotrivit
sau nelatimp.
3.	Atitudinea de mulţumire (18). Chiar în
împrejurări neplăcute firii vechi.
4.	Atitudinea spirituală (19). Lui trebuie
să I se acorde libertatea deplină, în şi prin
noi.
5.	Atitudinea disponibilităţii de a ne lăsa
învăţaţi (20). Orice canal prin care găseşte
Dumnezeu de cuviinţă să ne înveţe.
6.	Atitudinea judiciară (21). Comparaţi
cu 1  loan 4:1. Cercetaţi sau testaţi toate
lucrurile prin prisma cuvântului Iui Dumne-
zeu.
7.	Atitudinea de sfinţenie (22). Dacă în
minte ţi se cuibăreşte un gând rău, evitâ-1!
Dă-1 afară!18
IV. SALUTARI FINALE CĂTRE
TESALONICENI (5:23-28)
5:23 Acum Pavel se roagă pentru sfinţi-
rea creştinilor. Sursa este: Dumnezeul păcii.
Aria de răspândire o găsim în expresia: pe
deplin, adică „în orice parte a fiinţei voas-
tre."
Versetul acesta a fost forţat de unii, care
ar dori să scoată de aici doctrina „Sfinţeniei"
— adică a sfinţirii integrale. Cu alte cuvinte
ideea că un credincios poate deveni desăvâr-
şit jără păcat în viaţa de acum. Dar nu asta
vrea să spună Pavel când se roagăjca Dum-
nezeul păcii să vă sfinţească El însuşi pe
deplin. El nu se roagă pentru eradicarea
naturii păcatului, ci, mai degrabă, sfinţirea
care să se extindă la toate părţile fiinţei lor:
duhul, sufletul şi trupul.

SFINŢIREA
Există patru faze ale sfinţirii în NT —
anterioară convertirii, poziţională, practică
sau progresivă şi perfectă.
1.	Chiar înainte ca cineva să fie mântuit,
el este pus deoparte într-o poziţie de privile-
giu extern. Astfel citim la 1 Corinteni 7:14
că soţul necredincios este sfinţit prin soţia
credincioasă. Aceasta e sfinţirea anterioară
convertirii.
2.	Ori de câte ori este cineva născut din
nou, el este sfinţit poziţional prin virtutea u-
nirii sale cu Cristos. Asta înseamnă că el este
pus deoparte pentru Dumnezeu, fiind despăr-
ţit de lume. Trimiterile la această sfinţire le
găsim la Fapte 26:18; 1 Corinteni 1:2; 6:11;
2 Tesaloniceni 2:13; Evrei 10:10, 14.
3.	Apoi există sfinţirea progresivă. Este
punerea deoparte a credinciosului pentru
Dumnezeu, despărţirea sa de lume, de păcat
şi de eul propriu. Este procesul prin care el
devine tot mai mult asemenea lui Cristos.
Este sfinţirea pe care se roagă Pavel aici, ca
s-o aibă tesaloniceni i. Ea se găseşte şi la 1
Tesaloniceni 4:3, 4; 2 Timotei 2:21. Este
facilitată de Duhul Sfânt, atunci când ascul-
tăm de cuvântul lui Dumnezeu (loan 17:17;
2 Cor. 3:18). Sfinţirea practică de acest gen
este un proces care trebuie să continue cât
timp se află credinciosul pe pământ. El nu va
realiza niciodată starea de totală absenţă a
păcatului sau de desăvârşire cât se află pe
pământ, dar trebuie să năzuiască mereu către
această ţintă.
4.	Sfinţirea perfectă se referă la condiţia
finală pe care o va avea credinciosul în cer.
Când se va duce acasă la Domnul, el va fi,
din punct de vedere moral, ca Domnul, com-
plet şi definitiv despărţit de păcat (1 loan
3:1-3)4
Apostolul se mai roagă şi pentru păzirea
tesalonicenilor. Această păzire sau conserva-
re trebuie să cuprindă toată fiinţa: duh,
suflet şi trup. Observaţi ordinea. Omul
întotdeauna spune: trupul, sufletul şi duhul.
Dar Dumnezeu întotdeauna spune: duhul,
sufletul şi trupul. La început, când a fost
creat omul, duhul a avut importanţa primor-
dială, trupul fiind pe ultimul loc. Păcatul a
inversat însă ordinea, omul trăind acum
pentru trup şi neglijând duhul său. Când ne
rugăm unii pentru alţii, ar trebui să urmăm
ordinea biblică, punând starea spirituală
înaintea nevoilor fizice.
Din acest verset şi din altele, rezultă
limpede că suntem fiinţe alcătuite din trei

1 Tesaloniceni

867

elemente distincte. Duhul nostru este acea
parte care ne învredniceşte să avem părtăşie
cu Dumnezeu. Sufletul nostru are de a face
cu emoţiile, dorinţele, afecţiunile şi propensi-
tăţile noastre (loan 12:27). Trupul nostru
este locuinţa în care sălăşluieşte persoana
noastră (2 Cor. 5:1).
Toate părţile din care e alcătuită fiinţa
noastră trebuie să fie păzite întregi, adică în
stare sănătoasă şi întregi. Un comentator a
sugerat nevoile de păzire după cum urmează:
1.	Duhul să fie păzit de (a) tot ce l-ar pu-
tea întina (2 Cor. 7:1); (b) de tot ce ar putea
împiedica mărturia Duhului Sfânt faţă de
relaţia sfinţilor cu Dumnezeu (Rom. 8:16);
sau (c) de tot ce ar putea să împiedice închi-
narea pe care o doreşte El (loan 4:23; Fiii—
peni 3:3).
2.	Sufletul să fie păzit (a) de gânduri rele
(Mat. 15:18, 19; Ef. 2:3); (b) de poftele firii
vechi, care se războiesc împotriva sa (1 Pet.
2:11); şi (c) de sfadă şi de dezbinări (Ev.
12:15).
3.	Trupul să fie păzit de (a) întinare (1
Tes. 4:3-8); şi (b) de întrebuinţări greşite
(Rom. 6:19).
Unii susţin că cei nemântuiţi nu au duh.
Opinia lor se bazează probabil pe faptul că
cei nemântuiţi sunt morţi din punct de vede-
re duhovnicesc (Ef. 2:1). Dar faptul că cei
nemântuiţi sunt morţi duhovniceşte nu în-
seamnă că ei nu au duh, ci înseamnă că sunt
morţi faţă de părtăşia cu Dumnezeu. Duhul
lor poate fi foarte viu când vine vorba de
lumea ocultă, fiind însă morţi faţă de Dum-
nezeu. Lenski ne atrage atenţia:
Mulţi se mulţumesc cu un creştinism parţial,
unele părţi din viaţa lor fiind în continuare
lumeşti. Dar îndemnurile apostolice îndreaptă
însă mereu reflectorul cuvântului lui Dumnezeu
spre toate ungherele naturii noastre, aşa încât
nici un colţişor să nu rămână nepurificat.19
Apostolul continuă, rugându-se ca sfinţi-
rea şi păzirea de către Dumnezeu să se
extindă la toate părţile personalităţii lor,
pentru ca credincioşii să fie fără vină, la
venirea Domnului nostru Isus Cristos.
Asta pare să ne conducă cu gândul la Scau-
nul de Judecată al lui Cristos, care va urma
după Răpire. Atunci, viaţa credinciosului,
slujirea şi mărturia sa vor fi trecute în revis-
tă, el fiind răsplătit sau suferind pierdere, în
funcţie de acestea.
5:24 Cum am învăţat la 4:3, sfinţirea
noastră este voia lui Dumnezeu. El ne-a

chemat ca într-o zi să ajungem să stăm fără
vină înaintea Lui. Or, din moment ce El a
început această lucrare în noi, El o va şi duce
la bun sfârşit (Filip. 1:6). Cel care ne chea-
mă este credincios făgăduinţei Sale.
5:25 Acum, la încheiere, Pavel se roagă
pentru rugăciunile sfinţilor. El niciodată nu
a obosit rugându-se şi tot aşa trebuie să fie şi
cu noi. Este un păcat să nu ne rugăm pentru
fraţii şi surorile noastre de credinţă.
5:26 Apoi el se roagă ca toţi fraţii să fie
salutaţi cu o sărutare sfântă. Pe atunci
acesta era modul oamenilor de a se saluta
între ei şi chiar şi azi, în unele ţări, bărbaţii
se sărută între ei, după cum femeile se sărută
între ele. Dar de cele mai multe ori, această
practică a dus la abuzuri, din care cauză
trebuie abandonată.
Sărutarea nu a fost instituită de Domnul,
ca formă prescrisă de salutare, după cum nici
apostolii nu au insistat că acest mod de a
saluta ar fi obligatoriu. Cu multă înţelepciu-
ne, Biblia permite şi alte modalităţi de salut,
în culturi în care sărutul ar putea duce la
uşurătate şi imoralitate. Duhul lui Dumnezeu
caută să ne avertizeze cu privire la asemenea
nereguli şi abateri de la sensul avut în vede-
re, adăugând că sărutarea trebuie să fie
sfântă.
5:27 Apostolul dă însărcinarea solemnă
ca epistola aceasta să fie citită tuturor
fraţilor sfinţi20. Două lucruri trebuiesc luate
în considerare aici:
1.	Pavel învesteşte Scrisoarea cu autorita-
tea cuvântului lui Dumnezeu. VT era citit în
public, în sinagogi. Acum epistola aceasta
va fi citită cu voce tare în biserici.
2.	Biblia este pentru toţi creştinii, nu
numai pentru un cerc intim sau pentru o
categorie de privilegiaţi. Toate adevărurile
sunt pentru toţi sfinţii, cum arată şi Denney,
foarte înţelept:
Nu se poate atinge nici o înţelepciune şi nu se
poate dobândi nici o bunătate, acolo unde cineva
este îngrădit să nu aibă contact cu evanghelia; şi
nu este nici un semn mai sigur de necredincioşie
şi perfizie într-o biserică ca aceea în care mem-
brii ei sunt ţinuţi într-o stare constantă de piper-
nicie, de minoritate, de tutelaj, în care aceştia
sunt descurajaţi de a se folosi liberi de Sfintele
Scripturi; unde membrii bisericii nu au grijă ca
tot ce conţin ele să fie citit în auzul tuturor
fraţilor.21
Observaţi că în versetele 25-27 avem trei
chei prin care putem trăi o viaţă creştină

868

1 Tesaloniceni

încununată de succes: (l) rugăciunea (v. 25);
(2)	iubirea fraţilor şi surorilor noastre de
credinţă, care se referă la părtăşie (v. 26); şi
(3)	citirea şi studierea cuvântului (v. 27).
5:28 în fine, avem aici încheierea carac-
teristică a lui Pavel, care şi-a început epistola
întâi către Tesaloniceni cu har şi acum în-
cheie cu aceeaşi temă. Pentru apostolul
creştinismului de la început până la sfârşit
totul este har. Amin.
NOTE FINALE
'(Intro) James Everett Frame, A Criticai
and Exegetical Commentaiy on the Epistles
of St. Paul to the Thessalonians, (ICCY), pg.
37. ^
2( Intro) George Robert Harding Wood,
St. Paul's First Letter, pg. 13, 14.
3( 1:1) Textul critic omite cuvintele: „de
la Dumnezeu Tatăl nostru şi Domnul Isus
Cristos", dar aceste cuvinte se găsesc în
marea majoritate a manuscriselor. E uşor de
presupus că au fost omise la copiere, întrucât
sunt aproape identice cu sintagma imediat
premergătoare.
4(1:4) Vezi Efeseni 1 pentru „Excursul
asupra alegerii divine."
5(l:10) Wood, First Letter, pg. 17.
(2:1) James Denney, The Second Epistle
to the Corinthians, pg. 100.
7(2:1) Elliot, Elisabeth, ed., The Journals
of Jim Elliot, pg. 218.
8(2:13) Walter Scott, alte documente nu
sunt disponibile.
l)(3:2) Minister în latină înseamnă pur şi
simplu slujitor.
(3:13) Marvin Vincent, Word Studies in
the New Testament, IV:34.
"(4:6) Oscar Wilde, care şi-a părăsit
soţia minunată pentru a se angaja în homose-
xualitate.
12(4:8) Textul critic (NU) sună astfel:
„care dă şi...".
13(4:17) Participiul trecut raptus al verbu-
lui latin rapere. Ieronim traduce în versiunea
sa latină, Vulgata, astfel: „rapiemur cum
Ulis" (vom fi răpiţi cu ei).
l4(5:10) în original cuvintele sunt după
cum urmează: treaz din 5:10 şi veghere din
5:6 sunt gregoreö (originea numelui mascu-
lin „Grigore" sau „veghetor"). Somn de la
5:6, 7 îl traduce pe katheudö, care se poate
referi la somn, în sens literal, sau la „lene
spirituală şi indiferenţă" (Arndt şi Gingrich).

La 4:13-15, termenul somn îl traduce pe
grecescul koimaö.
I5(5:12) James Denney, The Epistles to
Thessalonians, pg. 205.
l6(5:13) Pentru o expunere detaliată
despre presbiteri, vezi comentariile de la 1
Timotei 3:1-7 şi Tit 1:5-9.
l7(5:21) Denney, Thessalonians, pg. 244.
l8(5:22) Arthur T. Pierson, altă documen-
taţie nu este disponibilă.
19(5:23) R. C. H. Lenski, The Interpreta-
tion of St. Paul's Epistles to the Colossians,
to the Thessalonians, to Timothy, to Titus,
and Philemon, pg. 364.
2O(5:27) Textul critic omite cuvântul
„sfinţi".
(5:27) Denney, Thessalonians, pg. 263,
264.
BIBLIOGRAFIE
(1 şi 2 Tesaloniceni)
Buckland, A. R. St. Paul's First Epistle to
the Thessalonians. Philadelphia: The
Union Press, 1908.
	. St. Paul's Second Epistle to the Thes-
salonians. Philadelphia: The Union
Press, 1909.
Denney, James. The Epistles to the Thessa-
lonians. New York: George H. Doran
Company, n.d.
Eadie, John. A Commentary on the Greek
Text of the Epistles of Paul to the Thes-
salonians. Londra: MacMillan, 1877.
Frame, James E. A Critical and Exegetical
Commentaiy on the Epistles of Paul to
the Thessalonians, ICC. New York:
Chas. Scribner's Sons, 1912.
Hogg, C. F. şi W. E. Vine, The Epistles of
Paul the Apostle to the Thessalonians.
Londra: C. A. Hammond, 1953.
Kelly, William. The Epistles of Paul the
Apostle to the Thessalonians. Londra: C.
A.Hammond, 1953.
Kelly, William. Elements of Prophecy.
Londra: G. Morrish, 1976.
Morris, Leon. The Epistles of Paul to the
Thessalonians, TBC. Grand Rapids: Wm.
B. Eerdmans Publishing Company, 1957.
	. The First and Second Epistles to the
Thessalonians, NIC. Grand Rapids: Wm.
B. Eerdmans Publishing Company, 1959.
Wood, George Robert Harding. St. Paul's
First Letter. Londra: Henry E. Walter
Ltd., 1952.

A DOUA EPISTOLA CĂTRE
TESALONICENI
Introducere
„ Ca în prima epistolă, apostolul nu se ocupă imediat de rătăcirile doctrinare, ci
mai întâi pregăteşte inimile sfinţilor, treptat şi din toate părţile, pentru ca ei să poată
fi ancoraţi în adevăr şi să se desprindă de eroare, de îndată ce a fost aceasta
demascată. Acesta e modul de a proceda al harului şi al înţelepciunii divine. Inima
este pusă în ordine, lucrarea nerezumăndu-se la îndreptarea erorii şi înlăturarea
răului."
— William Kelly

I.	Locul unic pe care îl ocupă în cadrul
canonului
Adevărurile importante găsite în această
scrisoare sunt şi de natură doctrinară, şi
pratică. Pavel explică în continuare şi corec-
tează înţelegerea tesalonicenilor despre a
Doua Venire a Domnului şi descoperirea
despre omul păcatului. De asemenea el dă
sfaturi sănătoase celor care ar fi dorit să
profite de a Doua Venire pentru a se lăsa de
lucru şi a trândăvi. Cine nu munceşte să nici
nu mănânce — spune Pavel.
II.	Paternitatea
Dovezile externe sunt şi mai puternice în
cazul epistolei a doua către Tesaloniceni
decât în întâi Tesaloniceni. Nu numai că a
fost atestată încă de timpuriu de către Poly-
carp, Ignatius şi Iustin (epistola fiind inclusă
în Prologul Marcionit şi în Canonul Murato-
rian), dar Irineu citează Doi Tesaloniceni pe
nume.
întrucât este atât de scurtă, epistola nu
conţine tot atât de multe dovezi interne ca
întâi Tesaloniceni, dar complementează şi a-
greează conţinutul acelei epistole într-o mă-
sură atât de mare, încât puţini învăţaţi s-au
încumetat să pună la îndoială paternitatea ei
Paulina.
HI. Data
Doi Tesaloniceni a fost scrisă ca răspuns
]a noile probleme şi neînţelegeri care s-au
ivit cu privire la unele părţi din întâi Tesalo-
niceni. Nu credem că au trecut mai mult de
câteva luni sau poate doar câteva săptămâni

de la redactarea primei epistole către Tesalo-
niceni. Pavel, Sila şi Timotei încă se mai
aflau împreună (1:1) iar Corintul este singura
cetate unde citim că aceştia au fost împreună
(Fapte 18:1, 5). Prin urmare, data apariţiei
epistolei este începutul anilor 50, probabil
anul 50 sau 51 d.Cr.
IV. Fondul şi temele principale
Trei au fost motivele principale pentru
apariţia noii Scrisori către Tesaloniceni, la
scurt timp după prima. Sfinţii erau prigoniţi
şi aveau nevoie de încurajare (cap. 1). Ei
erau induşi în eroare cu privire la Ziua Dom-
nului şi trebuiau să fie luminaţi în această
privinţă (cap. 2). Unii trăiau în trândăvie, pe
motiv că era aproape Venirea Domnului, şi
astfel aceştia trebuiau îndreptaţi (cap. 3).
Cu privire la Ziua Domnului, credincioşii
se temeau că deja au ajuns acea zi. Temerile
lor erau întărite de zvonurile false conform
cărora Pavel însuşi ar fi propovăduit ideea
după care Ziua aceea a şi sosit deja. Prin
urmare, apostolul pune lucrurile la punct.
Trebuie precizat că Ziua Domnului nu
este acelaşi lucru cu venirea Domnului,
adică, Răpirea. Sfinţii nu se temeau că a
venit deja Domnul, ci se temeau că ar fi
ajuns în Marea Strâmtorare, adică prima
etapă a Zilei Domnului.
Pavel niciodată nu a propovăduit că
Răpirea trebuie să fie precedată de anumite
evenimente. Dar acum el îi învaţă pe tesalo-
niceni că înainte de a începe Ziua Domnului,
va fi o mare apostazie, apoi cel ce se împo-
triveşte va fi luat, după care va fi revelat
omul păcatului.

869

870

2 Tesaloniceni

Pentru a înţelege corect această scrisoare,
nimic nu este mai important decât să facem
distincţie între Răpire, Ziua Domnului şi Ve-
nirea lui Cristos pentru a domni. Ziua Dom-

nului este definită în notele de la 1 Tesaloni-
ceni 5:2. Distincţia dintre Răpire şi Revelaţie
este făcută în Excursul de la 2 Tesaloniceni
1:7.

SCHIŢA CĂRŢII
I. SALUTUL (1:1 ,2)
II. PAVEL ŞI TESALONICENII (1:3-12)
A.	Datoria lui Pavel de a mulţumi (1:3-5)
B.	Judecata dreaptă a lui Dumnezeu (1:6-10)
C.	Rugăciunea lui Pavel pentru sfinţi (1:11, 12)
III.	CU PRIVIRE LA ZIUA DOMNULUI (2:1-12)
A.	îndemn la statornicie (2:1, 2)
B.	Omul păcatului (2:3-12)
IV.	MULŢUMIRI ŞI RUGĂCIUNE (2:13-17)
A.	Mulţumirile lui Pavel pentru că sfinţii vor scăpa de judecată (2:13, 14)
B.	Rugăciunea lui Pavel ca sfinţii să fie mângâiaţi şi statorniciţi (2:15-17)
V. ÎNDEMNURI PRACTICE (3:1-15)
A.	Să se roage unii pentru alţii (3:1-5)
B.	Referitoare la modul în care trebuie să-i trateze pe cei nesupuşi (3:6-15)
VI. BINECUVÂNTĂRI ŞI SALUTĂRI (3:16-18)
Comentariu

I.   SALUTUL (1:1, 2)
1:1 Silvan şi Timotei erau cu Pavel
când şi-a redactat el această scrisoare, de la
Corint. Scrisoarea este adresată bisericii
tesalonicenilor; astfel ni se dezvăluie com-
poziţia umană şi localizarea geografică. Prin
cuvintele: în Dumnezeu Tatăl nostru se
arată că nu era o adunare păgână iar prin
cuvintele şi în Domnul Isus Cristos se arată
că era o adunare creştină.1
1:2 Apostolul nu le doreşte sfinţilor să
aibă parte de faimă, avere sau plăceri, ci har
şi pace. Harul ne asigură învrednicirea
pentru tot ce se află în hotarele voii lui
Dumnezeu iar pacea ne dă seninătate în
orice împrejurări. Ce altceva şi-ar mai putea
dori cineva pentru el sau pentru alţii?
Harul şi pacea sunt de la Dumnezeu
Tatăl nostru şi de la Domnul Isus Cristos.
Harul precede pacea; noi trebuie să cunoaş-
tem harul lui Dumnezeu înainte de a putea
trăi experienţa păcii Sale. Prin faptul că
Pavel spune de la Dumnezeu Tatăl nostru

şi de la Domnul Isus Cristos el arată că ei
sunt împreună izvoarele acestor binecuvân-
tări, subliniind de asemenea egalitatea dintre
Tatăl şi Fiul.
II. PAVEL ŞI TESALONICENII (1:3-12)
A. Datoria Iui Pavel de a mulţumi
(1:3-5)
1:3 Scrisoarea începe cu mulţumiri
pentru sfinţi. Citind aceste rânduri nu putem
să nu auzim bătaia inimii adevăratului slu-
jitor al lui Cristos, care se bucură pentru
preaiubiţii lui copii spirituali. Apostolul
consideră că are datoria permanentă înaintea
lui Dumnezeu de a mulţumi, o datorie ce
decurge din credinţa şi dragostea creştini-
lor. Credinţa lor făcea paşi uriaşi înainte,
fiecare din ei dovedind tot mai multă dra-
goste faţă de alţii. Acesta era răspunsul la
rugăciunea apostolului (1 Tes. 3:10, 12).
Observaţi ordinea: mai întâi: credinţa,
apoi dragostea. „Credinţa ne pune în legătu-

2 Tesaloniceni

871

ră cu izvorul etern de iubire în Dumnezeu
însuşi," scrie C. H. Mackintosh, „şi conse-
cinţa care decurge în mod necesar din aceas-
ta este faptul că inimile noastre sunt umplute
cu dragoste pentru toţi care sunt ai Lui."
1:4 Progresul lor spiritual i-a făcut pe
Pavel şi pe asociaţii lui să se laude cu privire
la ei în alte biserici ale Iui Dumnezeu. Ei au
rămas statornici şi plini de credinţă, în pofida
prigoanelor pe care le îndurau. Răbdarea
de aici înseamnă statornicie sau perseveren-
ţă.
1:5 Faptul că ei rămâneau tari, în pofida
prigoanelor şi suferinţelor prin care treceau,
era o dovadă despre dreapta judecată a lui
Dumnezeu. El îi sprijinea, îi întărea şi îi
încuraja. Dacă ei nu ar fi primit puterea Sa
divină, niciodată nu ar fi putut demonstra
atâta răbdare şi credinţă în suferinţele îndura-
te pentru Cristos.
Eroismul cu care îndurau ei aceste sufe-
rinţe i-a dovedit vrednici de împărăţia lui
Dumnezeu. Versetul nu sugerează că ei ar
avea vreun merit personal care să-i îndreptă-
ţească să intre în împărăţie, căci acolo se
intră doar prin meritele lui Cristos. Dar cei
care suferă aici din pricina împărăţiei de-
monstrează că se numără printre cei ce vor
domni cu El în ziua aceea (Rom. 8:17; 2
Tim. 2:12).
E. W. Rogers comentează pe marginea
sintagmei: ca să fiţi socotiţi vrednici de
împărăţia lui Dumnezeu:
Aceasta are de a face cu responsabilitatea
umană. în ce priveşte suveranitatea divină, noi
am fost făcuţi adecvaţi pentru a fi părtaşi ai
moştenirii sfinţilor în lumină, şi acest caracter
adecvat se datorează exclusiv asocierii noastre
cu Cristos în moartea şi învierea Sa. Noi suntem
îmbrăcaţi cu har în Preaiubitul, qu totul indepen-
dent de orice lucru din noi înşine, fie înainte de
a fi fost mântuiţi, fie după mântuire. Dar Dum-
nezeu îngăduie ca ai Săi să treacă prin prigoane
Şi încercări, pentru a dezvolta în ei acele calităţi
de o inestimabilă valoare morală, care îi vor
face: „cetăţeni vrednici" ai acelei împărăţii.
Unii dintre apostoli s-au bucurat că au fost
socotiţi vrednici să sufere pentru numele lui
Isus. Rugăciunea lui Pavel pentru tesaloniceni ca
Dumnezeu sâ-i socotească vrednici de chemarea

lor nu are, în mod absolut sigur, nimic de a face
cu necesitatea de a adăuga nimic la lucrarea deja
săvârşită de Cristos. Crucea îl face pe credincios
vrednic de poziţia pe care o ocupă acesta în
împărăţie, dar răbdarea şi credinţa în strâmtorări
îl dovedesc pe un asemenea credincios vrednic
din punct de vedere moral de această împărăţie.
Printre membrii oricărei societăţi omeneşti
există şi o categorie de oameni discreditaţi. Or,
Pavel se roagă ca între sfinţi să nu fie aşa.2
B. Judecata dreaptă a lui Dumnezeu
(1:6-10)
1:6 Acţiunea dreaptă a lui Dumnezeu
este văzută în două moduri: în pedeapsa
aplicată persecutorilor şi în odihna dăruită
celor persecutaţi, cum arată şi Williams:
Acţiunea lui Dumnezeu de a le îngădui copiilor
Săi să fie persecutaţi, precum şi faptul că per-
mite existenţa persecutorilor, a avut un scop
dublu: mai întâi, să pună la încercare vrednicia
oamenilor Săi de a guverna (v. 5); şi în al doilea
rând, să scoată în evidenţă vrednicia persecutori-
lor lor de a fi judecaţi.3
1:7 După cum Dumnezeu îi va judeca pe
duşmanii oamenilor Săi, tot aşa El îi va
răsplăti cu odihnă pe cei ce suferă din prici-
na Lui.
Nu trebuie să conchidem din versetul 7
că sfinţii care suferă nu vor avea parte de
uşurare şi scutire de încercări până când se
va întoarce Cristos din cer înconjurat de
flăcări de foc. Când moare, credinciosul
capătă odihnă. Iar credincioşii aflaţi în viaţă
la Răpire se vor bucura de eliberare de toate
încordările. Ceea ce spune însă versetul de
faţă este că atunci când Domnul îşi va turna
judecata asupra vrăjmaşilor Săi, lumea va
vedea că sfinţii au parte de odihnă.
Vremea judecăţii drepte a lui Dumnezeu
va fi la descoperirea Domnului Isus din
cer, cu îngerii puterii Lui. Venirea Sa
cuprinde, pe de o parte, judecata celor răi, iar
pe de alta, odihnă pentru credincioşi. La
care din etapele venirii lui Cristos se referă
acest verset? Este limpede că e etapa a treia
— manifestarea venirii Sale, când El se va
întoarce cu sfinţii Săi pe pământ.

RĂPIREA ŞI REVELAŢIA
„Bine," va zice cineva, „dar de unde ştii că Răpirea şi Revelaţia sunt evenimente separate?"
Răspunsul e că Scriptura însăşi face deosebire între ele, în următoarele moduri:

872

2 Tesaloniceni

Răpirea
1.	Cristos vine în văzduh (1 Tes. 4:17)
2.	El vine să-i ia pe sfinţii Săi (1 Tes.
4:16, 17)
3.	Răpirea este o taină, adică un adevăr
necunoscut în epoca Vechiului Testament (1
Cor. 15:51).
4.	Nicăieri nu se spune că'venirea lui
Cristos pentru sfinţii Săi va fi precedată de
semnele cereşti.
5.	Răpirea este identificată cu Ziua lui
Cristos (1 Cor. 1:8; 2 Cor. 1:14; Filip. 1:6,
10).
6.	Răpirea este prezentată ca un timp de
binecuvântare (1 Tes. 4:18).
7.	Răpirea are loc într-o clipă, într-o
clipeală de ochi (1 Cor. 15:52). Asta ne dă
toate motivele să presupunem că nu va fi
văzută de lume.
8.	Răpirea pare să aibă de a face în prin-
cipal cu biserica (loan 14:1-4; 1 Cor. 15:51-
58; 1 Tes. 4:13-18).
9.	Cristos va veni ca Steaua luminoasă,
cea de dimineaţă (Apo. 22:16).

10.	Răpirea nu este menţionată în Evan-
gheliile Sinoptice, dar în Evanghelia după
loan găsim câteva aluzii la ea.
11.	Cei luaţi sunt luaţi în vederea binecu-
vântării (1 Tes. 4:13-18). Iar cei lăsaţi jos
sunt lăsaţi în vederea judecăţii (1 Tes. 5:1-3).
12.	Nu se dă nici un sistem de datare
pentru evenimentele care preced Răpirea.
13.	Titlul: „Fiul Omului" nu se foloseşte
în nici unul din pasajele care au de a face cu
Răpirea.

Revelaţia
1.	El vine pe pământ (Zah. 14:4).
2.	El vine cu sfinţii Săi (1 Tes. 3:13; Iuda
14).
3.	Revelaţia nu este o taină, ci este su-
biectul multor profeţii din VT (Ps. 72; îs. 11;
Zah. 14).
4.	Venirea Lui cu sfinţii Lui va fi vestită
de semne pe ceruri (Mat. 24:29, 30).
5.	Revelaţia se identifică cu Ziua Dom-
nului (2 Tes. 2:1-12, textul NU).
6.	Accentul principal al Revelaţiei este
asupra judecăţii (2 Tes. 2:8-12).
7.	Revelaţia va fi un eveniment văzut de
toată lumea (Mat. 24:27; Apo. 1:7).
8.	Revelaţia are de a face, în principal, cu
Israelul, iar apoi cu naţiunile (Neamurile)
(Mat. 24:1-25:46).
9.	El va veni ca Fiul Neprihănirii, adu-
când vindecare pe aripile Lui (Mal. 4:2).

10.	Revelaţia este caracteristică evanghe-
liilor sinoptice, dar nu e aproape deloc men-
ţionată în evanghelia după loan.
11.	Cei luaţi sunt luaţi în vederea judecă-
ţii dar cei lăsaţi sunt lăsaţi în vederea binecu-
vântăriiA(Mat. 24:37-41).
12.	în cazul Revelaţiei ni se dă un sistem
complex de datare, cum ar fi 1260 de zile,
42 de luni, trei ani şi jumătate (vezi Dan.
7:25; 12:7, 11, 12; Apo. 11:2; 12:14; 13:5).
13.	Revelaţia este definită drept venirea
Fiului Omului (Mat. 16:28; 24:27, 30, 39;
26:64; Marcu 13:26; Luca 21:27).
10.	

10.	
Prin urmare, e limpede că avem de a face
cu două evenimente separate, dar de unde
ştim că ele nu au loc cam în acelaşi timp?
Cum putem şti că sunt separate de un inter-
val de timp? Trei direcţii de dovezi pot fi
aduse aici ca dovezi:
1. Prima se bazează pe profeţia lui Da-
niel referitoare la cele şaptezeci de săptă-
mâni (Dan. 9:25-27). în prezent trăim în
perioada de paranteză, a Epocii Bisericii,
între a şaizeci şi noua şi a şaptezecea săptă-
mână. A şaptezecea săptămână este Marea
Strâmtorare (Tribulaţia), perioadă care ţine
şapte ani. Biserica este deja acasă în cer
înainte de a începe perioada Marii Strâmto-
rări (Rom. 5:9; 1 Tes. 1:10; 1 Tes. 5:9; Apo.
3:10). Venirea lui Cristos pentru a domni are
loc după a şaptezecea săptămână (Dan. 9:24;
Mat. 24).

2.	A doua direcţie de dovezi pentru
existenţa unui interval de timp între Răpire şi
Manifestare se bazează pe structura cărţii
Apocalipsa. în primele trei capitole, biserica
este văzută pe pământ. Capitolele 4 la 19:10
descriu perioada Marii Strâmtorări, când
mânia lui Dumnezeu va fi turnată peste
lumea care L-a respins pe Fiul Său. Nu ni se
spune niciodată că biserica s-ar afla pe pă-
mânt în această perioadă. După câte se pare,
biserica este dusă în cer la sfârşitul capitolu-
lui 3. La Apocalipsa 19:11, Cristos se întoar-
ce pe pământ pentru a-Şi înfrânge duşmanii
şi a-Şi întemeia împărăţia — la sfârşitul
perioadei Marii Strâmtorări.
3.	Mai există un al treilea considerent
care ne obligă să ţinem cont de existenţa
unui interval între venirea lui Cristos pentru
sfinţi şi venirea Sa cu sfinţii. La Răpire, toţi
2.	
2 Tesaloniceni

873

credincioşii sunt luaţi din lume, primind
trupuri slăvite. Dar când se va întoarce
Cristos pentru a domni, vor exista pe pământ
credincioşi care nu vor avea încă trupurile
slăvite şi care se vor căsători şi vor creşte
copii în timpul Mileniului (îs. 11:6, 8). De
unde vin aceşti credincioşi? Răspunsul e că
trebuie să existe o perioadă de timp între
Răpire şi Revelaţie, când aceştia sunt con-
vertiţi, x
Să ne întoarcem acum la versetul 7, unde
avem sosirea Domnului Isus cu putere şi
mare slavă, fiind însoţit de îngeri prin care
îşi exercită puterea.
1:8 E posibil ca flacăra de foc să se
refere la Şechina, adică norul de foc ce
simbolizează prezenţa lui Dumnezeu (Ex.
16:10). Sau ar putea fi o imagine a judecăţii
de foc ce urmează să se dezlănţuie (Ps. 50:3;
îs. 66:15). Probabil varianta a doua este cea
valabilă.
Când Dumnezeu aduce răzbunare El nu
este vindictiv, ci aduce peste oameni exact
ceea ce merită. Nu avem aici ideea de a „se
achita", ci mai degrabă declanşarea pedepsei
pe care o reclamă caracterul Său sfânt şi
drept. Dumnezeu nu doreşte moartea păcăto-
sului, nu găseşte nici o plăcere în ea (Ez.
18:32).
Pavel descrie cele două categorii de
oameni marcaţi pentru a avea parte de pe-
deapsă:
1.	Cei care nu-L cunosc pe Dumnezeu
-— cei ce au respins cunoştinţa adevăratului
Dumnezeu aşa cum ne este ea revelată în
creaţie şi în conştiinţa omului (Rom. 1,2). E
posibil ca aceştia să nu fi auzit niciodată
evanghelia.
2.	Cei care nu ascultă de evanghelia
Domnului nostru Isus Cristos — cei care
au auzit evanghelia, dar au respins-o. Evan-
ghelia nu este doar o declaraţie de fapte care
trebuiesc crezute, ci o Persoană care trebuie
ascultată. Credinţa în sensul nou-testamental
presupune ascultare.
1:9 Ei vor fi pedepsiţi. Un dumnezeu
care nu pedepseşte păcatul nu este dumne-
zeu. Ideea potrivit căreia un Dumnezeu al
iubirii nu poate pedepsi păcatul trece cu
vederea cealaltă latură a caracterului Său:
faptul că Dumnezeu mai este şi sfânt şi că
trebuie să împlinească cerinţele drepte ale
moralei.
Natura pedepsei este definită aici drept:
distrugere veşnică. Termenul tradus prin
»veşnică" sau „eternă" (aiönios) e folosit de

şaptezeci de ori în NT. De trei ori are sensul
de „perioade de timp cu durată limitată"
(Rom. 16:25; 2 Tim. 1:9; Tit 1:2). în celelal-
te cazuri, el înseamnă etern sau fără sfârşit.
La Romani 16:26 e folosit pentru a reda
sensul existenţei nelimitate a lui Dumnezeu.
Distrugerea (sau pierzarea) nu înseam-
nă anihilare, ci pierderea bunăstării sau
ruinarea în ce priveşte scopul existenţei.
Burdufurile de vin descrise de Domnul la
Luca 5:37 au fost „distruse" (termenul din
greacă are aceeaşi rădăcină ca cea din textul
actual). Ele nu au încetat să existe, ci au fost
stricate, nemaiputând fi de folos.
Pasajul acesta e citat adesea de adepţii
teoriei post-tribulaţioniste în sprijinul poziţiei
adoptate de ei. Astfel ei susţin că credincioşii
nu vor obţine odihnă şi că prigonitorii lor nu
vor fi pedepsiţi până când nu se va întoarce
Cristos să domnească, acest moment fiind în
concepţia lor la sfârşitul Marii Strâmtorări.
Prin urmare, spun ei, nădejdea credincioşilor
este în Răpirea post-tribulaţionistă, adică cea
care va avea loc după Marea Strâmtorare.
Dar ei au scăpat din vedere faptul că
tesalonicenii cărora le-a fost scrisă această
epistolă au murit cu toţii, bucurându-se deja
de odihna lor cu Domnul în cer. Tot aşa,
prigonitorii lor au murit şi ei, cu toţii, sufe-
rind deja în Hades.
Atunci de ce pare Pavel să spună că
aceste condiţii nu vor avea loc până la reve-
nirea lui Cristos cu putere şi mare slavă?
Motivul este că atunci se vor manifesta pe
faţă aceste condiţii lumii întregi. Atunci va
vedea lumea că tesalonicenii au avut dreptate
şi că prigonitorii lor au greşit. Sfinţii vor fi
văzuţi bucurându-se de odihnă, când se va
întoarce Cristos în slavă. Distrugerea duş-
manilor de către Domnul la sfârşitul Marii
Strâmtorări va fi o demonstraţie publică a
pierzării tuturor celor care i-au necăjit şi
chinuit pe oamenii lui Dumnezeu în toate
timpurile.
E bine să ne amintim aici că venirea lui
Cristos pentru a domni este un timp al mani-
festării. Ceea ce a fost adevărat dintotdeauna
va fi descoperit atunci, ca toată lumea să
vadă. Nu tot aşa este în cazul Răpirii.
Pedepsirea celor răi include şi alungarea
din prezenţa Domnului şi de la slava
puterii Lui. A pieri fără El înseamnă a fi
fără El pe veci.
1:10 Venirea Lui va fi un timp de slavă
pentru Domnul şi de uimire pentru specta-
tori.
El va fi preamărit în sfinţii Lui, adică

874

2 Tesaloniceni

El va fi onorat pentru ceea ce a făcut prin ei.
Mântuirea lor, sfinţirea şi glorificarea lor vor
constitui tot atâtea omagii aduse harului Lui
nespus de mare şi puterii Lui.
El va fi admirat între toţi cei ce cred.4
Spectatori uluiţi vor privi şi vor vedea ce a
putut El face cu fiinţe omeneşti atât de ne-
promiţătoare!
Acest eveniment îi va cuprinde şi pe
credincioşii tesaloniceni, pentru că ei au
primit şi au crezut mărturia apostolilor. Ei
se vor împărtăşi din slava şi triumful acelei
Zile, adică Ziua Descoperirii lui Isus Cristos.
In chip de recapitulare, am putea parafra-
za versetele 5-10 în felul următor: „Răbdarea
voastră în mijlocul strâmtorărilor este foarte
remarcabilă. Prin toate acestea, Dumnezeu
îşi aduce la îndeplinire planurile Sale nepri-
hănite. Faptul că voi înduraţi cu răbdare
persecuţiile dovedeşte că sunteţi din ceata
celor care se vor împărtăşi din gloriile lui
Cristos, când va veni El să domnească. Pe de
o parte, Dumnezeu îşi va revărsa judecata
peste cei care vă pricinuesc acum necazuri.
Pe de altă parte, Dumnezeu vă va da odihnă,
vouă care sunteţi necăjiţi acum, împreună cu
noi — Pavel, Silvan şi Timotei. El îi va
judeca pe duşmanii voştri, când va veni din
cer cu executanţii îngereşti ai puterii Sale, în
flacără de foc, pedepsindu-i pe cei ce L-au
ignorat cu bună ştiinţă pe Dumnezeu şi pe
cei ce nu ascultă, cu bună ştiinţă, de evan-
ghelie. Aceştia vor suferi pierzarea veşnică,
chiar alungarea de la faţa Domnului şi de la
desfăşurarea puterii Sale, când se va întoarce
El să fie proslăvit în toţi credincioşii—între
care desigur vă număraţi şi voi, pentru că aţi
crezut într-adevăr mesajul evangheliei pe
care vi l-am predicat."
C. Rugăciunea lui Pavel pentru sfinţi
(1:11,12).
1:11 In versetele anterioare, apostolul a
descris glorioasa chemare a sfinţilor. Ei au
fost chemaţi să sufere prigoane, care, la
rândul lor, îi fac potriviţi pentru a ocupa
funcţii de conducere în cadrul împărăţiei.
Acum el se roagă ca, între timp, viaţa lor să
fie socotită vrednică de o chemare atât de
înaltă şi ca puterea măreaţă a lui Dumnezeu
să-i învrednicească să asculte de orice im-
puls de a face bine şi de a duce la bun sfârşit
toate sarcinile pe care şi le-au asumat cu
credinţă.
1:12 Rezultatul va fi dublu: Mai întâi,
numele Domnului nostru Isus Cristos va fi
proslăvit în ei. Asta înseamnă că ei îl vor

prezenta lumii cum se cuvine, aducându-I
astfel slavă. Apoi şi ei vor fi proslăviţi în EI.
Asocierea lor cu El, Capul lor, le va aduce
onoarea, ca mădulare ale Trupului Său.
Capitolul 1 se încheie cu atenţionarea că
la această rugăciune se poate primi răspuns
numai potrivit cu harul Dumnezeului
nostru şi al Domnului Isus Cristos. Astfel
apostolul îşi încheie minunata explicaţie a
sensului şi urmărilor suferinţei în viaţa cre-
dinciosului. Imaginaţi-vă cât de încurajaţi au
fost tesalonicenii când au citit acest mesaj
plin de asigurare!
III. CU PRIVIRE LA ZIUA DOMNULUI
.(2:1-12)
A. îndemn Ia statornicie (2:1, 2)
2:1 Pavel îşi propune acum să îndrepte
concepţia greşită care s-a ivit în minţile
sfinţilor cu privire la venirea Domnului
Isus Cristos şi la Ziua Domnului. Sfinţii
sufereau prigoane atât de cumplite încât
puţin mai lipsea ca să înceapă să creadă că
se află deja în prima parte a Zilei Domnului,
adică în Marea Strâmtorare. în plus, circulau
zvonuri că însuşi apostolul credea şi propo-
văduia că Ziua Domnului ar fi sosit deja!
Negreşit, Pavel trebuia să pună lucrurile la
punct!
în versetul 1 se ridică o întrebare extraor-
dinar de importantă, cu privire la cuvintele
folosite de Pavel: Cât priveşte (huper în
greacă). Problema se pune dacă el îi roagă pe
sfinţi „în legătură cu" venirea Domnului
nostru, sau „prin" venirea Domnului nos-
tru. Dacă primul sens este cel corect, atunci
pasajul pare să ne înveţe că Răpirea şi Ziua
Domnului sunt unul şi acelaşi eveniment,
întrucât versetele care urmează în mod cert
se ocupă de Ziua Domnului. Dacă însă
sensul al doilea este cel valabil, atunci în-
seamnă că Pavel face apel către ei pe baza
Răpirii anterioare, în sensul că ei nu trebuie
să creadă că se află în Ziua Domnului. Ches-
tiunea este discutabilă. Noi suntem de acord
cu William Kelly, care adoptă a doua varian-
tă:
Se recurge la mângâierea venirii Domnului ca
motiv şi mijloc de contracarare a nelinştii create
de prezentarea falsă, potrivit căreia ziua Domnu-
lui ar fi sosit deja.5
în înţelegerea noastră, Pavel spune: „Eu
apelez la voi pe baza Răpirii, ca să nu vă
temeţi că sunteţi deja în Ziua Domnului.
Căci mai întâi trebuie să aibă loc Răpirea.

2 Tesaloniceni

875

Atunci voi veţi fi duşi acasă, în cer, şi veţi
scăpa de ororile Zilei Domnului."
Sintagma: venirea Domnului nostru
Isus Cristos şi strângerea noastră laolaltă
cu EI pare să se refere fără nici un dubiu la
Răpire, adică la acel timp când noi vom fi
adunaţi pentru a-L întâmpina în văzduh.
2:2 Trebuie să ne fie limpede că Răpirea
nu este totuna cu Ziua Domnului. Tesaloni-
cenii nu se îngrijorau că Domnul ar fi venit
deja, căci ei ştiau că nu a venit. Dar ei se
îngrijorau ca nu cumva Ziua Domnului să fi
început. Intensele prigoane îndurate de ei i-
au făcut să creadă că se află deja în Marea
Strâmtorare — prima etapă a Zilei Domnu-
lui.
Circulau tot felul de zvonuri, că însuşi
Pavel ar fi spus că Ziua Domnului a şi sosit
deja. Dar, ca mai toate zvonurile, erau dena-
turate. Potrivit versiunii răspândite de unii,
Pavel ar fi primit informaţia aceasta prin
duh, adică printr-o revelaţie specială. Alţii
afirmau însă că vestea ar fi parvenit prin
cuvânt, adică faptul că apostolul ar fi propo-
văduit în public că Marea Strâmtorare a şi
început deja. Cei mai mulţi cred că cuvinte-
le: prin scrisoare ca venind de la noi se
referă la o scrisoare măsluită să pară că ar fi
fost expediată de Pavel, în care el ar fi spus
că Ziua Domnului a început. Sintagma: ca
venind de la noi trebuie asociată probabil cu
termenii: duh, cuvânt şi scrisoare. Nici una
din aceste surse nu era vrednică de încredere.
Conform versiunilor KJV şi NKJV (care
urmează îndeaproape textul majorităţii ma-
nuscriselor), sfinţii se temeau că ziua lui
Cristos a venit. Ziua lui Cristos şi alte
sintagme asemănătoare ne îndreaptă privirile
spre Răpire şi spre Scaunul de Judecată al lui
Cristos (1 Cor. 1:8; 5:5; 2 Cor. 1:14; Filip.
1:6, 10; 2:15, 16).
Dar tesalonicenii nu se temeau că Ziua
lui Cristos era aproape, pentru că asta ar fi
însemnat uşurarea de suferinţele lor. Cei mai
mulţi pre-tribulaţionişti preferă textul ediţiei
RV: „ziua Domnului este acum prezentă."6
Cititorii scrisorii lui Pavel se temeau că
mânia Zilei lui Dumnezeu a început.
B. Omul păcatului (2:3-12)
2:3 Acum apostolul explică de ce ei nu
puteau fi în Ziua aceea, pentru că anumite
evenimente trebuie să preceadă acea zi.
Evenimentele acestea vor începe după Răpi-
re.
Mai întâi de toate, va fi lepădarea de
credinţă sau apostazia.7 Ce înseamnă aceas-

ta? Nu putem presupune decât că se referă la
o abandonare globală a creştinismului, o
respingere făţişă a credinţei creştine.
Apoi se va ivi un mare personaj mondial.
Cât priveşte caracterul lui, el este omul
păcatului sau al fărădelegii,8 adică însuşi
întruchiparea păcatului şi răzvrătirii. Cât
despre destinul lui, el este fiul pierzării; el
este sortit judecăţii eterne.
Scripturile conţin multe descrieri ale unor
personaje importante care se vor ivi în tim-
pul Marii Strâmtorări şi este greu să ştim în
ce situaţie mai multe nume se aplică la una
şi aceeaşi persoană. Unii comentatori cred că
omul păcatului va fi un Anticrist evreu. Alţii
propovăduiesc că el va fi dintre Neamuri,
devenind căpetenia imperiului roman reîn-
viat. Iată numele unora dintre marii dregători
din vremea de pe urmă:
.... omul păcatului şi fiul pierzăii (2 Tes.
2:3).
.... Anticrist (1 loan 2:18)
.... cornul mic (Dan. 7:8, 24b-26)
.... regele cu trăsături fioroase (Dan. 9:26)
.... regele care va face ce va voi (Dan.
11:36)
.... păstorul netrebnic (Zah. 11:17)
.... fiara care iese din mare (Apo. 13:1-10)
.... fiara care iese din pământ (Apo. 13:11-
17)
.... fiara stacojie cu şapte capete şi zece
coarne (Apo. 17:4,8-14)
.... regele din nord (Dan. 11:6)
.... regele din sud (Dan. 11:40)
.... profetul fals (Apo. 19:20; 20:10)
.... Gog, ţara lui Magog (Ez. 38:2-39:11) [a
nu se confunda cu Gog din Apo. 20:8,
care se ridică după Mileniu]
...  cel ce vine în numele său propriu (loan
5:43).
Omul păcatului a primit o mare varieta-
te de identificări, care de care mai ciudate,
de-a lungul timpului. Astfel el a fost identifi-
cat cu biserica romano-catolică, cu Papa, cu
imperiul roman, cu forma finală a creştinătă-
ţii apostate, cu Iuda reîncarnat, cu Nero
reîncarnat, cu statul evreu, cu Mohamed, cu
Luter, cu Napoleon, cu Mussolini şi cu
întruparea lui Satan.
2:4 El se va opune cu violenţă tuturor
formelor de închinare divină şi se va întrona
în templul lui Dumnezeu de la Ierusalim.
Această descriere îl identifică în mod limpe-
de ca fiind Anticristul, cel ce se opune lui
Cristos şi se aşează în locul lui Cristos.9
Daniel 9:27 şi Matei 24:15 arată că
această acţiune blasfemiatoare a lui Anticrist

876

2 Tesaloniceni

va avea loc la mijlocul Marii Strâmtorări.
Cei care refuză să i se închine vor fi persecu-
taţi şi mulţi vor fi martirizaţi.
2:5 Pavel le aminteşte tesalonicenilor ca
le-a spus aceste lucruri când era încă la ei.
Dar, în contextul învăţăturilor contradictorii
ce li s-au dat, care păreau să descrie cu
exactitate prigoanele aprige prin care tre-
ceau, ei au uitat ce le spusese apostolul. Cu
toţii avem tendinţa de a uita şi trebuie să ni
se reamintească mereu marile adevăruri ale
credinţei.
2:6 Ei ştiau ce oprea manifestarea depli-
nă şi deschisă a acestui om al păcatului şi ce
avea să-1 reţină în continuare până la vremea
rânduită.
Cu asta ajungem la a treia mare întrebare
fără răspuns din acest capitol. Prima este:
„Ce este apostozia?" A doua este: „Cine este
omul păcatului?" A treia este: „Ce sau cine
este cel care împiedică?"
In prima parte a versetului 6, cel care
împiedică este descris în mod impersonal:
ce-I opreşte. Dar apoi în versetul 7 vedem
că este o persoană — Cel care reţine în
prezent.10 E. W. Rogers arată limpede:
Este Ceva şi Cineva care cu deliberare, intenţio-
nat şi cu bunăştiinţă o ţine în frâu cu scopul de
a se asigura că Omul Fărădelegii este descoperit
Ia timpul potrivit."
Redăm mai jos şapte din cele mai răs-
pândite concepţii privitoare la identitatea
celui care reţine: (1) imperiul roman; (2)
statul evreu; (3) Satan; (4) principiul ordinii
şi legalităţii, aşa cum se găseşte acesta în
conceptul de guvernare umană; (5) Dumne-
zeu; (6) Duhul Sfânt şi (7) biserica adevăra-
tă, în care locuieşte Duhul Sfânt.
Duhul Sfânt, locuind în biserică şi în
creştinul individual, pare să corespundă cel
mai adecvat descrierii celui care reţine. După
cum cel ce reţine este descris atât ca Ceva,
cât şi ca Cineva, în capitolul de faţă, tot aşa
este prezentat Duhul la loan 14:26, 15:26,
16:8, 13, 14, atât la genul neutru (Duhul
Sfânt), cât la la genul masculin (El).12 încă
din Geneza 6:3, Duhul Sfânt este prezentat
în legătură cu restrângerea răului. Apoi, mai
târziu, El este văzut în acelaşi rol la Isaia
59:19b, loan 16:7-11 şi 1 loan 4:4.
Prin însuşi faptul că Duhul locuieşte în
credincioşi, aceştia pot fi sarea pământului
(Mat. 5:13) şi lumina lumii (Mat. 5:14).
Sarea este un element care conservă, dar, în
acelaşi timp, împiedică răspândirea stricăciu-

nii. Lumina risipeşte întunericul, acea sferă
în care oamenilor le place să facă faptele lor
rele (loan 3:19). Când Duhul Sfânt va părăsi
acest pământ, ca Locuitor permanent al
bisericii (1 Cor. 3:16) şi al credincioşilor
individuali (1 Cor. 6:19), va dispare şi acea
forţă de reţinere sau împiedicare a fărădele-
gii-
2:7 Chiar pe când scria Pavel aceste
cuvinte, taina fărădelegii începuse să lucre-
ze. Prin asta înţelegem că un groaznic duh de
neascultare faţă de Dumnezeu clocotea
dedesubt, acţionând sub formă de taină, nu
în sensul că ar fi fost misterios, ci doar că nu
se arătase încă pe faţă, fiind încă în faza
embrionară.
Ce a împiedicat deplina manifestare a
acelui duh? Noi credem că prezenţa Duhului
Sfanţ, locuind în biserică şi în fiecare credin-
cios, a constituit această forţă restrictivă. El
va continua să exercite această funcţie până
când va fi dat la o parte adică până când va
avea loc Răpirea.
Dar aici se ridică o obiecţie. Cum poate
fi luat Duhul Sfânt din lume? Fiind una din
cele trei Persoane ale Dumnezeirii, oare nu
este El omniprezent, adică nu se află El
pretutindeni în orice moment? Atunci cum
poate părăsi El lumea?
Desigur, Duhul Sfânt este omniprezent.
El este întotdeauna în toate locurile în acelaşi
timp şi în orice timp. Şi totuşi a existat un
sens aparte în care El a venit pe pământ în
Ziua de Rusalii. Isus făgăduise de multe ori
că El şi Tatăl vor trimite Duhul (loan 14:16,
26; 15:26; 16:17). Prin urmare, cum a venit
Duhul? El a venit ca Locuitor permanent al
bisericii şi al fiecărui credincios în parte.
Până la Rusalii Duhul fusese cu credincioşii,
dar de la Rusalii El locuieşte în ei (loan
14:7). Până la Rusalii Duhul putea să plece
de la credincioşi—de unde şi rugăciunea lui
David: „Nu lua de la mine Duhul Tău Cel
Sfanţ" (Ps. 51:11b). După Rusalii Duhul
rămâne pe veci în credincioşii din Epoca
Bisericii (loan 14:16).
Noi credem că Duhul Sfânt va părăsi
lumea în acelaşi sens aparte în care El a
venit la Rusalii — adică, în acea prezenţă
necurmată în biserică şi în fiecare credincios.
Duhul Sfânt va continua să se afle în lume,
convingându-i şi mustrându-i pe oameni de
păcat şi conducându-i la credinţa mântuitoa-
re în Cristos. Luarea Sa de pe pământ la
Răpire nu înseamnă că nimeni nu va mai fi
mântuit în timpul Marii Strâmtorări. Şi în
această perioadă unii vor fi mântuiţi. Dar

2 Tesaloniceni

877

oamenii aceştia nu vor fi membri ai bisericii,
ci, mai degrabă, supuşi ai glorioasei împără-
ţii a lui Cristos.
2:8 După ce biserica a fost răpită în cer,
se va descoperi acel nelegiuit lumii. în
versetul acesta, apostolul sare peste cariera
lui Anticrist, trecând direct la pierzarea lui.
Din acest verset s-ar putea deduce, la prima
lectură, că el este distrus de îndată ce este
descoperit. Dar lucrurile nu stau aşa, căci lui
i se va permite să iniţieze o domnie a terorii,
descrisă în versetele 9-22, abia după aceea
fiind doborât, când va veni Cristos să dom-
nească.
Dacă suntem corecţi în interpretarea că
omul păcatului va fi descoperit după Răpire
şi că el îşi va continua lucrarea până la Re-
velaţia lui Cristos, atunci înseamnă că nebu-
na carieră a acestui om va dura aproximativ
şapte ani — adică durata Marii Strâmtorări.
Domnul Isus îl va nimici cu suflarea
gurii Sale (cf. Isa. 11:4; Apo. 19:15), distru-
gându-1 prin manifestarea venirii Sale. Doar
un cuvânt rostit de Cristos şi luminoasa
strălucire (în greacă: epiphaneiă) a arătării
Sale (parousia) vor fi suficiente pentru a
pune capăt acestui impostor groaznic.
Manifestarea venirii lui Cristos, aşa cum
am explicat deja, va avea loc atunci când El
va reveni pe pământ pentru a-Şi ocupa tronul
şi a domni timp de o mie de ani.
2:9 Venirea celui nelegiuit este potrivit
cu lucrarea Satanei. Cariera lui se aseamă-
nă cu aceea a Satanei, pentru că acesta îi dă
energia necesară faptelor sale. El va etala tot
felul de minuni şi semne şi puteri minci-
noase.
Este important să reţinem aici că nu toate
miracolele sunt de la Dumnezeu. Diavolul şi
agenţii lui pot săvârşi şi ei miracole. Omul
fărădelegii va săvârşi şi el miracole (Apo.
13:13-15).
Un miracol sau o minune indică prezenţa
unei puteri supranaturale, dar nu neapărat a
puterii divine. Miracolele săvârşite de Dom-
nul nostru au demonstrat că El este Mesia
cel făgăduit, nu doar pentru că au fost supra-
naturale, ci pentru că au împlinit profeţia şi
au fost de o aşa natură morală încât Satan nu
putea să le fi săvârşit fără să-şi fi dăunat
propriei sale cauze.
2:10 Anticristul va folosi fără scrupule
orice formă de răutate pentru a-i înşela pe
cei ce pier — pe cei ce au auzit evanghelia
în timpul Epocii Harului, dar nu au avut în ei
dragostea pentru adevăr. Dacă ar fi crezut,
ar fi fost mântuiţi. Dar în această perioadă

ei vor fi înşelaţi prin miracolele săvârşite de
Anticrist.
2:11 Treptat Dumnezeu le va trimite o
lucrare a rătăcirii, ca să creadă o minciună.
Desigur, minciuna este pretenţia lui Anticrist
că ar fi Dumnezeu. Oamenii aceştia au
refuzat să-L primească pe Domnul Isus ca
Dumnezeu manifestat în trup. Când a fost pe
pământ, El i-a prevenit pe oameni: „Am
venit în numele Tatălui Meu şi nu M-aţi
primit. Dacă va veni altul în numele său, pe
acela îl veţi primi" (loan 5:43). Prin urmare,
în această perioadă ei îl vor primi pe omul
păcatului, care va veni în numele său, pretin-
zându-le oamenilor să i se închine ca lui
Dumnezeu. „Respingerea luminii echivalea-
ză cu tăgăduirea luminii". Dacă cineva îşi
înalţă în inima sa un idol, Dumnezeu îi va
răspunde potrivit cu idolul său (Ez. 14:4).
Anticristul va fi, probabil, evreu de
naţionalitate (Ez. 28:9, 10; Dan. 11:37, 38).
Căci evreii nu s-ar lăsa înşelaţi de un aseme-
nea om care se pretinde Mesia decât dacă
acesta ar pretinde că descinde din seminţia
lui Iuda şi din familia lui David.
2:12 Din pasajul acesta se poate deduce
că cei care aud evanghelia în Epoca Harului
dar nu-şi pun încrederea în Cristos nu vor
mai avea prilejul să fie mântuiţi după Răpire.
Dacă oamenii nu cred în Domnul Isus acum,
ei vor crede în Anticrist atunci. Se spune aici
că toţi vor fi judecaţi pentru necredinţa lor şi
pentru că au iubit răul. Asta ne aminteşte de
textul de la Luca 14:24: „Căci vă spun că
nici unul din aceşti oameni care au fost
invitaţi nu vor gusta cina mea."
Ştim că mulţi oameni vor fi totuşi mân-
tuiţi în Marea Strâmtorare. De pildă, o sută
patruzeci şi patru de mii de evrei vor fi
mântuiţi, aceştia devenind solii lui Dumne-
zeu, care vor propovădui evanghelia împără-
ţiei în toată lumea. Prin misiunea lor, mulţi
alţi oameni vor fi mântuiţi. Dar se pare că
cei ce vor fi mântuiţi vor fi cei ce nu au auzit
niciodată evanghelia clar vestită în epoca
actuală, aceştia fiind oameni care niciodată
nu L-au respins în mod deliberat pe Mântui-
torul.
IV.   MULŢUMIRI ŞI RUGĂCIUNE
(2:13-17)
A. Mulţumirile lui Pavel pentru că sfinţii
vor scăpa de judecată (2:13,14)
2:13 în primele douăsprezece versete,
Pavel a descris pierzarea lui Anticrist şi a
adepţilor săi. Acum el se ocupă de creştinii

878

2 Tesaloniceni

tesaloniceni, meditând, în manieră contrasti-
vă, la destinul lor. Făcând acest lucru, el îi
aduce mulţumiri lui Dumnezeu pentru aceşti
fraţi preaiubiţi de Domnul, trecând în
revistă mântuirea lor — trecută, prezentă şi
viitoare.
Dumnezeu... v-a ales. Biblia ne spune
fără înconjur că Dumnezeu îi alege pe
oameni la mântuire, dar niciodată nu ne
spune că El îi alege pe unii ca să fie con-
damnaţi. Oamenii se pierd prin propria lor
alegere deliberată. Dacă nu ar interveni
Dumnezeu, toată lumea ar pieri. Are Dum-
nezeu dreptul să-i aleagă pe unii să fie mân-
tuiţi? în esenţă, El doreşte ca toţi să fie
mântuiţi (1 Tim. 2:4; 2 Pet. 3:9). Dar Biblia
nu predă teoria „universalismului", conform
căreia toţi vor fi, până la urmă, mântuiţi.
De la început. Aceste cuvinte se pretea-
ză la cel puţin două interpretări. Mai întâi, ar
putea însemna că Dumnezeu a făcut alegerea
înainte de întemeierea lumii (Ef. 1:4) iar în
al doilea rând, sintagma ar putea avea sensul
de „roadele dintâi", indicând faptul că tesalo-
nicenii, fiind mântuiţi la o dată atât de tim-
purie în dispensaţia creştină, au fost aleşi de
Dumnezeu să fie printre primele roade din
marele seceriş al sufletelor răscumpărate.
Pentru mântuire. Aceste cuvinte trebuie
contrastate cu versetele precedente. Necre-
dincioşii sunt condamnaţi de necredinţa lor
la pierzare veşnică, în timp ce credincioşii
sunt aleşi pentru mântuire.
Prin sfinţirea de către Duhul. Aici
avem lucrarea săvârşită de Duhul Sfânt
prealabil convertirii. El îi pune pe aceşti
oameni deoparte pentru Dumnezeu, despăr-
ţindu-i de lume; apoi îi convinge de păcat şi-
i îndreaptă spre Cristos. Bine a zis cineva:
„Dacă nu ar fi fost Cristos, nu ar fi existat
nici un ospăţ; iar dacă nu ar fi fost Duhul
Sfânt, nu ar fi fost nici un oaspetel"
Şi credinţa în adevăr. Mai întâi avem
partea lui Dumnezeu din procesul mântuirii.
Apoi avem partea omului. Ambele sunt
necesare. Unii oameni nu văd decât alegerea
făcută de Dumnezeu, susţinând prin aceasta
că omul nu are nici o şansă, că nu poate face
nimic. Alţii subliniază doar partea omului,
neglijând suveranitatea alegerii lui Dumne-
zeu. Adevărul se află undeva între cele două
extreme. Alegerea şi responsabilitatea omu-
lui sunt amândouă doctrine biblice, drept
care trebuie să le predicăm pe amândouă,
chiar dacă nu înţelegem cum pot fi adevărate
şi una, şi alta.
2:14 La care v-a chemat prin evanghe-

lia noastră. Dumnezeu ne-a ales la mântu-
ire, încă din veşnicie. El ne-a chemat la
mântuire, la un moment dat în timp. Chema-
rea se referă la momentul în care o persoană
crede adevărul. Evanghelia noastră nu
înseamnă că ar exista şi alte evanghelii
autentice. Există doar o singură evanghelie,
dar mai mulţi predicatori care o vestesc şi
mai multe auditorii. Pavel se referă la evan-
ghelia lui Dumnezeu, pe care o predica el.
Ca să căpătaţi slava Domnului nostru
Isus Cristos. Aici apostolul priveşte spre
viitor, văzând rezultatul final al mântuirii:
faptul că vom fi cu Cristos şi că vom fi ca El
pe veci. J. N. Darby a prins foarte bine acest
gând în minunata cântare:
Şi aşa să fie — anume că voi fi ca Fiul Tău?
Acesta-i harul pe care El 1-a dobândit pentru
mine?
Tată al slavei, gând mai presus de orice gând!
în slavă adus, ca pe veci să mă asemuiesc bine-
cuvântatului Său chip!
Astfel în versetele 13 şi 14 avem „un
sistem de teologie în miniatură", un minunat
rezumat al întreg spectrului planurilor lui
Dumnezeu cu oamenii Săi credincioşi. El ne-
a arătat că mântuirea îşi are obârşia într-o
alegere divină, apoi este elaborată prin pute-
rea divină, după care devine efectivă printr-
un mesaj divin şi la urmă este desăvârşită în
gloria divină."
B. Rugăciunea Iui Pavel ca sfinţii să fie
mângâiaţi şi statorniciţi (2:15-17)
2.15 Având în vedere chemarea lor
superlativă, sfinţii sunt îndemnaţi să rămână
tari şi să ţină tradiţiile pe care le-au pri-
mit, fie prin viu grai, din partea apostolului,
fie prin epistolele sale. Ceea trebuie neapărat
notat aici este faptul că singurele tradiţii
fiabile, pe care ne putem bizui sunt cuvintele
inspirate ale apostolilor. Isus i-a osândit pe
cărturari şi farisei pentru că au anulat porun-
cile lui Dumnezeu prin tradiţiile lor (Mat.
15:6). Iar Pavel i-a prevenit pe coloseni cu
privire la pericolul tradiţiilor oamenilor
(Col. 2:8). Tradiţiile pe care trebuie să le
îmbrăţişăm sunt marile adevăruri ce ni s-au
încredinţat în Sfintele Scripturi.
Unii invocă versetul acesta pentru a
justifica tradiţiile şi datinile din unele biserici
sau cele legate de anumiţi lideri religioşi-
Dar orice tradiţii care sunt contrare cuvântu-
lui lui Dumnezeu sunt netrebnice şi pericu-
loase. Căci dacă am accepta nişte tradiţii pur

2 Tesaloniceni

879

omeneşti, punându-le pe picior de egalitate
cu Biblia, atunci cine ar mai putea deosebi
tradiţiile bune de cele rele?
2:16 După ce le-a vestit sfinţilor mesajul,
apostolul îl imprimă în ei, însoţindu-1 de
rugăciune—conform obiceiului său de a nu
preda nici o învăţătură fără s-o cimenteze
prin rugăciune (1 Tes. 5:23,24; 2 Tes. 3:16).
Rugăciunea este adresată Domnului nostru
Isus Cristos însuşi şi Dumnezeului şi
Tatălui nostru. Ne-am obişnuit cu practica
lui Pavel de a menţiona ambele Persoane
divine în aceeaşi rostire, dar iată că aici
Pavel îl aminteşte mai întâi pe Fiul, scopul
fiind, negreşit, acela de a sublinia unitatea
lor esenţială şi deplina lor egalitate. în grea-
că, subiectul plural, Cristos şi Dumnezeu, e
urmat de verbe la singular: a iubit, a dat,
mângâie, întăreşte. Aşadar ce avem aici nu
este altceva decât încă un indiciu al unităţii
de natură a Fiului cu Tatăl în cadrul Dumne-
zeirii.
Faptul că Dumnezeu ne-a purtat de grijă
în trecut este prezentat ca un motiv de îm-
bărbătare, ca să ne punem încrederea în El,
că şi pe viitor vom primi curajul şi tăria
necesare pe cărarea credinţei. El ne-a iubit
şi ne-a dat o mângâiere veşnică şi o bună
nădejde prin har. Negreşit, asta ne duce cu
gândul înapoi, la cea mai mare desfăşurare a
dragostei lui Dumnezeu — când L-a dat pe
Fiul Său pentru noi. întrucât ştim că a rezol-
vat chestiunea păcatului pe crucea de la
Calvar, acum avem o mângâiere eternă şi
nădejdea unui viitor slăvit — toate acestea
fiind prin harul Lui minunat.
2:17 Rugăciunea în sine constă în dorinţa
ca Dumnezeu să le mângâie inimile şi să-i
întărească în orice faptă bună şi cuvânt bun.
Nu doar încurajare în mijlocul încercărilor,
ci tărie de a înainta în luptă. Cuvântul „retra-
gere" nu făcea parte din vocabularul aposto-
lului şi nu are ce căuta nici într-al nostru.
Nu scăpaţi sintagma: orice faptă bună şi
cuvânt bun. Nu este de ajuns să rostim
adevărul cu buzele noastre, ci trebuie să-1
transpunem în faptă, prin trăirea noastră
zilnică. Tot aşa în viaţa noastră ordinea
trebuie să fie mereu aceeaşi: învăţătura,
urmată de practică; doctrina însoţită de
îndatorire; predicarea transpusă în trăire
practică.
V. ÎNDEMNURI PRACTICE (3:1-15)
A. Să se roage unii pentru alţii (3:1-5)
3:1 Pavel resimţea nevoia de a se ruga
pentru sfinţi. Capitolul acesta se deschide cu

solicitarea lui Pavel ca sfinţii să se roage
pentru următoarele trei lucruri: (1) pentru
răspândirea mesajului; (2) pentru triumful
mesajului; şi (3) pentru păzirea mesagerilor.
El doreşte să vadă cuvântul lui Dumne-
zeu răspândindu-se sau alergând cu iuţeală
— o imagine foarte plastică a evangheliei
care aleargă din loc în loc, în pofida obstaco-
lelor (vezi Ps. 147:15).
De asemenea el doreşte ca acest cuvânt
al Domnului să producă pretutindeni aceeaşi
revoluţie morală şi spirituală pe care a pro-
dus-o şi la Tesalonic.
3.2 A treia cerere este ca apostolul şi
conlucrătorii săi să fie izbăviţi de oameni
nerezonabili şi răi. El pare să se refere la
aceeaşi opoziţie specifică, probabil din par-
tea iudeilor de la Corint (Fapte 18:1-8).
Termenul nerezonabil a fost foarte potrivit,
căci nu este nimic mai iraţional decât opozi-
ţia oamenilor faţă de evanghelie şi de solii
ei. Este un lucru care depăşeşte orice imagi-
naţie. Oamenii vorbesc cu însufleţire despre
politică, ştiinţă sau o sumedenie de alte
subiecte, dar când vine vorba despre evan-
ghelie, ei îşi pierd orice sens al raţiunii.
3:3 Să nu scăpaţi frumuseţea contrastului
dintre versetul: „nu toţi au credinţă" şi verse-
tul 3: Dar Domnul este credincios. Asta ne
învaţă să ne dezlipim privirile de la oamenii
necredincioşi, aţintindu-ni-le asupra lui
Dumnezeu, care nu dă niciodată greş. El este
credincios şi drept să ne ierte păcatele şi să
ne curăţească de orice fărădelege (1 loan
1:9). Iar aici El este credincios, întărindu-ne
şi păzindu-ne de cel rău, adică de Satan.
3:4 Nu toţi au credinţă... Domnul este
credincios... noi avem încredere [credinţă]
în Domnul cu privire la voi. După cum a
remarcat Denney: „în Domnul te poţi bizui
pe cei ce sunt, în ei înşişi, slabi, instabili,
îndărătnici, nechibzuiţi." Acum Pavel le
aminteşte sfinţilor de responsabilitatea lor de
a face lucrurile pe care le porunceşte el să
le facă. Aici din nou avem minunata conto-
pire a divinului cu umanul: Dumnezeu vă va
păzi: şi voi să păziţi poruncile. Este acelaşi
gând ca cel de la 1 Petru 1:5: „Păziţi de
puterea lui Dumnezeu" [partea Lui], „prin
credinţă" [partea noastră]. Vedem această
paralelă şi la Filipeni 2:12, 13: „Duceţi până
la capăt mântuirea voastră [partea noastră],...
căci Dumnezeu este Cel care lucrează în voi
[partea Lui]."
3:5 în vremuri de prigoană este uşor să
ni se strecoare în inimă gânduri de amărăciu-
ne faţă de alţii, şi să ne dăm bătuţi, datorită

880

2 Tesaloniceni

duratei şi intensităţii suferinţei. Din această
pricină apostolul se roagă ca tesalonicenii să
iubească aşa cum iubeşte Dumnezeu, şi să
fie statornici cum este Cristos.
Cuvintele: „cel răbdător aşteptându-L pe
Cristos" din versiunea KJV sunt traduse răb-
darea Iui Cristos în ediţia NKJV. în versiu-
nea din 1611 ele însemnau statornicie în
timpul aşteptării Revenirii lui Cristos. în
ediţia NKJV, ele înseamnă: arătând aceeaşi
răbdare sau îndurare pe care a demonstrat-o
şi Cristos ca Omul care a trăit pe pământ pe
pe care continuă s-o arate ca Omul din cer.1"1
Domnul din acest verset se referă proba-
bil la Duhul Sfânt, în felul acesta toate cele
Trei Persoane ale Sfintei Trinităţi fiind
menţionate, ca la 2:13, 14.
B. Pentru tratarea celor nedisciplinaţi
(3:6-15)
3:6 Pare limpede că unii dintre sfinţii de
la Tesalonic au încetat să mai lucreze şi să-şi
câştige existenţa, pe motiv că aşteptau cu
înfrigurare venirea Domnului. Pavel nu
recomandă această metodă de trăire ca pe o
atitudine spirituală, ci, dimpotrivă, ne dă
instrucţiuni precise cu privire la modul în
care trebuie trataţi aceşti fraţi.
Instrucţiunile sale sunt prezentate sub
forma unei porunci de a se feri de orice frate
care trăieşte în neorânduială, adică de cel
care nu ţine pasul cu ceilalţi, ci refuză să
lucreze şi trăieşte pe spinarea altora (vezi
versetele 10, 11). Credincioşii trebuie să
manifeste dezaprobarea faţă de un astfel de
frate, refuzând să aibă legături sociale cu el.
Ofensa comisă de acest frate nu este însă
suficientă pentru a justifica excluderea din
biserică.
Tradiţia pe care au primit-o tesalonice-
nii de la Pavel a fost cea de hărnicie neobo-
sită, muncă susţinută şi obiceiul său de a se
întreţine singur.
3:7 El nu a renunţat la meseria sa de
confecţionare de corturi, doar pentru că ştia
că Domnul Isus va reveni. El se aştepta ca
Cristos să vină în orice moment, dar între
timp apostolul continua să-L slujească şi să
lucreze cu convingerea că Domnul s-ar putea
totuşi să nu revină în timpul vieţii sale.
3:8 Nimeni nu putea să-1 acuze că s-a
strecurat în casa cuiva pentru a mânca mân-
carea nemeritată, pentru care nu a muncit cu
mâinile sale. El şi-a câştigat existenţa paralel
cu predicarea evangheliei. Asta a însemnat
lungi zile şi nopţi de trudă, dar Pavel era

hotărât să nu devină o povară pentru nici
unul dintre ei.
3:9 Ca predicator al evangheliei, aposto-
lul avea dreptul de a fi întreţinut de cei ce au
fost convertiţi prin slujba lui (1 Cor. 9:6-14;
1 Tim. 5:18). Dar el a preferat să renunţe la
acest drept, pentru ca să fie o pildă de nobilă
independenţă şi neobosită hărnicie.
3:10 Tesalonicenilor li se poruncise să
nu-i întreţină pe cei leneşi. Dacă un creştin
apt de muncă refuza să muncească, atunci
acestuia i se spunea să nici nu mănânce. Se
bate oare asta cap în cap cu faptul că credin-
cioşii trebuie să fie întotdeauna buni şi mi-
lostivi? Nicidecum! Căci nu este o dovadă
de bunătate şi milostenie să încurajezi lenea.
Spurgeon spune: „Cea mai adevărată dragos-
te pe care o putem manifesta faţă de cei în
neorânduială este să nu fraternizăm cu ei, în
greşeala lor, ci să fim credincioşi faţă de Isus
în toate lucrurile."
3:11 Acum apostolul foloseşte un minu-
nat joc de cuvinte14 pentru a scoate în evi-
denţă inconsecvenţa celor care se pretindeau
duhovniceşti, spiritualitaea acestor fraţi ce
trăiau în dezordine fiind falsă. Cuvintele sale
au fost parafrazate în diverse moduri, după
cum urmează:
1.	„Unii care nu-şi văd de treburile lor, ci
se bagă în treburile altora."
2.	„Unii care nu sunt ocupaţi, ci se ocupă
cu amestecul în treburile altora."
3.	„Unii care nu-şi văd de treburile lor, dar
se ocupă prea mult de treburile altora."
4.	„îngrijindu-se de treburile tuturor, numai
de ale lor nu."
3:13 Tututor acestora li se porunceşte şi
li se dă îndemnul, prin Domnul nostru Isus
Cristos, să lucreze în linişte şi să-şi câştige
singuri existenţa, aceasta constituind o buna
mărturie, care va aduce slavă lui Dumnezeu.
3:13 Dar ce se întâmplă cu cel ce refuză
să asculte de instrucţiunile apostolului?
Ceilalţi credincioşi trebuie să-1 disciplineze,
refuzând să aibă părtăşie cu el pe plan social.
Scopul acestei disciplinări este de a-1 deter-
mina să-i fie ruşine de comportarea lui şi să-1
constrângă să se îndrepte.
3:15 Dar această disciplină nu este de
aceeaşi intensitate ca excluderea din biserică,
în cazul de faţă ofensatorul continuă să fie
privit ca frate. Dar în cazul excomunicării
(excluderii din biserică) cel vinovat de a-
ceastă pedeapsă este socotit „ca un păgân şi
ca un vameş" (Mat. 18:17).
Disciplinarea unui frate are în vedere
întotdeauna readucerea sa la părtăşie cu

2 Tesaloniceni

881

Domnul şi cu oamenii lui Dumnezeu. Ea nu
trebuie aplicată într-un spirit de amărăciune
sau duşmănie, ci cu toată curtuoazia şi fermi-
tatea creştină. El nu trebuie tratat ca un
duşman, ci ca un frate.
Ni se pare ciudat în zilele noastre să
citim despre tesaloniceni că aşteptau întoar-
cerea Domnului cu atâta ardoare, încât şi-au
neglijat îndatoririle lor zilnice. Biserica
actuală nu prea poate fi acuzată de această
atitudine! Noi, cei de azi, am trecut în extre-
ma cealaltă, fiind atât de absorbiţi de aface-
rile noastre şi de dorinţa de a câştiga cât mai
bine încât am pierdut prospeţimea şi bucuria
nădejdii iminentei Sale întoarceri.
VI. BINECUVÂNTĂRI ŞI SALUTĂRI
(3:16-18)
3:16 Versetul acesta a fost numit: „în-
cheierea pacifică a unei epistole furtunoase".
Aici apostolul Pavel se roagă ca sfinţii sufe-
rinzi de la Tesalonic să cunoască pacea
Domnului păcii în orice clipă şi în orice fel.
Seninătatea creştinului nu depinde de
nici un lucru de pe acest pământ, ci se bazea-
ză întru totul pe Persoana şi lucrarea Dom-
nului Isus. Lumea nu poate nici să ne dea
linişte şi seninătate, nici să ni le ia. Dar noi
trebuie să ne însuşim această seninătate în
toate împrejurările vieţii. „Pacea nu este
încetarea prigoanelor, ci calmul din inima
credinciosului, care izvorăşte din credinţa sa
în Dumnezeu, care este independentă de
împrejurări."
3:17, 18 în acest punct Pavel a luat,
după câte se pare, pana din mâna secretaru-
lui său, înserând personal salutul, pe care îl
numeşte semnul său distinctiv în toate
epistolele scrise de el. Unii au înţeles prin
aceasta că scrisul de mână al lui Pavel de la
sfârşitul fiecărei epistole ar fi dovada autenti-
cităţii acestora. Alţii cred că semnul este
benedicţia caracteristică a lui Pavel: harul
Domnului Isus Cristos să fie cu voi toţi
(Rom. 16:24; 1 Cor. 16:23; 2 Cor. 13:14;
Gal. 6:18; Ef. 6:24; Filip. 4:23; Col. 4:18; 1
Tes. 5:28; 1 Tim. 6:21; 2 Tim. 4:22; Tit
3:15; Filemon 25; şi, dacă Pavel este cel care
a scris această epistolă, Evrei 13:25). Din
aceste trimiteri reiese că toate epistolele sale
se sfârşesc pe nota harului.
RĂPIREA BISERICII
Adevărul întoarcerii Domnului apare în
fiecare din cele 5 capitole ale primei epistole
către Tesaloniceni şi în primele două capito-

le ale celei de-a doua epistole către Tesaloni-
ceni. Este tema centrală, unificatoare, firul
de aur care o străbate. Dar să nu uităm nicio-
dată că profeţiile nu au fost date pentru a ne
stimula intelectul sau pentru a ne satisface
curiozitatea, ci scopul lor este de a exercita
o transformare profundă în viaţa noastră.
Pentru credincioşi nădejdea iminentei
reveniri a lui Cristos are implicaţii practice,
de o extraordinară însemnătate.
1.	Ea trebuie să aibă o influenţă purifica-
toare în viaţa noastră (1 Tes. 5:23; 1 loan
3:3).
2.	Trebuie să ne determine să ne rugăm
şi să lucrăm pentru mântuirea celor pierduţi
(Gen. 19:14; Ez. 33:6; Iuda 21-23).
3.	Trebuie să ne încurajeze să perseve-
răm în pofida prigoanelor şi încercărilor prin
care trecem (Rom. 8:18; 2 Cor. 4:17; 1 Tes.
4:13-18).
4.	Trebuie să ne facă să renunţăm la
mulţimea bunurilor noastre materiale, a căror
valoare trebuie să descrească pe măsură ce
se apropie venirea Sa (vezi Lev. 25:8-10,14-
16).
5.	Trebuie să ne facă să ne cerem iertare
oricărei persoane faţă de care am greşit,
restituind ce am luat sau stricat, acolo unde
este cazul (Mat. 5:24; Iac. 5:16).
6.	Trebuie să ne inspire să lucrăm cu
sârguinţă, ştiind că în curând va veni noap-
tea, când nimeni nu mai poate lucra (loan
9:4; 1 Tes. 1:9, 10a).
7.	Trebuie să ne ţină într-o stare de per-
manentă aşteptare (Luca 12:36) şi rămânere
în El, pentru ca să nu fim ruşinaţi înaintea
Lui, la venirea Lui (1 loan 2:28).
8.	Trebuie să ne confere îndrăzneala de
a-L mărturisi pe Cristos (Marcu 8:38; Luca
9:26).
9.	Trebuie să se dovedească a fi o nădej-
de aducătoare de mângâiere (loan 14:1-3,
28; l.Tes. 4:18; 2 Tes. 1:7; 2 Tim. 2:12).
10.	Trebuie să ne încurajeze la cumpăta-
re, blândeţe, gingăşie, înduplecare şi un duh
rezonabil (Fii. 4:5).
11.	Trebuie să constituie pentru noi
motivaţia care să ne aducă la unitate şi dra-
goste (1 Tes. 3:12, 13).
12.	Trebuie să imprime în noi dorul şi
conştienta că suntem de pe altă lume (Col.
3:1-4).
13.	Trebuie să ne aducă aminte că ni se
va trece în revistă lucrarea pe acest pământ
şi că vom fi retribuiţi pentru felul cum am
trăit şi lucrat (Rom. 14:10-12; 1 Cor. 3:11-
15; 2 Cor. 5:10).
12.	
882

2 Tesaloniceni

14. Trebuie să recurgem la această minu-
nată nădejde în apelurile pe care le lansăm
când predicăm evanghelia (Fapte 3:19-21;
Apo. 3:3).
Pentru cei ce nu sunt credincioşi, adevă-
rul despre venirea lui Cristos ar trebui să-i
determine să se pocăiască de păcatele lor se
predea Lui, ca Domn şi Mântuitor, cu toată
fiinţa lor. Numai cei ce sunt în Cristos vor fi
cu El la Răpire. Ceilalţi vor fi lăsaţi pe pă-
mânt, ca să înfrunte judecata.
Dar dacă va veni Domnul azi?
Datorită importanţei venirii Domnului în
viaţa tesalonicenilor şi a creştinilor în gene-
ral, am inclus aici următoarele rezumate:
Argumente care pledează în favoarea
Răpirii Pretribulaţioniste
1. Primul argument decurge din ideea
iminenţei Răpirii. Există o mulţime de texte
biblice care arată că creştinii trebuie să fie
într-o permanentă stare de aşteptare, pentru
că Domnul poate veni în orice clipă. Noi
trebuie să aşteptăm şi să veghem, pentru că
nu ştim când va veni EI. Dacă biserica ar
trebui să treacă prin Marea Strâmtorare,
atunci nu am mai putea să ne aşteptăm ca El
să vină în orice clipă. Asta pentru că El nu ar
putea veni decât cel puţin după şapte ani. Or,
noi nu suntem în Marea Strâmtorare. Dar
când va începe această perioadă, va dura
şapte ani. Concepţia pre-tribulaţionistă este
singura pe care o putem îmbrăţişa, dacă
credem că Cristos poate veni în orice clipă.
Iată câteva versete din care rezultă că
trebuie să-L aşteptăm în permanenţă pe
Domnul, întrucât nu ştim când va avea loc
acest eveniment:
„Şi nu numai ea, dar şi noi care avem
cele dintâi roade ale Duhului suspinăm în
noi, aşteptând cu nerăbdare înfierea, adică
răscumpărarea trupului nostru" (Rom. 8:23).
„Pentru că, ori de câte ori mâncaţi pâinea
aceasta şi beţi paharul acesta vestiţi moartea
Domnului până va veni El" (1 Cor. 11:26 —
textul acesta, fiind adresat în primul rând
corintenilor, presupune că Domnul putea să
vină în timpul vieţii lor).
„Şi în adevăr, gemem în cortul acesta,
plini de dorinţa să ne îmbrăcăm cu locuinţa
noastră din cer" (2 Cor. 5:2 — Credincioşii
vor fi îmbrăcaţi cu trupurile lor proslăvite la
Răpire).
„Căci noi, în Duhul, prin credinţă, aştep-
tăm cu nerăbdare nădejdea neprihănirii"
(Gal.  5:5 — Nădejdea neprihănirii  este

venirea Domnului şi trupul proslăvit pe care
îl vom primi atunci).
„Dar cetăţenirea noastră este în ceruri, de
unde şi // aşteptăm cu nerăbdare pe Mântui-
torul, Domnul Isus Cristos, care va transfor-
ma trupul stării noastre smerite şi-1 va face
asemenea trupului Său slăvit, potrivit cu
lucrarea prin care El este în stare să-Şi supu-
nă toate lucrurile" (Filip. 3:20, 21).
„Blândeţea voastră să fie cunoscută de
toţi oamenii. Domnul este aproape" (Filip.
4:5).
„Căci ei înşişi istorisesc ce primire ne-aţi
făcut şi cum v-aţi întors la Dumnezeu de la
idoli, ca să slujiţi Dumnezeului Celui viu şi
adevărat şi să aşteptaţi din ceruri pe Fiul
Său, pe care L-a înviat dintre cei morţi, pe
Isus, care ne scapă de mânia viitoare" (1
Tes. 1:9, 10).
Aşteptând binecuvântata noastră nădej-
de şi arătarea slavei marelui nostru Dumne-
zeu şi Mântuitor Isus Cristos" (Tit 2:13).
„Tot aşa Cristos, după ce S-a adus jertfă
o singură dată ca să poarte păcatele multora,
Se va arăta a doua oară, celor care îl aşteap-
tă, nu în legătură cu păcatul, ci pentru mân-
tuire" (Ev. 9:28).
„încă puţin, foarte puţin timp, şi Cel care
vine va veni şi nu va întârzia" (Ev. 10:37).
,fiţi deci îndelung răbdători, fraţilor,
până la venirea Domnului. Iată, plugarul
aşteaptă roadă scumpă a pământului, având
răbdare până primeşte ploaie timpurie şi
târzie. Fiţi şi voi îndelung răbdători, întăriţi-
vă inimile, căci venirea Domnului este a-
proape. Nu vă plângeţi unii împotriva altora,
fraţilor, ca să nu fiţi judecaţi. Iată, Judecăto-
rul este chiar la uşăl" (Iacov 5:7-9).
Sfârşitul tuturor lucrurilor este aproa-
pe; deci fiţi sobri şi vegheaţi în rugăciunile
voastre" (1 Pet. 4:7).
„Oricine are nădejdea aceasta în El se
curăţeşte, după cum El este curat" (1 loan
3:3).
„Ţineţi-vă în dragostea lui Dumnezeu,
aşteptând îndurarea Domnului nostru pentru
viaţa veşnică" (Iuda 21. Aici îndurarea
Domnului nostru Isus Cristos este întoarce-
rea Sa pentru a-i lua în cer pe cei ce i-a
răscumpărat prin sângele Lui).
„Iată, Eu vin curând). Păstrează ce ai, ca
nimeni să nu-ţi ia cununa" (Apo. 3:11).
„Iată, Eu vin curândl Binecuvântat este
cel care păzeşte cuvintele profeţiei acestei
cărţi" (Apo. 22:7).
„Şi iată, Eu vin curând şi răsplata Mea
este cu Mine, ca să dau fiecăruia după cum

2 Tesaloniceni

883

este fapta lui" (Apo. 22:12).
„Cel care dă mărturie despre aceste
lucruri zice: «Da, Eu vin curând.» Amin!
Vino, Doamne Isuse!" (Apo. 22:20).
Mai sunt şi alte texte care, chiar dacă nu
se referă direct la Răpire, lasă să se degaje
impresia generală că venirea lui Cristos este
iminentă. De-a lungul întregii sale istorii,
biserica credincioasă a susţinut că vremea
venirii lui Cristos nu se cunoaşte şi, prin
urmare, poate avea loc în orice moment.
„Vegheaţi, dar, pentru că nu ştiţi în ce
ceas vine Domnul vostru. Dar să ştiţi că dacă
ar şti stăpânul casei la ce strajă din noapte va
veni hoţul, ar veghea şi n-ar lăsa să-i spargă
casa-. De aceea, şi voi fiţi gata, căci Fiul
Omului va veni în ceasul în care nu vă
gândiţi" (Mat. 24: 42-44).
„Cât despre ziua aceea sau ceasul acela,
nu ştie nimeni: nici îngerii care sunt în cer,
nici Fiul, ci numai Tatăl. Luaţi seama, ve-
gheaţi şi rugaţi-vă, căci nu ştiţi când va fi
timpul acela. Este ca un om care a plecat din
ţară şi, lăsându-şi casa, dă robilor săi putere,
arată fiecăruia care este datoria lui şi porun-
ceşte portarului să vegheze. Vegheaţi, dar,
pentru că nu ştiţi când va veni stăpânul
casei — seara, sau la miezul nopţii, sau la
cântarea cocoşilor, sau dimineaţa — ca nu
cumva, venind pe neaşteptate, să vă găsească
dormind. Şi ceea ce vă spun vouă vă spun
tuturor: Vegheaţii" (Marcu 13:32-37).
„Şi voi înşivă fiţi ca nişte oameni care
aşteaptă pe stăpânul lor să se întoarcă de la
nuntă, ca să-i deschidă îndată, când va veni
şi va bate la uşă" (Luca 12:36).
„încât nu duceţi lipsă de nici un fel de
har, în aşteptarea arătării Domnului nostru
Isus Cristos" (1 Cor. 1:7).
„Cristos Isus, care este pe punctul de a
judeca viii şi morţii" (2 Tim. 4:1, JND).
„Copilaşilor, este ceasul cel de pe urmă.
Şi, după cum aţi auzit că vine Anticrist, să
ştiţi că acum s-au ridicat mulţi anticrişti; prin
aceasta ştim că este ceasul de pe urmă"
(1 loan 2:18).
„De aceea, dacă nu veghezi, voi veni ca
un hoţ şi nu vei şti în care ceas voi veni
asupra ta" (1 loan 2:18).
„lată, Eu vin ca un hoţ. Binecuvântat este
cel ce veghează şi îşi păzeşte hainele, ca să
nu umble gol şi să nu i se vadă ruşinea"
(Apo. 16:15).
2. Al doilea argument se bazează pe
făgăduinţa că biserica va fi izbăvită de mânia
viitoare. La Romani 5:9 Pavel spune că
„vom fi mântuiţi de mânia viitoare prin El."

întâi Tesaloniceni 1:10 spune că Domnul
Isus este Izbăvitorul nostru de mânia viitoa-
re. Iar la 1 Tesaloniceni 5:9 aflăm că Dum-
nezeu nu ne-a rânduit la mânie, ci ca să
căpătăm mântuirea prin Domnul nostru Isus
Cristos. Termenul „mânie" se referă fie la
mânia din timpul Marii Strâmtorări, fie la
judecata eternă pe care o va aduce Dumne-
zeu peste necredincioşi. în epistolele către
Tesaloniceni contextul ne conduce la primul
sens, cel al mâniei din timpul Marii Strâmto-
rări (vezi 1 Tesaloniceni 5:2, 3; 2 Tes. 1:6-
10; 2:10-21).
3.	La Apocalipsa 3:10 Cristos promite că
îi va păzi pe ai Săi de (în greacă: ek, „din")
ceasul încercării, care va veni peste lume, ca
să-i încerce pe cei ce sunt pe pământ.
4.	Structura cărţii Apocalipsa vine în
sprijinul argumentului că Răpirea va avea
loc înainte de Marea Strâmtorare. în capito-
lele 2 şi 3 biserica este văzută pe pământ, dar
după capitolul 3 nu se mai spune deloc că
s-ar mai afla pe pământ. în capitolele 4 şi 5
sfinţii sunt văzuţi în cer, purtând cununile de
biruitori. Apoi urmează Marea Strâmtorare
pe pământ, în capitolele 6-19. Sfinţii din
epoca bisericii sunt deja în cer.
5.	Perioada Marii Strâmtorări nu va
începe până când nu a fost revelat omul
păcatului (2 Tes. 2:3). Dar omul păcatului nu
va fi revelat înainte de a fi dat la o parte cel
care reţine (2 Tes. 2:7,8), adică Duhul Sfânt,
căci El reţine sau împiedică deplina izbucni-
re a răului, atâta timp cât biserica se află pe
pământ. Dar la Răpire, El va fi luat din lume,
întrucât biserica, în care locuieşte El, nu se
mai află pe pământ.
într-o anumită privinţă Duhul Sfânt
întotdeauna a fost şi va fi în lume. Dar
Duhul Sfanţ a venit în mod special la Rusalii
să locuiască permanent în credincioşii din
cadrul bisericii. în acest sens El va fi luat din
lume la Răpire. Asta nu înseamnă că Duhul
lui Dumnezeu nu îşi va desfăşura lucrarea în
timpul Tribulaţiei (Marii Strâmtorări). El va
convinge de păcat şi va converti păcătoşi.
Dar El nu va locui permanent în ei, după
cum nu-i va încorpora în biserică. Slujba Lui
va fi întrucâtva comparabilă cu aceea pe care
a avut-o în perioada Vechiului Testament.
6.	în 1 Tesaloniceni 4:18 se spune că
Răpirea este o perspectivă care aduce mân-
gâiere, în schimb, Ziua Domnului nu vine ca
un mângâietor, ci ca un hoţ noaptea (1 Tes.
5:2). Este acel timp de nimicire subită (v. 3)
şi mânie (v. 9) de care nimeni nu va scăpa
(v. 3). Dimpotrivă, Răpirea este o nădejde tot

884

2 Tesaloniceni

mai luminoasă, iar nu o nădejde tot mai
înfricoşătoare.
7.	Trebuie să treacă un interval de timp
între venirea lui Cristos ca să-Şi ia sfinţii şi
venirea Sa împreună cu sfinţii Săi. Când va
veni Cristos să-Şi ia sfinţii, toţi credincioşii
vor fi luaţi din lumea aceasta, primind trupu-
rile lor proslăvite (1 Cor. 15:51). Dar când
Cristos va reveni pentru a domni, vor mai
exista oameni mântuiţi, care vor avea trupuri
naturale, aşa cum reiese din faptul că aceştia
vor creşte copii (vezi îs. 65:20-25; Zah. 8:5).
Or, dacă Răpirea şi Revelaţia ar avea loc în
acelaşi timp (cum susţine concepţia post-
tribulaţionistă), atunci de unde vin aceşti
oameni din a doua categorie?
Mai există un motiv pentru care trebuie
să treacă un interval de timp între Răpire şi
[începutul] domniei [lui Cristos pe acest
pământ]. Momentul Scaunului de Judecată al
lui Cristos trebuie să aibă loc în cer, după ce
a avut loc Răpirea, când Domnul va judeca
credincioşia sfinţilor Săi, răsplătindu-i în
funcţie de aceasta (2 Cor. 5:10). Răsplăţile
care se vor da cu această ocazie vor stabili
gradul de conducere acordat fiecărui sfânt în
parte, în timpul domniei de o mie de ani a lui
Cristos pe pământ (Luca 19:17, 19). Dacă
Răpirea şi venirea Domnului pentru a domni
ar avea loc concomitent, nu ar mai rămnâne
loc pentru Scaunul de Judecată al lui Cristos.
8.	Singurul mod în care Ziua Domnului
poate sâ-1 ia pe cineva prin surprindere este
în maniera unui hoţ care vine noaptea (1
Tes. 5:2). Totuşi Pavel afirmă limpede că ea
nu îi va lua pe credincioşi prin surprindere
ca un hoţ noaptea (1 Tes. 5:4). Prin urmare,
pe credincioşi nu-i va lua deloc prin surprin-
dere. De ce nu? Două sunt motivele oferite:
(1) Credincioşii nu sunt copii ai nopţii, ci ai
zilei (1 Tes. 5:4, 5). (2) Dumnezeu nu i-a
rânduit pe credincioşi la mânie (1 Tes. 5:9).
9.	Când are loc Răpirea, credincioşii se
duc în casa Tatălui (loan 14:3), iar nu ime-
diat pe pământ, cum susţin post-tribulaţio-
niştii.

10.	Tribulaţia (Marea Strâmtorare) are un
caracter eminamente iudaic, fiind denumită:
necazul  lui Iacob  (Ier.  30:7).  Observaţi
referirile de natură iudaică de la Matei 24:
Iudeea (v. 16), Sabatul (v. 20), locul sfânt (v.
15). Termenii aceştia nu au nimic de a face
cu biserica.
11.	Câteva din arhetipurile din Vechiul
Testament indică şi ele că Răpirea va avea
loc înainte de Marea Strâmtorare (deci pre-
tribulaţionistă). Noi nu clădim  doctrine pe

arhetipuri, dar aceste arhetipuri sunt în acord
cu concepţia pre-tribulaţionistă:
Enoh, un arhetip al bisericii, a fost stră-
mutat înainte de a veni pe pământ apele
judecăţii lui Dumnezeu, pe când Noe şi
familia lui—arhetipuri ale rămăşiţei credin-
cioase din poporul evreu — au fost păstraţi
cu viaţă în timpul potopului.
Lot a fost izbăvit din Sodoma înainte ca
aceasta să fi căzut sub focurile judecăţii.
Aducerea lui Isaac de către Avraam, ca
să fie jertfit prefigurează aducerea de către
Dumnezeu a Fiului Său ca jertfa la Calvar.
Prima oară când e menţionat Isaac este
atunci când a ieşit în întâmpinarea miresei
sale, ca s-o aducă acasă la el. Tot aşa prima
arătare a lui Cristos după înălţarea Sa va
avea loc când El va veni să-şi ducă mireasa
acasă, în cer.
Ilie a fost strămutat în cer înainte de a se
fi dezlănţuit judecata asupra mârşavei Iza-
bela.
12. Primele şaizeci şi nouă de săptămâni
din profeţia lui Daniel (9:24-27) cuprind
intervalul de la decretul lui Artaxerxes din
445 î.Cr. până la răstignirea lui Cristos. Ele
nu au nimic de a face cu biserica. Atunci ce
ne-ar face să credem că biserica se găseşte în
a şaptezecea săptămână, care este Perioada
Marii Strâmtorări? (în realitate, Era Bisericii
survine într-o paranteză nemenţionată situată
între a şaizeci şi noua şi a şaptezecea săptă-
mână.)
Argumente invocate de cei care combat
ideea Răpirii pre-tribulaţioniste, susţi-
nând că Răpirea va avea loc după
Marea Strâmtorare
1. Făgăduinţa de la Apocalipsa 3:10
potrivit căreia — spun aceştia — sfinţii nu
vor fi salvaţi de Marea Strâmtorare, ci vor fi
păziţi să poată trece cu bine prin ea (compa-
raţi cu loan 17:15).
Răspuns: Cuvintele traduse prin [în
engleză: keep you from, n.tr.] „te voi păzi
de" din acest verset au limpede sensul: „te
voi ţine afară din". Prepoziţia din greacă (ek)
înseamnă: „afară din". Aşadar, ideea subli-
niată aici nu este că biserica va fi păzită în
timpul saupe durata Tribulaţiei, ci dimpotri-
vă că va fi ţinută cu totul în afara ei.
Aceleaşi cuvinte sunt folosite şi la loan
17:15 unde Isus se roagă: „Nu Mă rog ca
să-i iei din lume, ci să-i păzeşti de cel rău."
Plummer comentează aici: „După cum Cris-
tos este Cel în Care ucenicii Lui trăiesc şi se

2 Tesaloniceni

885

mişcă, tot aşa cel rău este cel faţă de care
sau din care Se roagă El să fie ei ţinuţi."
Rugăciunea Domnului a fost ascultată:
credincioşii au fost păziţi şi ţinuţi afară de
sub stăpânirea Satanei, fiind strămutaţi în
împărăţia Preaiubitului Fiu al lui Dumnezeu.
2.	în greacă textul de la Romani 5:3 sună
astfel: „...Tribulaţia [deci cu articolul hotărât,
n.tr.] lucrează răbdare."
Răspuns: Pavel nu spune că singura
perioadă în care tribulaţia [deci, strâmtora-
rea] lucrează răbdare este perioada Tribula-
ţiei cunoscută sub denumirea de Marea
Strâmtorare. Dimpotrivă, el argumentează
clar că tribulaţiile prin care trec credincioşii
în viaţa de acum dezvoltă în ei răbdarea. De
asemenea, în greacă, ca de altfel în franceză
şi în spaniolă, substantivele abstracte adesea
poartă marca articolului hotărât, ceea ce
înseamnă că traducerea: „tribulaţie" [deci,
fără articol hotărât] este cea corectă.
3.	Creştinilor totdeuana li s-a promis că
vor trece prin tribulaţii (loan 16:33). Nu
există motive pentru care să nu trebuiască să
trecem Marea Strâmtorare — spun adepţii
acestei teorii.
Răspuns: Nimeni nu neagă că „în împă-
răţia lui Dumnezeu trebuie să intrăm prin
multe strâmtorări" (Fapte 14:22). Dar există
o diferenţă uriaşă între strâmtorările de care
are parte fiecare credincios şi Marea Strâm-
torare prin care va trece lumea care L-a
respins şi îl respinge pe Cristos.
4.	Doi Tesaloniceni 1:7 arată că sfinţii nu
vor dobândi odihnă până când Domnul Isus
se va întoarce pe pământ la sfârşitul Marii
Strâmtorări.
Răspuns: Tesalonicenii cărora le-a fost
adresată această scrisoare deja au intrat în
odihna lor din cer. Dar pierzarea prigoni-
torilor lor şi răzbunarea sfinţilor se vor
manifesta lumii atunci când Domnul Isus se
va întoarce cu putere şi mare slavă.
5.	Potrivit textului de la Fapte 3:21,
cerurile îl vor ţine pe Domnul Isus până în
vremurile restaurării tuturor lucrurilor, adică
Mileniul.
Răspuns: Cuvintele acestea au fost
rostite oamenilor lui Israel (v. 4). Cât pri-
veşte naţiunea Israel, afirmaţia este valabilă,
fiind în acord cu cuvintele adresate de Mân-
tuitorul Ierusalimului la Matei 23:29: „Nu
Mă veţi mai vedea până veţi zice: «Binecu-
vântat este Cel ce vine în numele Domnu-
lui!»" Asta va avea loc la sfârşitul Marii
Strâmtorări. Dar biserica va fi fost deja
Răpită în cer cu şapte ani mai înainte.

6.	Psalmul 110:1 spune că Cristos va
şedea la dreapta lui Dumnezeu până când
duşmanii Lui vor fi nimiciţi. Asta se va
întâmpla la sfârşitul Marii Strâmtorări.
Răspuns: La Apocalipsa 20:8, 9, citim
despre unii care vor fi duşmanii lui Cristos la
sfârşitul Mileniului — adică mia de ani care
va începe după ce s-a sfârşit Marea Strâmto-
rare. Dreapta lui Dumnezeu descrie, proba-
bil, poziţia de onoare şi putere, dar şi o
locaţie geografică.
7.	La Tit 2:13 nădejdea binecuvântată
este identică cu slăvită arătare. Prin urmare,
Răpirea are loc în acelaşi timp cu Revelaţia.
Aşadar, noi nu ne aşteptăm ca Răpirea să
aibă loc înaintea Marii Strâmtorări, ci atunci
când va veni Cristos să domnească—afirmă
post-tribulaţioniştii.
Răspuns: Argumentul acesta se bazează
pe o regulă din sintaxa limbii elene, numită
regula lui Granville Sharp, potrivit căreia:
Când două substantive legate între ele prin
conjuncţia kai („şi", în greacă) sunt la acelaşi
caz iar primul substantiv este articulat, iar al
doilea nu este, înseamnă că al doilea sub-
stantiv se referă la aceeaşi persoană sau
lucru la care se referă primul substantiv,
fiind o amplificare sau o descriere a acestuia.
Să dăm un exemplu: Tit 2:13 spune: „slava
marelui nostru Dumnezeu şi Mântuitor Isus
Cristos." Cuvintele „Dumnezeu" şi „Mântui-
tor" sunt legate prin conjuncţia „şi"; ambele
sunt marcate de acelaşi caz, genitiv (slava
cui? a marelui...); articolul hotărât (în greacă
acesta e încorporat în cuvântul „nostru")
precede cuvântul „Dumnezeu", dar nu şi pe
„Mântuitorul". Prin urmare, conform regulii
lui Granville Sharp, cuvântul „Mântuitorul"
se referă la aceeaşi persoană ca „Dumne-
zeu", fiind o descriere suplimentară a Sa.
Desigur, asta demonstrează că Mântuitorul
nostru, Isus Cristos, este Dumnezeu.
Acum în acelaşi verset se spune, în
greacă: „aşteptând binecuvântata şi slăvită
arătare." Astfel se afirmă că, potrivit regulii
lui Sharp, binecuvântata nădejde este totuna
cu slăvită arătare şi, întrucât de obicei prin
„slăvită arătare" se înţelege venirea lui Cris-
tos pentru a domni, nădejdea credinciosului
nu ar fi într-o Răpire pre-tribulaţionistă, ci în
venirea lui Cristos pe pământ, cu slavă.
Două răspunsuri putem da aici. Mai întâi,
ca orice regulă ce se respectă, şi regula lui
Granville Sharp are excepţii. Una o găsim la
Luca 14:23, unde textul grec spune: „Ieşiţi la
drumuri şi la garduri." Dacă regula s-ar
aplica şi în acest caz, ar însemna că drumu-

886

2 Tesaloniceni

rile sunt identice cu gardurile! O a doua
excepţie o găsim la Efeseni 2:20: „temelia
apostolilor şi a profeţilor." Nici un cercetător
atent al Scripturilor nu se va încumeta să
afirme că apostolii şi profeţii sunt identici!
Dar chiar şi dacă am admite că binecu-
vântata nădejde este totuna cu slăvită arătare,
ce ne-ar împiedica să privim Răpirea ca
slăvită arătare a lui Cristos pentru biserica
Sa, în timp ce Revelaţia este slăvită Sa
arătare pentru lume? Cuvintele apokalupsis
(revelaţie) şi ephiphaneia (strălucire sau
arătare) se pot referi şi la Răpire, şi la veni-
rea lui Cristos pentru a domni.
8.	Alte texte biblice din care reiese că
nădejdea   credinciosului   echivalează   cu
venirea lui Cristos pentru a domni sunt: 1
Corinteni 1:7; 1 Timotei 6:14; 2 Timotei 4:8;
1 Petru 1:7, 13; 4:13.
Răspuns: Cuvintele: „revelaţie" şi „ară-
tare" din aceste texte se aplică atât la venirea
lui Cristos pentru sfinţii Săi, cât şi la venirea
Sa cu sfinţii Săi. Mai întâi, El Se descopere
şi Se arată bisericii, apoi lumii.
Dar chiar şi dacă toate aceste versete
citate mai sus s-ar referi la venirea lui Cris-
tos pentru a domni, ar trebui să fie clar că
nădejdea credinciosului cuprinde toate bine-
cuvântările privitoare la viitorul profetic. Noi
aşteptăm cu bucurie Răpirea, venirea lui
Cristos pentru a domni, Mileniul şi starea
eternă.
9.	în mod tradiţional, nădejdea bisericii
nu a fost în Răpirea bisericii înainte de
Marea Strâmtorare. Acest [fenomen] a înce-
put abia în urmă cu 160 de ani, ca urmare a
învăţăturilor lui J. N. Darby.
Răspuns: Biserica din timpul Noului
Testament aştepta pe Fiul lui Dumnezeu din
cer. Sfinţii nu ştiau când va veni El; prin
urmare, ei L-au aşteptat în orice clipă.
Argumentele îndreptate împotriva unei
învăţături pe care a propagat-o sau nu a
propagat-o cineva se numesc ad hominem
(„la persoană") şi sunt considerate nerele-
yante pentru discutarea chestiunii în cauză,
întrebarea care se pune este alta: „Ce ne
învaţă Scriptura?", iar nu „Ce ne învaţă
cutare sau cutare persoană?"
10.	Ultima trâmbiţă din  1  Corinteni
15:52 şi trâmbiţa lui Dumnezeu (1 Tes. 4:16)
sunt legate de Răpire, fiind identice cu trâm-
biţa a şaptea de la Apocalipsa 11:15. întrucât
trâmbiţa a şaptea răsună la sfârşitul Marii
Strâmtorări, când „împărăţiile lumii acesteia
au ajuns împărăţia Domnului nostru şi ale
Cristosului Său," înseamnă că întoarcerea

trebuie să aibă loc după Marea Strâmtorare.
Răspuns: Aceste trâmbiţe nu sunt deloc
identice. „Ultima trâmbiţă" este identică cu
„trâmbiţa lui Dumnezeu", proclamând Răpi-
rea şi semnalând învierea credincioşilor şi
strămutarea acestora în casa Tatălui. Este
„ultima trâmbiţă" pentru biserică. A şaptea
trâmbiţă de la Apocalipsa 11:15 este ultima
dintr-o serie de judecăţi ce vor avea loc în
Marea Strâmtorare. Este ultima trâmbiţă
pentru Israelul necredincios şi pentru Nea-
murile necredincioase. „Ultima trâmbiţă" de
la 1 Corinteni 15:52, numită şi „trâmbiţa lui
Dumnezeu" (1 Tes. 4:16) are loc înainte de
Marea Strâmtorare. Trâmbiţa a şaptea are loc
la sfârşitul Marii Strâmtorări.
11.	„Prima înviere de la Apocalipsa 20:4,
5 are loc la sfârşitul Marii Strâmtorări, nu cu
şapte ani mai înainte, cum spun pre-tribula-
ţioniştii".
Răspuns: Prima înviere nu este un eve-
niment izolat, ci o serie de evenimente, care
a început cu învierea lui Cristos (1 Cor.
15:23). Etapa următoare din această serie o
va constitui învierea credincioşilor, de la
Răpire. Etapa a treia va fi învierea sfinţilor
din Marea Strâmtorare, când va reveni Cris-
tos pe pământ (Apo. 20:4, 5). Cu alte cuvin-
te, prima înviere cuprinde învierea lui Cris-
tos şi a tuturor credincioşilor adevăraţi,
indiferent când vor fi înviaţi aceştia. Toţi
necredincioşii vor fi înviaţi la sfârşitul Mile-
niului, când vor trebui să se înfăţişeze în faţa
Marelui Tron Alb (Apo. 20:11-15).
12.	La Matei 13:24-30 grâul şi neghina
cresc împreună până la sfârşitul veacului,
adică, până la sfârşitul Marii Strâmtorări.
Răspuns: Da, e adevărat, dar aceasta
este o pildă care se referă la împărăţia ceruri-
lor, şi nu la biserică. Vor exista oameni
autentici, cât şi falşi, în împărăţie, până la
sfârşitul Marii Strâmtorări.
13.	Răpirea nu poate fi un secret, deoa-
rece se spune că se va auzi un strigăt, glasul
arhanghelului şi trâmbiţa lui Dumnezeu (1
Tes. 4:16).
Răspuns: învăţătura potrivit căreia
Răpirea va fi un secret se bazează pe faptul
că va avea loc într-o clipeală de ochi (1 Cor.
15:52). Cu alte cuvinte, ea va avea loc, se va
încheia înainte ca lumea să prindă de veste
sau să ştie ce s-a întâmplat.
14.	George Müller, Samuel Tregelles,
Oswald Smith şi alte personalităţi marcante
au aderat la concepţia post-tribulaţionistă.
Răspuns: Argumentul acesta nu dove-
deşte nimic. Au fost oameni mari care au

2 Tesaloniceni

887

aderat fie la una, fie la cealaltă din concepţii.
15.	Majoritatea trimiterilor din NT la
venirea lui Cristos se referă la venirea Sa
pentru a domni.
Răspuns: Asta nu neagă adevărul Răpi-
rii. Doar pentru că există mai multe trimiteri
la cer, decât la iad în NT nu înseamnă că nu
există iad.
16.	Biserica nu va îndura mânia lui
Dumnezeu în timpul Marii Strâmtorări, dar
va îndura mânia lui Anticrist sau mânia
Satanei.
Răspuns: De şase ori în cartea Apocalip-
sa mânia din timpul Marii Strâmtorări este
identificată cu mânia lui Dumnezeu:
„Apoi a urmat un alt înger, al treilea,
zicând cu glas tare: «Dacă se închină cineva
fiarei şi icoanei ei şi primeşte un semn pe
frunte sau pe mână, va bea şi el din vinul
mâniei lui Dumnezeu, turnat neamestecat în
paharul mâniei Lui; şi va fi chinuit în foc şi
în pucioasă, înaintea sfinţilor îngeri şi înain-
tea Mielului.»" (14:9, 10).
„Şi îngerul şi-a aruncat secera pe pământ,
a cules via pământului şi a aruncat strugurii
în teascul cel mare al mâniei lui Dumnezeu"1
(14:19).
„Apoi am văzut în cer un alt semn mare
şi minunat: şapte îngeri care aveau şapte
nenorociri, cele din urmă, căci cu ele s-a
sfârşit mânia lui Dumnezeu"' (15:1).
„Şi una din cele patru făpturi vii a dat
celor şapte îngeri şapte potire de aur, pline
cu mânia lui Dumnezeu, care este viu în
vecii vecilor" (15:7).
„Şi am auzit un glas puternic, care venea
din templu şi care zicea celor şapte îngeri:
«Duceţi-vă şi vărsaţi pe pământ cele şapte
potire ale mâniei lui Dumnezeul»''' (16:1).
„Cetatea cea mare a fost împărţită în trei
părţi, şi cetăţile naţiunilor s-au prăbuşit. Şi
Dumnezeu Şi-a adus aminte de Babilonul cel
mare, ca să-i dea potirul de vin al furiei
mâniei Lui" (16:19).
17.	Când Isus spune: „Eu vin curând"
(Apo. 22:7, 12, 20), asta nu înseamnă în
orice clipă, ci, mai degrabă, faptul că venirea
Lui va fi deodată.
Răspuns: Este un punct discutabil. Chiar
dacă înseamnă „deodată" sau „subit", există
versete ca cel de la Evrei 10:37, care spune:
> jncă puţin, foarte puţin, şi Cel care vine va
veni şi nu va întârzia."
18.	Reţinătorul de la 2 Tesaloniceni 2:6-8
nu este Duhul Sfânt, ci guvernul roman sau
puterea lui Dumnezeu.
Răspuns: A fost discutat în cadrul note-

lor asupra acestui pasaj.
19.	Venirea lui Cristos nu putea fi privită
ca iminentă în epoca apostolică, deoarece
atât Petru, cât şi Pavel ştiau că vor muri
(loan 21:18, 19; 2 Pet. 1:14, 15; 2 Tim. 4:6).
Răspuns: Pavel spune uneori despre sine
că va fi în viaţă la întoarcerea Domnului (1
Tes. 4:15), iar alteori se include în categoria
credincioşilor care vor muri şi vor fi înviaţi
(Filip. 3:10,11). Aceasta e atitudinea corectă
pe care ar trebui s-o avem cu toţii. Ne aştep-
tăm ca Domnul să vină în timpul vieţii noas-
tre, dar ne dăm seama că s-ar putea să
murim înainte de a fi avut loc Răpirea.
Petru credea că sfârşitul tuturor lucrurilor
este aproape (1 Pet. 4:7) şi îi condamna pe
batjocoritorii care negau venirea Domnului,
spunând că „toate rămân aşa cum erau de la
începutul creaţiei" (2 Pet. 3:4).
20.	Venirea Domnului nu poate avea loc
în orice clipă, întrucât evanghelia trebuie
vestită în toată lumea înainte ca să poată
veni El (Mat. 24:14).
Răspuns: Asta se referă la evanghelia
împărăţiei (v. 14), care va fi vestită în toată
lumea în timpul Marii Strâmtorări. Clauzele
acestei evanghelii sunt: „Crede în Domnul
Isus Cristos şi vei fi mântuit iar când va veni
Cristos, vei intra în Mileniu împreună cu
El." Este aceeaşi cale a mântuirii pe care o
predicăm şi noi, cu deosebirea că a noastră
are ca punct viitor de referinţă Răpirea. Cu
alte cuvinte, noi spunem: „Crede în Domnul
Isus Cristos şi vei fi mântuit iar când va veni
Isus, vei merge în casa Tatălui, împreună cu
El."
21.	Pasaje cum sunt cele de la Matei
28:19, 20 şi Fapte 1:8 arată evanghelia ca
fiind vestită „către toate naţiunile" şi „până
la marginile pământului". Prin urmare, nu
era posibil ca Domnul să vină în timpul
vieţii apostolilor.
Răspuns: La Coloseni 1:6, 23, Pavel
afirmă că „toată lumea" şi „orice făptură de
sub cer" a auzit evanghelia. La Romani
10:18, se spune că evanghelia a fost vestită
până la marginile lumii. Desigur, suntem
conştienţi că aceste pasaje se referă la lumea
cunoscută până în acel timp, adică la ţările
din jurul bazinului Mării Mediterane.
22.	Planurile misionare pe termen lung
ale apostolului Pavel, aşa cum ne sunt ele
redate la Fapte 18:21; 23:11; Romani 15:22-
25,30,21, arată că el nu se aştepta ca Dom-
nul să vină în viitorul apropiat.
Răspuns: Planurile lui Pavel au fost
întocmite în funcţie de voia lui Dumnezeu

888

2 Tesaloniceni

(Fapte 18:21; Rom. 1:10; 1 Cor. 4:19). El
muncea ca şi când Domnul nu S-ar fi întors
în timpul vieţii sale, dar aştepta şi veghea ca
şi când El Se putea întoarce în orice clipă.
23.	Pavel s-a referit la vremurile primej-
dioase din vremea de pe urmă (1 Tim. 4:1-3;
2 Tim. 3:1-5). Or, asta presupune trecerea
unei perioade îndelungate de timp, în care
Domnul nu va veni.
Răspuns: Tot Pavel a spus că taina
fărădelegii a şi început să lucreze (2 Tes.
2:7) iar loan a spus că este „ceasul de pe
urmă" în vremea sa (1 loan 2:18). Oamenii
aceştia nu au văzut nici o problemă la acest
capitol, care să facă un impediment din
nădejdea într-o iminentă întoarcere a Iui
Cristos.
24.	Parabole cum sunt cea de la Matei
25:14-30 şi Luca 19:11-27 presupun scurge-
rea unei perioade îndelungate de timp până
la întoarcerea Domnului. Prin urmare, primii
credincioşi nu se puteau aştepta ca Domnul
să vină în orice clipă.
Răspuns: După câte se pare, primii
credincioşi nu-şi întemeiau doctrina pe pa-
rabole, întrucât ei aşteptau Răpirea! (1 Tes.
1:10). Dar şi fără acest argument, „timpul
îndelungat" de la Matei 25:19 este prea
nedefinit pentru a exclude ideea iminenţei
venirii Domnului. Parabola din Luca ne
învaţă că împărăţia nu se va arăta imediat
(Luca 19:11), dar asta nu împiedică Răpirea
bisericii în orice clipă.
NOTE FINALE
'(1:1) Mai există (sau există din nou) o
adunare de creştini la Tesalonic (care se
numeşte astăzi Saloniki).
2(1:5) E. W. Rogers, Concerning the
Future, pg. 80.
3(1:6) George Williams, The Students
Commentary on the Holv Scriptures, pg.
948.
4( 1:10) Atât manuscrisele cele mai vechi
(NU), cât şi manuscrisele majoritare (M)
conţin cuvintele: „care au crezut", aceasta
fiind, negreşit, varianta corectă.
5(2:1) William Kelly, Elements of Pro-
phecy, pg. 253.
■   6(2:2) „Domnul" (Kurios) este varianta

critică (NU). Varianta tradiţională (TR)
Cristos din ediţia KJV şi NKJV nu este (ca
alteori) slab sprijinită; aici este varianta
majoritară. Unii învăţaţi cred că sintagma:
„Ziua lui Cristos" se referă la perioada finală
de prigoane, care nu poate începe decât după
ce a fost descoperit omul păcatului. Unii
dintre tesaloniceni credeau, eronat, că aceas-
tă perioadă a şi început. Legând această
perioadă de un eveniment situat după Răpire,
Pavel infirmă convingător această idee.
7(2:3) Unii teologi, cum ar fi J. Dwight
Pentecost, traduc termenul apostasia „ple-
care", crezând că se referă chiar la Răpire.
Dacă argumentul acesta este valabil, atunci
e un verset care demonstrează incontestabil
că Răpirea va avea loc înainte de Marea
Strâmtorare.
8(2:3) „Păcat" în varianta TR şi în textul
majoritar; „fărădelege" în varianta critică.
9(2:4) în limba greacă, prepoziţia (aici un
prefix) anti are şi sensul de „împotriva" şi
„în loc de". Ambele sensuri se potrivesc cu
Anticrist.
l0(2:6) Textul grec conţine articolul
neutru şi participiul în versetul 6 iar în verse-
tul 7 articol masculin şi participiu.
"(2:6) Rogers, Future, pg. 65.
l2(2:6) Duhul Sfânt este redat aici la
neutru din raţiuni pur gramaticale (substanti-
vul pneuma este neutru). Se foloseşte genul
masculin pentru sublinierea personalităţii
Sale.
l3(3:5) Ambele sunt traduceri valabile ale
substantivului Christou la genitiv (textual:
„al lui Cristos"). KJV îl traduce sub forma
genitivului obiectiv („a lui" primind atenţia
sugerată de substantivul pe care îl modifică).
Pe când forma de genitiv subiectiv din
NKJV subliniază că Cristos este Cel care are
răbdare.
l4(3:11) în greacă găsim cuvintele: „deloc
ergazomenous (lucrând), ci periergazome-
nous (făcându-şi de lucru sau găsindu-se cu
treabă)." (Observaţi rădăcina „erg" — a
lucra.)
BIBLIOGRAFIE
Vezi Bibliografia de la sfârşitul comenta-
riului asupra cărţii / Tesaloniceni.

EPISTOLELE PASTORALE
Introducere
„Epistolele pastorale au jucat un rol important în istoria bisericii creştine,
justificându-şi pe deplin locul ce-l ocupă în Canonul Noului Testament. Atracţia
deosebită pe care o exercită asupra noastră derivă din îmbinarea unor sănătoase
sfaturi practice cu expunerea unor teme teologice majore, care s-au dovedit
inestimabil de utile pentru creştini, atât pe plan personal, cât şi colectiv."
— Donald Guthrie

I. Sensul termenului „epistole pastorale"
încă de la începutul veacului al optspre-
zecelea, 1 şi 2 Timotei şi epistola către Tit
au căpătat denumirea de „epistole pastorale"
— titulatură considerată derutantă sau utilă,
în funcţie de modul în care o percepem.
Dacă prin denumirea aceasta înţelegem că
aceste trei epistole conţin sugestii practice
privitoare la modul în care trebuie să avem
grijă de oile Domnului, arunci negreşit a fost
o denumire inspirată, pentru că şi-a atins
scopul.
Dar dacă prin denumirea aceasta unii
înţeleg că Timotei şi Tit deţineau statutul de
clerici (sau pastori, în sensul actual al terme-
nului), ai bisericilor din Efes şi Creta, atunci
aceştia nu vor fi prins adevărata semnificaţie
a denumirii, fiind derutaţi.
Ediţiile mai vechi ale Bibliei King James
conţin texte adiţionale neinspirate, dispuse la
sfârşitul epistolelor, care au întărit această
concepţie greşită. De pildă, la sfârşitul epis-
tolei 2 Timotei, găsim această adăugire
neinspirată:
A doua epistolă către Timotheus, hirotonisit în
calitate de prim episcop al bisericii efesenilor, a
fost scrisă de la Roma, când Pavel a fost adus
înaintea lui Nero a doua oară.
Iar la sfârşitul epistolei către Tit găsim
următoarea explicaţie:
A fost scrisă către Tit, cel ce a fost hirotonisit ca
prim episcop al bisericii cretanilor, de la Nico-
pole din Macedonia.
Albert Barnes, el însuşi un cleric, nu
poate nicidecum fi acuzat de prejudecată,
când scrie:

Nu există dovezi potrivit cărora Tit ar fi fost
primul episcop al bisericii de acolo, sau că ar fi
fost primul de acolo căruia să i se poată aplica
termenul de episcop în sensul scriptural. într-
adevăr, există dovezi pozitive că nu el a fost
primul, căci Pavel a fost şi el prezent acolo,
împreună cu el, iar Tit a fost „lăsat" să ducă la
bun sfârşit lucrarea începută.
Nu există nici o dovadă că Tit a fost „epis-
cop" acolo, cu sensul de prelat, nici măcar nu se
poate dovedi că a fost un pastor cu statut perma-
nent.
Aceste adăugiri la sfârşitul epistolelor sunt
atât de lipsite de autoritate şi pline de greşeli
încât a sosit timpul ca ele să fie omise din
ediţiile Bibliei. Ele nu fac parte din scrierile
inspirate, ci sunt de natura unor „note şi comen-
tarii", efectul lor fiind mereu acela de a adăuga
ceva, de cele mai multe ori probabil perpetuând
eroarea. Opinia potrivit căreia Timotei şi Tit ar
fi fost „episcopi prelaţi", unul al Efesului iar
celălalt al Cretei, se bazează în măsură covârşi-
toare pe aceste adausuri netrebnice de la sfârşitul
epistolelor, iar nu pe epistolele propriu-zise.
într-adevăr, nu există nici o dovadă în textul
propriu-zis al epistolelor în sprijinul acestor
opinii iar dacă aceste adausuri ar fi eliminate,
nici un om al Noului Testament nu ar presupune
niciodată că aceşti doi bărbaţi au deţinut vreoda-
tă postul de episcop.1
Din fericire, aceste adausuri de la sfârşitul
epistolelor au fost, în cele din urmă, elimi-
nate din versiunile moderne ale NT, dar
învăţătura greşită propagată de ele nu a
dispărut cu una cu două.
Timotei şi Tit au fost trimişi către aceste
biserici în cadrul unor misiuni temporare, de
apostolul Pavel pentru a-i instrui pe credin-
cioşi şi a-i preveni cu privire la pericolul
învăţătorilor falşi.

889

890

Epistolele pastorale

întrucât, practic, mai toţi cărturarii Bi-
bliei sunt de acord că aceste trei epistole
datează din aceeaşi perioadă, fiind redactate
de aceeaşi mână, vom trata chestiunea pater-
nităţii şi autenticităţii lor o singură dată,
luând aceste trei epistole ca pe o unitate.
II.	Paternitatea acestor epistole
Până în anul 1804, când Schmidt a negat
că Pavel ar fi scris aceste epistole, întreaga
biserică, şi chiar necredincioşii, le-au accep-
tat ca pe Epistolele autentice redactate de
marele apostol.
De atunci s-a încetăţenit tot mai mult
practica de a le eticheta drept scrieri „evla-
vioase", dar „plastografe" (ca şi când evlavia
ar putea merge mână în mână cu frauda!).
Celor mai mulţi liberali şi unor învăţaţi cu
atitudini altminteri conservatoare le-a venit
greu să accepte aceste cărţi ca fiind de pro-
venienţă autentic paulină sau, dacă nu le-au
respins în întregime, au pus sub semnul
întrebării cel puţin_ paternitatea paulină a
unor pasaje din ele. întrucât ele conţin multe
învăţături importante cu privire la modul în
care trebuie să fie îndrumată o biserică şi alte
doctrine importante—inclusiv avertismente
împotriva ereticilor şi preveniri cu privire la
necredinţa din vremurile de pe urmă — noi
considerăm că este necesar să acordăm mai
mult spaţiu tratării autenticităţii acestor
epistole decât în cazul oricărei alte epistole,
cu excepţia lui 2 Petru.
III.	Dovezile externe
Dovezile externe ale Pastoralelor sunt
foarte puternice. De fapt, dacă acesta ar fi
singurul criteriu de acceptare sau respingere
a lor, ele ar câştiga fără drept de apel.
Irineu este primul autor cunoscut care a
citat aceste epistole în mod nemijlocit. Ter-
tullian şi Clement din Alexandria le-au
atribuit lui Pavel, după cum a facut-o şi
Canonul Muratorian. Părinţi ai bisericii
dintr-o perioadă şi mai timpurie par să fi
avut cunoştinţă despre aceste Scrisori, între
aceştia numărându-se Polycarp şi Clement
din Roma.
Conform spuselor lui Tertullian, Marcion
nu a inclus aceste trei Cărţi în „canonul" său.
Dar acesta nu e neapărat un vot exprimat
împotriva autentiticităţii lor, cât împotriva
conţinutului lor. Marcion era un fel de lider
de cult deraiat, care reacţiona negativ la
atacurile aspre lansate de Pavel împotriva
gnosticismului ce începea să se coaguleze
(vezi introducerea la Coloseni). Pasajele care

erau cu deosebire antipatice acestui eretic
anti-semit sunt cele de la 1 Timotei 1:8; 4:3;
6:20şi2Timotei3:16, 17.
IV. Dovezile interne
Aproape toate atacurile împotriva pa-
ternităţii pauline asupra epistolelor pastorale
pleacă de la presupusele dovezi împotriva
acestei paternităţi, care s-ar găsi chiar în
conţinutul acestor epistole.
Se invocă trei categorii de dovezi: istori-
ce, ecleziastice şi lingvistice. Vom examina
pe scurt fiecare dintre aceste trei probleme.
Problema istorică. O seamă de eveni-
mente şi persoane din aceste cărţi nu pot fi
aşezate la locul lor în Faptele Apostolilor sau
în cunoştinţele pe care le avem despre slujba
lui Pavel, din alte epistole. Episodul în care
Pavel îl lasă pe Trofim la Milet, acesta fiind
bolnav, iar la Troa îşi lasă mantaua şi sulu-
rile sale nu concordă cu faptele cunoscute
despre călătoriile apostolului.
Dar argumentul acesta poate fi infirmat
cu uşurinţă. Da, este adevărat că nu se potri-
vesc cu faptele relatate la Faptele Apostoli-
lor. Şi nici nu este nevoie să facă acest lucru!
Filipeni 1:25 lasă să se înţeleagă că Pavel se
aştepta să fie pus în libertate iar tradiţia
creştină susţine că a şi fost eliberat şi a slujit
câţiva ani buni, înainte de a fi fost iarăşi
întemniţat şi apoi decapitat. Astfel, eveni-
mentele, prietenii şi duşmanii menţionaţi în
epistolele pastorale aparţin perioadei acesteia
de lucrare misionară situată între cele două
întemniţări.
Problema ecleziastică. S-a spus că orga-
nizarea bisericii ar fi avut loc mult mai
târziu, după trecerea lui Pavel- la cele veş-
nice, prin veacul al doilea. Este drept că în
pastorale se vorbeşte despre episcopi, presbi-
teri şi diaconi, dar nu există nici o dovadă că
aceştia ar fi fost tipul de episcopi „monar-
hici" dip veacul al doilea şi cele care i-au
urmat. în realitate, Filipeni 1:1, o epistolă
anterioară, menţionează o pluralitate de
episcopi (supraveghetori) într-o singură
biserică, iar nu un episcop peste o biserică
sau chiar sistemul ulterior în care un episcop
a ajuns să supravegheze mai multe biserici,
în plus, termenii presbiteri şi episcopi sunt
folosiţi în mod interşanjabil în Timotei şi Tit,
pe când, începând abia din veacul al doilea,
sub persistenta încurajare din partea lui
Ignatius, s-a ajuns la situaţia în care un
singur „episcop" să fie ales mai mare peste
alţi oameni cunoscuţi sub denumirea de
„presbiteri".

Epistolele pastorale

891

în felul acesta însăşi învăţătura despre
liderii din biserică din epistolele pastorale
arată limpede că ele aparţin epocii apostoli-
ce, iar nu veacului al doilea.
Argumentul lingvistic. Atacurile cele mai
puternice pornesc de la deosebirea de stil şi
vocabular dintre aceste trei scrisori şi celelal-
te zece epistole cărora li se recunoaşte pater-
nitatea paulină. Astfel, se arată, nu vom
regăsi aici unele din cuvintele şi expresiile
îndrăgite de Pavel, dar vom găsi multe cu-
vinte (circa 36% cuvinte noi) care nu se
întâlnesc în celelalte epistole. în felul acesta,
recurgând la metodologia statistică, se în-
cearcă să se „dovedească" faptul că Pavel
„nu ar fi putut" scrie aceste epistole. (Prin
aceeaşi metodă s-a încercat contestarea
paternităţii lui Shakespeare asupra unor
poeme ce-i aparţin, înregistrându-se însă
aceleaşi rezultate negative.)
Este bine să recunoaştem că aici avem,
într-adevăr, probleme reale. De data aceasta,
teoriile nu sunt întemeiate întru totul pe
prejudecăţile unora faţă de învăţături biblice
ce le repugnă lor. (Dar, apostaţii din vremea
de pe urmă, pe care epistolele pastorale îi
atacă, seamănă suprinzător de mult chiar cu
unii dintre cărturarii care susţin că nu Pavel
este autorul acestor epistole!)
Mai întâi, este important să reţinem că a-
ceste scrisori au fost compuse de un om în
vârstă, confruntat cu moartea; un om care a
călătorit mult şi şi-a făcut o mulţime de alţi
prieteni de când a ieşit din închisoare (2 Ti-
motei a fost scrisă în timpul celei de-a doua
întemniţări a lui Pavel). Este un fapt îndeob-
şte cunoscut că mai toţi oamenii îşi îmbogă-
ţesc vocabularul, odată cu scurgerea timpu-
lui, după multe lecturi, călătorii şi interac-
ţiuni cu oameni noi.
în al doilea rând, să nu uităm care este
tema acestor scrisori: persoanele din structu-
ra bisericii, chestiunile de etică şi apostazia
—aspecte care, automat, reclamă recurgerea
la un vocabular îmbogăţit de termeni noi.
Apoi conţinutul acestor scrisori este mult
prea redus pentru a se putea recurge cu
temeinicie la metoda statistică. Poate că cel
mai semnificativ este faptul că 80 la sută din
vocabularul Noului Testament ce figurează
doar în Pastorale se regăseşte în Vechiul
Testament în limba greacă (Septuaginta), aşa
cum arată Guthrie în a sa Introducere. întru-
cât Pavel folosea greaca în misiunea sa,
reiese clar că Vechiul Testament îi era cu-
noscut în această limbă, cât şi în originalul
ebraic. Pe scurt, acele cuvinte despre care se

afirmă că Pavel le-a folosit făceau parte, cel
puţin, din vocabularul său pasiv. Părinţii
bisericii pentru care limba greacă era limba
principală de comunicare, în uzul zilnic, nu
au găsit nici o obiecţie în paternitatea paulină
asupra Pastoralelor. (Faptul că unii dintre ei
au găsit obiecţii faţă de paternitatea paulină
asupra epistolei către Evrei arată că aceşti
oameni aveau urechea fină pentru a distinge
stilul unui autor.)
însumând toate răspunsurile la argumen-
tele invocate de cei care contestă paternitatea
paulină asupra Pastoralelor, şi în special
corelarea lor cu mărturia celor din antichitate
şi din toate timpurile, adică acei drept-cre-
dincioşi care au acceptat aceste scrisori ca
fiind redactate de mâna lui Pavel, vom spune
că şi noi le putem accepta paternitatea pauli-
nă, tară să ne călcăm pe cuget. De fapt,
conţinutul de o înaltă factură etică al acestor
epistole exclude posibilitatea ca ele să fie
opera vreunui plăsmuitor, „pios" sau nu.
Acestea sunt cuvintele inspirate ale lui Dum-
nezeu (2 Tim. 3:16, 17), transmise prin
Apostolul Pavel.
V. Fondul şi temele epistolelor pastorale
Sincer vorbind, nu prea dispunem de
materiale suficiente care să prezinte fundalul
acestei perioade din viaţa apostolului Pavel,
parcursă de aceste epistole. In lipsă de altce-
va, vom înnădi toate datele biografice întâl-
nite în epistolele pastorale — atâtea câte
sunt.
Sunt o seamă de cuvinte şi teme ce revin
cu frecvenţă în aceste scrisori. Din acestea
putem deduce câteva date despre subiectele
care i-au ocupat mintea lui Pavel tot mai
mult, pe măsură ce misiunea lui se apropia
de sfârşit.
Credinţa este unul din cuvintele caracte-
ristice în epistolele de faţă. în contextul
creşterii pericolului apostaziei, Pavel s-a
străduit să sublinieze marele corp de doctrină
creştină ce a fost transmis sfinţilor. El a
descris diversele atitudini pe care le-au
manifestat sau aveau să le manifeste oamenii
faţă de credinţă.
1.	Unii au suferit naufragiu cu privire la
credinţă (1 Tim. 1:19).
2.	Unii aveau să se departe de credinţă (1
Tim. 4:1).
3.	Unii aveau să se lepede de credinţă (1
Tim. 5:8).
4.	Unii aveau să se lepede de credinţa lor
dintâi (1 Tim. 5:12).
1.	
892

Epistolele pastorale

5.	Unii aveau să se rătăcească de la credinţă
(1 Tim. 6:10).
6.	Unii au greşit ţinta cu privire la credinţă
(1 Tim. 6:21).
Foarte strâns înrudită cu credinţa este şi
sintagma doctrină (învăţătură) sănătoasă.
„Sănătoasă" înseamnă aici mai mult decât
corectă sau drept-credincioasă. Are sensul
primar de sănătate şi acela de „dătătoare de
sănătate". Este termenul de la care a derivat
cuvântul „igienă", cu precizarea că, desigur,
aici este vorba despre igienă spirituală.
Notaţi şi următoarele:
Doctrină sănătoasă (1 Tim. 1:10; 2 Tim.
4:3; Tit 1:9; 2:1).
Cuvinte sănătoase (2 Tim. 1:13).
Sănătos în credinţă (Tit 2:8).
Cuvântul conştiinţă (sau „cuget") este men-
ţionat de şase ori, după cum urmează:
1	Timotei 1:5, 19; 3:9; 4:2
2	Timotei 1:3
Tit 1:15
Evlavia este subliniată ca dovadă practi-
că a caracterului sănătos al doctrinei cuiva
— 1 Timotei 2:2, 10; 3:16; 4:7, 8; 5:4; 6:3,
5, 6, 11; 2 Timotei 3:5 (doar o formă exte-
rioară de evlavie); 3:12; Tit 1:1; 2:12.
Sobrietatea sau mintea trează sunt cali-
tăţi despre care apostolul a crezut că trebu-
iesc cultivate în tinerii săi asistenţi — 1
Timotei 2:9, 15; 5:6, 8; 2 Timotei 3:2, 11;
Tit 1:8; 2:2, 4, 6, 12.
Să observăm şi numeroasele lucruri bune
pe care le menţionează apostolul:
Un cuget bun (1 Tim. 1:5, 19).
Legea este bună (1 Tim. 1:8).
O luptă bună (1 Tim. 1:18).
Rugăciunea este bună (1 Tim. 2:3).
Faptele bune (1 Tim. 2:10; 3:1; 5:10,25;
6:18; 2 Tim. 2:21; 3:17; Tit 1:16; 2:7,
14; 3:1, 8, 14).
O purtare bună (1 Tim. 3:2).
O mărturie bună (1 Ti. 3:7).

O poziţie bună (un loc de cinste, în ro-
mână, n.tr.) (1 Tim. 3:13).
Orice făptură este bună (1 Tim. 4:4).
Un bun slujitor (1 Tim. 4:6).
O doctrină bună (1 Tim. 4:6).
Evlavia este bună (1 Tim. 5:4).
Lupta bună a credinţei (1 Tim. 6:12; 2
Tim. 4:7).
O bună mărturie (1 Tim. 6:13).
O temelie bună (1 Tim. 6:19).
Un lucru bun (2 Tim. 1:14; Tit 2:3; 3:8).
Un bun ostaş (2 Tim. 2:3).
Oameni buni (2 Tim. 3:3; Tit 1:8; 2:5).
Bună fidelitate (Tit 2:10).
Un ultim studiu lexical interesant pri-
veşte termenii medicali pe care îi găsim în
aceste trei epistole. Unii cred că este oglindi-
rea faptului că Doctorul Luca a fost însoţito-
rul apropiat al lui Pavel în această perioadă.
Am amintit deja că termenul „sănătos"
înseamnă dătător de sănătate şi că aici este
folosit pentru a descrie doctrină, cuvinte,
vorbire şi credinţă.
La 1 Timotei 4:2, Pavel se referă la o
conştiinţă însemnată cu fierul roşu, adică
cauterizată cu un instrument încins.
Sintagma „obsedaţi de dispute" înseamnă
„având o atitudine de dereglare mintală cu
privire la ele" şi este un termen medical (1
Tim. 6:4).
„Cancer" din 2 Timotei 2:17 este tradus
prin „cangrenă" în Versiunea Revizuită
(termenul grec stă la originea cuvântului
„cangrenă").
Şi, în fine, sintagma „urechi care îi gâdi-
lă" (2 Tim. 4:3) este folosită de Pavel în
diagnosticul pe care îl pronunţă asupra aces-
tor cazuri clinice din vremea de pe urmă.
După această privire de ansamblu asupra
chestiunilor ce ţin de fundalul epistolelor
pastorale, să deschidem acum la Prima
Epistolă către Timotei, pentru a-i studia,
verset cu verset, conţinutul.

PRIMA EPISTOLA CĂTRE
TIMOTEI
Introducere
„Epistola aceasta a avut darul să-i confere lui Timotei probe documentare privind
autorizaţia sa de a acţiona în calitate de reprezentant al apostolului. Prin urmare,
o mare parte a epistolei se ocupă direct de viaţa personală şi activităţile lui
Timotei."
— D. Edmond Hiebert

I. Locul unic în Canon
Cei care ar dori să văduvească biserica de
epistolele pastorale susţinând că acestea nu
ar fi scrisori autentice redactate de marele
apostol, aduc mari prejudicii credinţei. Noi
credem că principala problemă pentru ei nu
are atât de mult a face cu aşa-numitul „voca-
bular ne-paulin", cât cu modul foarte paulin
în care sunt îmbinate cuvintele! Ei condamnă
aprioric tocmai lucrurile pe care unii din
aceşti oameni le fac şi le predau oamenilor
ca învăţătură.
Adevărul, frumuseţea şi forţa spirituală a
epistolei întâi către Timotei nu pot fi trecute
cu vederea de oricine meditează asupra
textului propriu-zis, fără preconcepţii. De
fapt, mulţi din cei care neagă paternitatea
paulină îşi dau seama de acest lucru, drept
care sunt forţaţi să sugereze că anumite
fragmente din scrisorile pauline autentice ar
fi fost întreţesute în textul acestei epistole, pe
care ei o consideră o plastografie, dar una
foarte reuşită! De pildă, scepticul francez din
veacul trecut, Ernest Renan, scrie: „Unele
pasaje din aceste scrisori sunt atât de fru-
moase încât suntem nevoiţi să ne întrebăm
dacă falsificatorul nu cumva a reuşit să pună
mâna pe unele însemnări autentice ale lui
Pavel, pe care le-a încorporat apoi în compo-
ziţia sa apocrifă."1
Cu cât mai simplu ar fi să acceptăm
învăţătura aproape universală a bisericii, din
cele mai străvechi timpuri, potrivit căreia
acestea sunt—în întregimea lor—„notiţele
autentice ale lui Pavel"!
In întâi Timotei găsim revelaţii foarte
importante privitoare la ordinea în cadrul
bisericii, slujba femeilor şi persoanele de
conducere din biserică. Modul în care tre-

buie să trăiască omul lui Dumnezeu este
prezentat limpede de cel care a fost pildă
excelentă în această privinţă: Pavel însuşi.
II.	Paternitatea
Pentru discuţia pe marginea paternităţii
lui întâi Timotei, vezi Introducerea la Episto-
lele Pastorale.
III.	Data
Aproape toţi conservatorii sunt de acord
că 1 Timotei a fost prima dintre epistolele
pastorale în ordinea redactării, urmată de Tit
iar apoi de 2 Timotei, cu puţin timp înainte
de moartea lui Pavel. Dacă Pavel a fost
eliberat din arestul său la domiciliu din anul
61 d.Cr., ţinând cont că va fi efectuat după
asta mai multe călătorii, rezultă că epistola a
fost scrisă, probabil, între anul 64 şi 66, din
Grecia.
IV.	Fondul şi temele
Tema cărţii 1 Timotei ne este prezentată
foarte clar la 3:14, 15:
îţi scriu aceste lucruri, nădăjduind că voi veni în
curând la tine. Dar dacă voi întârzia, să ştii cum
trebuie să se poarte cineva în casa lui Dumne-
zeu, care este Adunarea Dumnezeului Celui viu,
stâlpul şi susţinerea adevărului.
Pavel afirmă limpede aici că pentru bise-
rica lui Dumnezeu există o normă de com-
portare, pe care doreşte să i-o aducă la cu-
noştinţă lui Timotei prin această scrisoare.
Nu este de ajuns să-i spunem unui copil
neascultător: „Fii cuminte!", dacă acel copil
nu este ajutat să şi cunoască ce se aşteaptă
de la el pe plan pozitiv, cum trebuie să se

893

894

1 Timotei

comporte ca să fie „cuminte". Deci trebuie
să i se comunice în ce constă comportamen-
tul bun. Or, tocmai asta face întâi Timotei
pentru copilul lui Dumnezeu în raport cu
biserica lui Dumnezeu. O privire rapidă la
capitolele ei va susţine tema schiţată mai sus.
Aşa, de pildă, capitolul 2 ne arată cum tre-

buie să fie acest comportament în raport cu
rugăciunea în public şi cu rolul femeilor în
public. Capitolul 3 prezintă condiţiile pe care
trebuie să le întrunească cei ce vor ocupa
poziţii de răspundere şi conducere în cadrul
adunării. Capitolul 5 subliniază responsabili-
tatea adunării faţă de văduve.

I. SALUTUL (1:1, 2)

SCHIŢA CĂRŢII

II. SARCINA ÎNCREDINŢATĂ DE PAVEL LUI TIMOTEI (1:3-20)
A.	Sarcina de a închide gura învăţătorilor falşi (1:3-11)
B.	Mulţumiri pentru adevăratul har al lui Dumnezeu (1:12-17)
C.	Reiterarea sarcinii încredinţate lui Timotei (1:18-20)
III. ÎNDRUMĂRI REFERITOARE LA VIAŢA BISERICII (2:1-3:16)
A.	Referitor la rugăciune (2:1-7)
B.	Referitor la bărbaţi şi femei (2:8-15)
C.	Referitor la presbiteri şi diaconi (3:1-13)
D.	Referitor la conduita în biserică (3:14-16)
IV. APOSTAZIA DIN BISERCÄ (4:1-16)
A.	Prevenire cu privire la iminenţa apostaziei (4:1-5)
B.	îndrumări pozitive, în lumina iminenţei apostaziei (4:6-16)
V. ÎNDRUMĂRI CONCRETE REFERITOARE LA DIVERSELE CATEGORII DE
CREDINCIOŞI (5:1-6:2)
A.	Diverse grupe de vârstă (5:1, 2)
B.	Văduvele (5:3-16)
C.	Presbiterii (5:17-25)
D.	Robii şi stăpânii (6:1, 2)
VI. ÎNVĂŢĂTORII FALŞI ŞI DRAGOSTEA DE BANI (6:3-10)
VII. ULTIMELE SARCINI ÎNCREDINŢATE LUI TIMOTEI (6:11-21)
Comentariu

I.   SALUTUL (1:1, 2)
1:1 Pavel se prezintă mai întâi pe sine,
ca apostol al lui Isus Cristos. Un apostol
este un „trimis". Aşadar Pavel spune că a
fost rânduit de Dumnezeu să desfăşoare o
lucrare misionară. împuternicirea lui Pavel a
fost prin porunca lui Dumnezeu, Mântui-
torul nostru şi Domnul Isus Cristos, nă-
dejdea noastră. Aceste cuvinte subliniază
că nu Pavel a fost cel care a ales de la sine
această slujbă, ca mijloc de subzistenţă, după
cum nu oamenii l-au ordinat pentru lucrarea
sa. Ci el a primit o chemare precisă de la
Dumnezeu pentru a predica, a-i învăţa pe
oameni şi a suferi. în versetul acesta, Dum-
nezeu Tatăl este numit Mântuitorul nostru.

De obicei, în NT Domnul Isus este numit
Mântuitorul, ne-existând nici o contradicţie
în asta. Dumnezeu este Mântuitorul oame-
nilor în sensul că El doreşte mântuirea lor, că
L-a trimis pe Fiul Său să realizeze lucrarea
de răscumpărare şi că le dă viaţă veşnică
tuturor celor care îl primesc pe Domnul Isus
prin credinţă. Cristos este Mântuitorul în
sensul că El realmente S-a dus la cruce şi a
isprăvit lucrarea ce trebuia săvârşită pentru
ca Dumnezeu să-i poată mântui pe păcătoşi,
cu îndeplinirea cerinţelor neprihănirii Sale.
Domnul Isus Cristos este denumit aici
nădejdea noastră. Asta ne aminteşte de Co-
loseni 1:27: „Cristos în voi, nădejdea slavei."
Singura noastră nădejde de a ajunge în rai se

1 Timotei

895

află în Persoana şi lucrarea Domnului Isus.
De fapt, toate perspectivele minunate pe care
ni le prezintă Biblia sunt ale noastre doar în
virtutea legăturii noastre cu Cristos Isus.
Notaţi şi Efeseni 2:14, unde Cristos e pa-
cea noastră, precum şi Coloseni 3:4, unde El
este viaţa noastră. Cristos este pacea noastră.
Cel care se ocupă de problema păcatelor
comise de noi în trecut; Cristos este viaţa
noastră, în sensul că este Cel ce se ocupă de
problema puterii pentru timpul de acum; iar
Cristos este nădejdea noastră, în sensul că se
ocupă de problema izbăvirii în viitor.
1:2 Scrisoarea este adresată lui Timotei,
care e descris drept fiu adevărat în credinţă
(adică pe tărâmul credinţei), prin asta înţele-
gându-se probabil că Timotei a fost mântuit
prin intermediul apostolului, pesemne în
timpul vizitei lui Pavel la Listra (Fapte 14:6-
20). Dar impresia generală care se degajă din
Fapte este că Timotei era deja ucenic, când
Pavel a făcut cunoştinţă cu el (Fapte 6:1, 2).
In acest caz, sintagma: fiu adevărat în
credinţă înseamnă că Timotei etala aceleaşi
calităţi morale şi spirituale ca Pavel; era
descendent adevărat al apostolului în sensul
că manifesta acelaşi caracter.
Stock spune: „Ferice de tânărul lucrător
creştin ce are ca îndrumător un asemenea li-
der şi ferice de liderul creştin care are «tolba
plină» de asemenea copii «adevăraţi»".
De obicei epistolele NT se deschid cu sa-
lutul „har şi pace", dar la 1 şi 2 Timotei a-
cest salut este lărgit, devenind acum: har,
îndurare şi pace. Toate aceste epistole din
ultima parte a vieţii lui Pavel au fost adresate
unor indivizi, mai degrabă decât unor bise-
rici, ceea ce explică şi noul termen din ca-
drul salutului: îndurare.
Har înseamnă toate resursele divine pen-
tru viaţa şi slujirea creştină. îndurare se re-
feră la grija şi ocrotirea plină de compasiune
pe care le oferă Dumnezeu celor nevoiaşi şi
predispuşi la poticniri şi eşecuri. Pace în-
seamnă liniştea lăuntrică izvorâtă din bizui-
rea pe Domnul. Aceste trei binecuvântări vin
de la Dumnezeu Tatăl nostru şi Isus Cris-
tos Domnul nostru. Dumnezeirea lui Cris-
tos este subînţeleasâ în versetul acesta în
sensul că Pavel spune că Domnul Isus este
egal cu Tatăl. Sintagma: Isus Cristos Dom-
nul nostru subliniază Domnia lui Cristos. Pe
când cuvântul „Mântuitor" apare de două-
zeci şi patru de ori în NT, termenul „Dom-
nul" apare de 522 de ori. Aceste realităţi de
ordin statistic ar trebui să aibă efectul cuve-
nit în trăirea noastră practică.

II. SARCINA ÎNCREDINŢATĂ DE
PAVEL LUI TIMOTEI (1:3-20)
A. Sarcina de a închide gura învăţătorilor
falşi(1:3-11)
1:3 Se pare că, după prima sa întemniţare
la Roma, Pavel a vizitat Efesul, în compania
lui Timotei. Când Pavel a pornit mai departe,
vizitând Macedonia, i-a lăsat lui Timotei în-
drumări să rămână la Efes şi să predea cu-
vântul lui Dumnezeu şi să-i avertizeze pe
credincioşi faţă de pericolele prezentate de
învăţătorii falşi. Din Macedonia, Pavel a tre-
cut, probabil, în sud, ajungând la Corint, de
unde e posibil să fi scris această scrisoare a-
dresată lui Timotei. în versetul 3, apostolul
spune, de fapt: „După cum te-am instruit an-
terior, să rămâi în Efes când eu m-am dus
în Macedonia, tot aşa eu îţi repet acum a-
ceste instrucţiuni." Nu trebuie să deducem de
aici că Timotei ar fi fost numit în funcţia de
pastor al bisericii din Efes. Pasajul nu ne dă
nici un motiv să tragem această concluzie.
Mai degrabă, Timotei a efectuat la Efes o
misiune temporară, atenţionându-i pe anu-
miţi oameni din adunare să nu predea doc-
trine contrare credinţei creştine şi să nu a-
dauge la ea învăţături suplimentare. Principa-
lele doctrine false despre care e_ vorba aici
sunt: legalismul şi gnosticismul. în eventua-
litatea că Timotei ar fi ispitit să fugă de
aceste probleme, Pavel îi spune să rămână la
datorie.
1:4 De asemenea, Timotei este îndemnat
să nu ia seama la basme şi genealogii fără
sfârşit. Nu putem şti cu precizie la ce se
referă aceste cuvinte. Unii spun că ar fi fost
legende ce s-au ivit în rândurile unor învăţă-
tori iudaici. Alţii cred că se referă la mituri şi
generaţii ale gnosticilor. Este interesant de
observat că sectele şi cultele deraiate din
vremea noastră sunt caracterizate de aceleaşi
lucruri. Multe fantasmagorii şi născociri au
apărut în legătură cu fondatorii religiilor
false. în plus notăm că genealogiile ocupă un
loc major în cadrul mormonismului.
Subiectele nefolositoare de acest gen nu
fac altceva decât să ridice semne de întrebare
şi îndoieli în minţile oamenilor. Ele nu pro-
duc edificarea evlavioasă care este prin
credinţă (sau: lucrarea lui Dumnezeu, care
este prin credinţă, n.tr.).
întreg planul răscumpărării este conceput
de Dumnezeu, neavând scopul de a stârni
îndoieli şi dispute, ci de a induce credinţă
în inimile oamenilor. Aceşti oameni din
adunarea de la Efes sunt sfătuiţi să nu-şi
consacre atenţia unor teme lipsite de orice

896

1 Timotei

preţ, cum ar fi basmele şi genealogiile, ci să
se dedice marilor adevăruri ale credinţei
creştine, care se vor dovedi o binecuvântare
pentru oameni şi vor inspira credinţă, în loc
de îndoială.
1:5 Poate că lucrul cel mai important pe
care trebuie să-1 înţelegem din acest verset
este că porunca nu se referă la Legea lui
Moise sau la cele zece porunci (Decalogul),
ci la sarcina încredinţată în versetele 3 şi 4,
aşa cum reiese foarte limpede din traducerea
NKJV: Acum scopul poruncii este dragos-
tea... Pavel spune că ţelul sarcinii pe care i-a
dat-o el lui Timotei a fost acela de a produce
nu doar o teologie corectă, ci dragoste
dintr-o inimă curată, dintr-o conştiinţă
bună şi dintr-o credinţă neprefăcută.
Aceste lucruri îşi vor face numaidecât sim-
ţită prezenţa, ori de câte ori se vesteşte evan-
ghelia harului lui Dumnezeu.
Negreşit în dragoste e cuprinsă dragos-
tea faţă de Dumnezeu, dragostea faţă de cei-
lalţi credincioşi şi faţă de lume în general. Ea
trebuie să izvorască dintr-o inimă curată.
Dacă viaţa lăuntrică a unei persoane nu este
curată, atunci din ea nu poate izvorî o adevă-
rată dragoste creştină. Dragostea aceasta
trebuie să fie în acelaşi timp produsul secun-
dar al unei conştiinţe bune, adică o con-
ştiinţă din care să lipsească ofensele aduse
lui Dumnezeu şi semenilor. în fine, dragos-
tea aceasta trebuie să fie rezultatul unei
credinţe neprefăcute, adică una sinceră,
fără mască.
învăţăturile false nu puteau produce
niciodată lucrurile enumerate de Pavel.
Virtuţile enumerate de apostol nu provin din
„basme şi genealogii"! Doarpredarea harului
lui Dumnezeu poate produce o inimă cura-
tă, o conştiinţă bună şi o credinţă neprefă-
cută, care are ca urmare practică dragostea.
Versetul 5 ne spune care este testul prin
care putem identifica toate învăţăturile ade-
vărate — anume, după rezultate. Produc ele
rezultatele enumerate de Pavel? Atunci sunt
adevărate.
1:6 Erau unii care s-au rătăcit de la
aceste lucruri, adică de Ia o inimă curată, o
conştiinţă bună şi o credinţă neprefacută.
Sintagma: n-au nimerit ţinta poate însemna
fie că nu au ţintit corect, fie salva lor nu a a-
juns la ţintă. Evident, sensul primar este că
nu au ţintit corect. Cu alte cuvinte, nu s-a
pus aici problema că ei s-ar fi străduit să ni-
merească ţinta, dar că au dat greş. Ci sensul
clar este că nici măcar nu au năzuit spre rea-
lizarea acestor lucruri. Prin urmare, ei au ră-

tăcit în vorbiri deşarte. Predicarea lor era
lipsită de noimă, nu ducea nicăieri şi nu avea
ca urmare sfinţirea oamenilor.
Pavel foloseşte frecvent termenul unii în
epistola aceasta. Pe când scria 1 Timotei, în-
văţătorii aceştia falşi reprezentau doar o
mică minoritate în cadrul bisericii. Când
vom ajunge însă la 2 Timotei, vom vedea că
termenul „unii" nu mai apare cu aceeaşi
frecvenţă, deoarece între timp s-a schimbat
echilibrul de forţe. Alunecarea de la credinţă
atinsese proporţii, generalizându-se. Minori-
tatea a devenit între timp majoritatea.
1:7 învăţătorii falşi la care se referă
versetele precedente erau iudaizatorii, care
căutau să amestece iudaismul cu creştinis-
mul, şi legea cu harul. Ei susţineau că cre-
dinţa în Cristos nu ar fi suficientă pentru ca
cineva să poată fi mântuit, ci, spuneau ei,
omul trebuie să fie circumcis sau să ţină
legea lui Moise. Ei propovăduiau că legea
este regula de viaţă a credinciosului.
Această învăţătură falsă a existat în toate
veacurile istoriei bisericii, fiind cea mai mare
plagă ce a reuşit să corupă creştinătatea din
zilele noastre. în forma ei modernă, învăţă-
tura aceasta străină afirmă că deşi credinţa în
Cristos este necesară pentru ca cineva să
poată fi mântuit, acea persoană trebuie să fie
însă şi botezată sau să devină membru într-o
biserică sau să ţină legea, să facă mătănii, să
dea zeciuială sau să săvârşească alte aşa-
numite „fapte bune". Celor care propagă
această învăţătură în legalismul din vremea
noastră le scapă însă faptul că mântuirea se
capătă prin credinţa în Cristos, fără faptele
legii. Ei nu-şi dau seama că faptele bune sunt
rezultatul mântuirii, iar nu cauza ei. Un om
nu devine creştin prin săvârşirea acestor
lucruri, ci, mai degrabă, le săvârşeşte pentru
că este deja creştin. Ei nu văd că Cristos, iar
nu legea, este regula de viaţă a credinciosu-
lui. Ei nu înţeleg că un om nu poate fi sub
lege fără ca prin aceasta să se afle şi sub
blestem. Legea îi osândeşte la moarte pe toţi
cei ce nu reuşesc să ţină sfintele sale precep-
te, întrucât nici un om nu este în stare să
asculte de lege în mod desăvârşit, rezultă că
toţi oamenii sunt condamnaţi la moarte. Dar
Cristos i-a răscumpărat pe credincioşi de
blestemul legii, pentru că El a fost făcut
blestem pentru noi.
Apostolul spune aici despre aceşti învăţă-
tori auto-declaraţi ai legii că ei nu au înţeles
ce spuneau, nici lucrurile despre care făceau
aceste afirmaţii atât de încrezătoare. Ei nu
puteau vorbi în mod inteligent despre lege*

1 Timotei

897

deoarece nu înţelegeau scopul pentru care a
fost dată legea, nici relaţia credinciosului
faţă de lege.
1:8 Pavel subliniază cât se poate de lim-
pede că legea nu are nici un cusur. „Aşa că
legea, negreşit, este sfântă şi porunca este
sfântă, dreaptă şi bună" (Rom. 7:12). Dar le-
gea trebuie folosită în mod legitim. Ea nu a
fost dată niciodată ca mijloc prin care oame-
nii să fie mântuiţi (Fapte 13:39; Rom. 3:20;
Gal. 2:16, 21; 3:11). Modul legitim de între-
buinţare a legii este folosirea ei în predicarea
şi învăţătura care să producă în oameni
mustrarea şi convingerea despre păcat.
Legea nu trebuie prezentată ca modalitate de
mântuire sau ca regulă de viaţă.
Guy King a scos în evidenţă cele trei
învăţăminte oferite nouă de lege: „Ar trebui
să facem. N-am făcut. Nu putem face." Când
legea şi-a făcut lucrarea în viaţa unui păcă-
tos, atunci persoana respectivă este gata să
strige către Dumnezeu: „Doamne, salvează-
mă, prin harul Tău!"2 Cei ce propagă învăţă-
tura potrivit căreia legea ar fi esenţială pen-
tru mântuire sau sfinţire nu sunt consecvenţi.
Ei spun că dacă un creştin calcă legea, el nu
trebuie condamnat la moarte. Dar prin asta
nu se susţine autoritatea pe care o are şi
trebuie s-o aibă legea. Căci ce lege mai este
aceea care nu e însoţită de pedeapsă? In
cazul acesta a devenit doar un sfat bun.
1:9 Legea nu este pentru cel neprihă-
nit. Dacă un om este neprihănit (drept), el nu
are nevoie de lege. Asta e adevărat şi în ca-
zul creştinului. Când acesta este mântuit prin
harul lui Dumnezeu, el nu mai are nevoie să
fie plasat sub incidenţa celor zece porunci,
pentru a putea trăi o viaţă sfântă. Nu teama
de pedeapsă îl face pe creştin să trăiască
după voia lui Dumnezeu, ci dragostea pentru
Mântuitorul, care Şi-a dat viaţa pentru el pe
crucea Golgotei.
Apostolul descrie în continuare tipul de
oameni pentru care a fost dată legea. Mulţi
comentatori biblici au evidenţiat că există o
strânsă legătură între această descriere şi
Decalogul propriu-zis. Astfel, cele zece
porunci ale sale sunt împărţite în două sec-
ţiuni: primele patru au de a face cu datoria
omului faţă de Dumnezeu (evlavie), pe când
restul de şase porunci au de a face cu datoria
sa faţă de aproapele (neprihănirea). Urmă-
toarele cuvinte par să corespundă cu prima
secţiune din Decalog: pentru cei fărădelege
§i nesupuşi, pentru cei fără Dumnezeu şi
Pentru păcătoşi, pentru cei nesfinţi şi
profani... Sintagma: pentru ucigaşi se leagă

de a şasea poruncă: Să nu ucizi. Aici terme-
nul ucigători se referă la asasini, iar nu doar
la cei ce omoară din greşeală.
1:10 Cuvintele: pentru desfrânaţi, pen-
tru sodomiţi se referă la cei imorali, atât he-
terosexuali, cât şi homosexuali. Aici ei sunt
puşi în legătură cu a şaptea poruncă: „Să nu
comiţi adulter". Sintagma: pentru răpitori
se referă, evident, la a opta poruncă: „Să nu
furi". Pentru mincinoşi, pentru cei ce jură
strâmb are legătură cu a noua poruncă: „Să
nu depui mărturie strâmbă împotriva seme-
nului tău."
Şi în fine cuvintele: şi pentru orice
altceva care este împotriva învăţăturii
sănătoase nu sunt legate direct de a zecea
poruncă, dar par să cuprindă, retrospectiv,
toate poruncile, rezumându-le.
1:11 Este greu să stabilim în ce fel acest
verset se leagă de cele precedente. Unul din
sensurile sale ar putea fi acela că învăţătura
sănătoasă menţionată în versetul 10 este în
conformitate cu... evanghelia. Sau ar putea
însemna că tot ce a spus Pavel despre lege în
versetele 8-10 este în acord perfect cu evan-
ghelia pe care a predicat-o. Sau un alt sens
ar putea fi acela că tot ce a spus Pavel despre
învăţătorii falşi în versetele 3-10 este în
acord cu mesajul evangheliei. Deşi este
adevărat că evanghelia este slăvită, accentul
din acest verset cade, probabil, asupra faptu-
lui că evanghelia ne vorbeşte despre slava
(traducerea literală a termenului slăvit) lui
Dumnezeu, în mod minunat. (Aşa cum
reiese din traducerea română GBV: „potrivit
cu Evanghelia slavei fericitului Dumne-
zeu...", n.tr.) Cu alte cuvinte, ne vorbeşte
despre modul în care acelaşi Dumnezeu care
este sfânt, neprihănit şi drept este, în acelaşi
timp, şi un Dumnezeu al harului, îndurării şi
iubirii. Dragostea Lui a împlinit cerinţele
sfinţeniei Sale iar acum, cei care îl primesc
pe Domnul Isus dobândesc viaţa veşnică.
Aceasta este evanghelia... ce i-a fost
încredinţată apostolului, axată pe slăvitul
Domn Isus Cristos, care le spune oamenilor
că El este nu doar Mântuitor, ci şi Domn.
B. Mulţumiri pentru adevăratul har al
lui Dumnezeu (1:12-17)
1:12 în textul anterior, Pavel i-a descris
pe învăţătorii falşi, ce căutau să le impună
credincioşilor de la Efes legea. Acum el îşi
aminteşte de propria sa convertire, care nu s-
a făcut prin păzirea legii, ci prin harul lui
Dumnezeu. Apostolul nu fusese un om ne-
prihănit, ci cel dintâi dintre păcătoşi. Ver-

898

1 Timotei

setele 12-17 par să ilustreze, prin prisma pro-
priei experienţe a lui Pavel, folosirea legiti-
mă a legii. Astfel, pentru el legea nu a con-
stituit calea mântuirii, ci mai degrabă o cale
prin care a devenit conştient de păcat, fiind
mustrat în cugetul lui pentru acesta.
Mai întâi, el izbucneşte în mulţumiri la
adresa lui Cristos Isus, pentru harul Lui care
învredniceşte. Accentul nu se pune aici pe
ceea ce a făcut Saul din Tars pentru Domnul,
ci pe ceea ce a făcut Domnul pentru el.
Apostolul nu conteneşte să se minuneze de
faptul că Domnul Isus nu numai că 1-a sal-
vat, ci 1-a socotit credincios, încredinţându-i
slujba. Niciodată n-ar fi putut dovedi legea
un atare har. Mai degrabă, condiţiile ei
inflexibile l-ar fi osândit pe păcătosul Saul la
moarte.
1:13 Faptul că Pavel a călcat cele zece
porunci înainte de convertirea sa este dovedit
cu prisosinţă în versetul acesta. Astfel apos-
tolul spune despre sine că a fost în trecut un
hulitor, un prigonitor şi un insolent (în
româneşte: „om batjocoritor"). Ca hulitor,
el i-a vorbit de rău pe creştini şi pe Liderul
lor, Isus. Ca prigonitor, el şi-a dat toate
silinţele să-i condamne la moarte pe creştini,
datorită convingerii sale că nou-apăruta sectă
ar fi prezentat un pericol la adresa iudaismu-
lui. In procesul aducerii la îndeplinire a
acestui plan rău, el şi-a găsit plăcerea în
săvârşirea unor fapte insolente, violente şi
revoltătoare împotriva credincioşilor. Deşi
din versiunea engleză nu reiese acest lucru,
în original există o gradaţie, o creştere a
gravităţii actelor, în aceşti trei termeni:
hulitor, prigonitor şi insolent. Primul păcat
se limitează la cuvinte. Al doilea descrie
suferinţele provocate altora pentru convinge-
rile lor religioase. Iar al treilea presupune şi
ideea de cruzime şi ultraj.
Dar Pavel a căpătat îndurare. El nu a
primit pedeapsa meritată, pentru că a săvârşit
aceste lucruri din necunoştinţă, în necre-
dinţă. Prigonindu-i pe creştini, el credea că
îi aduce un serviciu lui Dumnezeu. Având în
vedere conceptul închinării la un singur
Dumnezeu adevărat, prezent în religia moş-
tenită de la părinţii lui, el credea că această
credinţă nouă, creştină, se opunea lui Iehova
Cel din VT. Şi astfel, cu toată râvna şi ener-
gia sa, el a căutat să apere onoarea lui Dum-
nezeu, omorându-i pe creştini.
Mulţi insistă că importante pentru Dum-
nezeu sunt râvna, stăruinţa şi sinceritatea.
Dar din exemplul lui Pavel vedem că râvna
nu este de ajuns. De fapt, când un om este

greşit, râvna lui nu face decât să intensifice
greşeala sa. Cu cât are mai multă râvnă, cu
atât mai mare va fi răul cauzat de el!
1:14 Nu numai că Pavel a scăpat de
pedeapsa pe care o merita (aici fiind reliefată
îndurarea), ci, pe deasupra, a avut parte de o
bunătate din belşug, pe care nu o merita
(harul). Acolo unde s-a înmulţit păcatul,
harul lui Dumnezeu s-â înmulţit cu atât mai
mult (Rom. 5:20).
Faptul că Pavel nu a fost înzestrat în
zadar cu harul Domnului reiese din cuvinte-
le: „cu credinţa şi dragostea care sunt în
Cristos Isus." Harul care a venit peste Pavel
a fost însoţit de credinţa şi dragostea care
sunt în Cristos Isus. Desigur, aceste cuvinte
ar putea însemna şi aceea că, după cum harul
a venit de la Domnul, tot aşa credinţa şi
dragostea îşi au obârşia în El. Dar sensul ni
se lămureşte mai bine, de îndată ce am
priceput că Pavel nu a refuzat harul lui
Dumnezeu, ci, dimpotrivă, apostolul a răs-
puns la acest har, punându-şi încrederea în
Domnul Isus şi iubindu-L pe acest Binecu-
vântat, pe care odinioară îl urase.
1:15 Ne întâlnim aici cu prima dintre
„rostirile credincioase" din epistolele pasto-
rale. Adevărat şi cu totul demn de primit
este acest enunţ, deoarece este cuvântul lui
Dumnezeu, care nu poate minţi şi nu poate
da greş. Oamenii îşi pot permite să creadă
această afirmaţie, cu încredere implicită. De
fapt, a nu o crede ar constitui un act nerezo-
nabil şi neînţelept. Este cu totul demnă de
primit pentru că se aplică la toţi, spunându-
îe ce a făcut Dumnezeu pentru toţi şi oferin-
du-le tuturor darul mântuirii lui Dumnezeu.
Cristos Isus subliniază aici Dumnezeirea
Domnului nostru. Cel care a venit din cer pe
pământ a fost, mai întâi de toate, Dumnezeu
(Cristos) şi apoi Om (Isus). Pre-existenţa
Mântuitorului este sugerată de cuvintele: a
venit în lume. Existenţa Sa nu a început în
Betleem, ci El locuise cu Dumnezeu Tatăl
din toată veşnicia. Dar a yenit în lume ca
Om cu o misiune specială. însuşi calendarul
este o mărturie a faptului că El a venit, căci
noi spunem: A.D. 19	, adică anul 19	al
Domnului sau d.Cr. (după Cristos). Cu ce
scop a venit El? Ca să-i mântuiască pe cei
păcătoşi. Nu ca să-i mântuiască pe oamenii
buni (din care, oricum, nu s-a găsit nici
unul!), nici ca să-i salveze pe cei ce păzeau
cu străşnicie legea (iarăşi, nici din aceştia nu
s-au găsit).
Am ajuns aici la deosebirea esenţială
dintre creştinism şi toate celelalte învăţături.

1 Timotei

899

Religiile false îi spun omului că poate face
ceva, că poate fi ceva, pentru a căpăta trece-
re înaintea lui Dumnezeu. Dar evanghelia îi
comunică omului că este păcătos, că e pier-
dut şi că nu se poate mântui singur, ci singu-
ra cale prin care poate ajunge în cer este prin
lucrarea înlocuitoare săvârşită de Domnul
Isus pe cruce. Tipul de învăţătură bazată pe
lege, la care s-a referit Pavel anterior în
capitolul de faţă, îi dă loc firii vechi, spunân-
du-i omului tocmai ceea ce doreşte să audă
acesta, anume că el însuşi ar fi în stare să
contribuie, cu ceva, la propria sa mântuire.
Dar evanghelia arată limpede că toată gloria
pentru lucrarea mântuirii îi aparţine integral
lui Cristos, că omul nu face altceva decât să
păcătuiască şi că Domnul Isus este Cel care
înfăptuieşte întreaga lucrare de mântuire a
omului.
Duhul lui Dumnezeu 1-a adus pe Pavel în
punctul în care el şi-a dat seama că este cel
dintâi dintre păcătoşi. Chiar dacă n-o fi fost
el primul dintre păcătoşi, în orice caz, era
printre cei mai notorii. Observaţi că sintagma
„cel dintâi dintre păcătoşi" nu se aplică la cei
cufundaţi în idolatrie sau imoralitate, ci la un
om profund religios, care a fost crescut într-o
familie de evrei ortodocşi (drept-credin-
cioşi)! Păcatul lui era de natură doctrinară, în
sensul că nu accepta cuvântul lui Dumnezeu
cu privire la Persoana şi lucrarea Domnului
Isus Cristos. Respingerea Fiului lui Dumne-
zeu este cel mai mare dintre păcate.
Trebuie notat şi felul cum se exprimă
Pavel: dintre care cel dintâi sunt eu — iar
nu „am fost". Se constată că sfinţii cei mai
evlavioşi sunt adesea cei mai conştienţi de
propria lor păcătoşenie.
La 1 Corinteni 15:9 (epistolă scrisă prin
anul 57 d.Cr.), Pavel s-a definit drept: „cel
mai mic dintre apostoli", după care la Efe-
seni 3:8 (deci prin anul 60 d.Cr.), el s-a
numit: „cel mai mic dintre toţi sfinţii". Acum
la 1 Timotei 1:15, în această epistolă redac-
tată cu câţiva ani mai târziu, el se numeşte
cel dintâi dintre păcătoşi. Avem aici o
progresie a smereniei creştinului.
Darby traduce sintagma dintre care cel
dintâi sunt eu: „dintre care eu sunt primul".
Cu alte cuvinte, nu că el ar fi fost cel mai
groaznic păcătos ce a existat, ci că era pri-
mul în raport cu naţiunea Israel. Cu alte
cuvinte, convertirea lui a fost o unică întru-
chipare a convertirii de care va da dovadă
naţiunea Israel. El era „ca o stârpitură"
(adică copil născut prematur) (1 Cor. 15:8)
în sensul că s-a născut din nou anterior

renaşterii poporului Israel. După cum a fost
mântuit prin revelaţie directă din cer, şi fără
intervenţia instrumentului uman, tot aşa,
probabil, în acelaşi fel, rămăşiţa iudaică va fi
mântuită în timpul Marii Strâmtorări. Aceas-
tă interpretare pare să fie confirmată de
cuvintele: „dintâi" şi „model" din versetul
16.
1:16 Acest verset explică de ce a căpătat
Pavel îndurare: pentru ca să etaleze îndelun-
ga răbare a lui Isus Cristos. După cum el
fusese cel dintâi dintre păcătoşi, tot aşa acum
el va fi cel dintâi care va etala harul neobosit
al Domnului. El era „exponata numărul
unu", o pildă vie, spune William Kelly, a
„iubirii divine care se înalţă mai presus de
cea mai înverşunată vrăjmăşie, a îndelunga-
tei răbdări divine, care epuizează până şi cele
mai născocite şi neînduplecate forme de
antagonism."3
Cazul lui Pavel avea să fie un model. (în
engleză: pattern, n.tr.). în limbaj tipografic,
prin pattern se înţelege „şpalt" sau „mos-
tră". Convertirea lui Pavel avea să fie un
pattern deci un model a ceea ce va face
Dumnezeu cu naţiunea Israel atunci când va
veni Izbăvitorul (Rom. 11:26).
în sens mai general, versetul înseamnă că
nimeni nu trebuie să dispere, oricât de rău ar
fi. Persoana respectivă trebuie să se mângâie
cu gândul că, întrucât Domnul 1-a mântuit
deja pe cel dintâi dintre păcătoşi, şi ea poate
găsi har şi îndurare, venind la El ca un păcă-
tos pocăit. Crezând în El, şi acea persoană
poate găsi viaţa veşnică.
1:17 Când se gândeşte Pavel la felul
minunat în care S-a ocupat Dumnezeu cu el,
în harul Său, nu-şi mai poate stăpâni bucuria,
izbucnind în această admirabilă doxologie. E
greu să ne dăm seama dacă se adresează lui
Dumnezeu Tatăl sau Domnului Isus. Cuvin-
tele: Regelui etern par să se refere la Dom-
nul Isus, întrucât El este numit: „Regele
regilor şi Domnul domnilor" (Apo. 19:36).
Dar termenul nevăzut pare să se refere la
Tatăl, întrucât Domnul Isus a fost, evident,
văzut de ochii muritorilor. Faptul că nu
putem distinge pe care Persoană a Dumneze-
irii ar trebui s-o avem aici în vedere ar putea
constitui un indiciu al absolutei Lor egalităţi.
Regele etern este definit mai întâi ca ne-
muritor. Asta înseamnă neputrezicios sau
neperisabil. Dumnezeu în esenţa Sa este şi
nevăzut. Oamenii au văzut apariţii ale lui
Dumnezeu în VT iar Domnul Isus ni L-a re-
velat deplin pe Dumnezeu în forma Sa vizi-
bilă, dar faptul rămâne că Dumnezeu însuşi

900

1 Timotei

este invizibil ochiului omenesc. Apoi El este
definit drept Dumnezeu, singurul care este
înţelept. în ultimă analiză, toată înţelepciu-
nea vine de la Dumnezeu (Iac. 1:5).
1:18 Porunca din acest verset este ne-
greşit cea pe care i-o dăduse Pavel lui Timo-
tei în versetele 3 şi 5, anume de a-i mustra
pe învăţătorii falşi. Pentru a-1 încuraja pe fiul
său Timotei să-şi aducă la îndeplinire aceas-
tă importantă misiune, apostolul îi aminteşte
de împrejurările care au însoţit chemarea sa
la slujba creştină.
După prorociile făcute mai înainte
despre tine pare să însemne că, înainte de a
se fi întâlnit Pavel cu Timotei, în biserica din
localitate s-a ridicat un profet, anunţând că
Timotei va fi folosit de Domnul în slujba Sa.
Profetul a fost un purtător de cuvânt al lui
Dumnezeu, care a primit revelaţii depre voia
lui Dumnezeu cu privire la un anumit curs
de urmat, revelaţii pe care le-a transmis apoi
bisericii. Tânărul Timotei a fost nominalizat
prin rostiri profetice, viitorul său ca slujitor
al lui Isus Cristos fiind astfel adus la cuno-
ştinţa oamenilor. Iar acum, dacă s-ar fi în-
tâmplat să-şi piardă elanul sau să fie descu-
rajat în lucrarea de slujire a Domnului, el
este îndemnat să-şi aducă aminte de aceste
profeţii, fiind astfel inspirat şi stimulat ca
prin ele şă lupte lupta cea bună.
1:19 în această luptă, el trebuie să se ţină
de credinţă şi de o conştiinţă bună. Nu este
de ajuns ca cineva să posede o înţelegere
corectă din punct de vedere doctrinar a
credinţei creştine. Asta pentru că este posibil
să fie drept-credincios, şi totuşi să nu aibă o
conştiinţă bună, după cum arată şi Hamil-
ton Smith:
Cei ce sunt dăruiţi, cei ce sunt expuşi privirilor
publicului, trebuie să fie cu deosebită băgare de
seamă, pentru ca nu cumva, având mereu un
program încărcat de apariţii în public, de predi-
care şi de lucrare publică înaintea oamenilor, ei
să neglijeze cumva viaţa de evlavie înaintea lui
Dumnezeu. Oare nu ne avertizează Scriptura că
este posibil ca cineva să predice cu toată eloc-
venţa omenească şi chiar îngerească, şi totuşi să
nu fie nimic? Ceea ce aduce roadă pentru Dum-
nezeu şi va fi răsplătit din plin în ziua aceea,
este viaţa de evlavie, din care trebuie să decurgă
orice slujire autentică.4
Unii din contemporanii lui Pavel renun-
ţaseră la o conştiinţă bună şi astfel suferiseră
un naufragiu în ce priveşte credinţa. Ei se
aseamănă cu un marinar nechibzuit, care

aruncă în mare busola.
Cei ce îşi naufragiaseră credinţa erau
credincioşi adevăraţi, dar care s-au desensi-
bilizat în inima, în cugetul lor. La început,
viaţa lor creştină a fost ca o corabie falnică,
pornind cu pânzele întinse în largul mării.
Numai că, în loc să revină în port, cu steagul
în vânt, încărcată cu marfa, corabia acestor
oameni a fost sfărâmată de stânci, aducându-
le ruşine şi ruinându-le mărturia.
1:20 Nu ştim dacă Imineu şi Alexandru
sunt cei de la 2 Timotei 2:17 şi 4:14. Nici nu
cunoaştem natura hulirii lor. Nu ni se spune
decât că şi-au abandonat o conştiinţă bună şi
că au hulit. în NT a huli5 (sau „blasfemia")
nu înseamnă neapărat a vorbi rău despre
Dumnezeu, ci se referă uneori la vorbirea de
rău sau limbajul abuziv adresat semenilor.
De asemenea se poate referi la viaţa acestor
oameni şi la buzele lor. Prin naufragierea
credinţei lor, negreşit ei i-au determinat pe
alţii să vorbească de rău calea adevărului,
viaţa lor devenind o hulă.
Este exact tragedia unor creştini care au
fost cândva pline de râvnă şi roade bune
pentru Domnul, dar care s-au lăsat abătuţi de
la cărarea dreaptă prin rătăciri şi prin înăbu-
şirea glasului conştiinţei lor. Apostolul spune
că i-a dat pe mâna Satanei pe aceşti oa-
meni. Unii învăţaţi văd în aceste cuvinte
doar o referire la actul excluderii din biseri-
că. Adică, spun ei, Pavel i-a exclus pe aceşti
oameni din biserica locală, acţiunea respecti-
vă având darul de a-i aduce la pocăinţă şi de
a-i repune într-o stare de părtăşie cu Domnul
şi cu copiii Lui. Dificultatea acceptării aces-
tui punct de vedere constă în faptul că exco-
municarea (sau excluderea din biserică) era
funcţia unei biserici locale, şi nu a unui
apostol. La 1 Corinteni 5 Pavel nu 1-a exco-
municat personal pe omul vinovat de incest,
ci i-a îndemnat pe corinteni s-o facă.
Cealaltă interpretare majoră care se dă
textului de faţă este că darea în mâna Satanei
a constituit o prerogativă acordată apostoli-
lor, cu care nu ne mai întâlnim, deoarece nu
mai există apostoli. Conform acestui punct
de vedere, apostolii aveau autoritatea de a da
0	persoană ce a păcătuit pe mâna Satanei, să
1	se aplice suferinţe fizice sau, în cazuri
extreme, chiar moartea, cum s-a întâmplat cu
Anania şi Safira (Fapte 5:1-11). Disciplina
din acest verset este, evident, cu scopul de a
produce îndreptarea celor vinovaţi — să fie
învăţaţi prin disciplină să nu hulească. Nu
se pune problema condamnării lor veşnice,
ci a disciplinării lor.
0	
1 Timotei

901

III. ÎNDRUMĂRI REFERITOARE LA
VIAŢA BISERICII (2:1-3:16)
A. Referitor la rugăciune (2:1-7)
Pavel şi-a încheiat prima serie de îndru-
mări date lui Timotei cu privire la învăţătorii
falşi, drept care acum el trece la tema rugă-
ciunii, în general, cercetătorii sunt de acord
că pasajul se referă la rugăciunea publică,
deşi nu găsim aici nimic care să ne împiedi-
ce să aplicăm pasajul şi la rugăciunea perso-
nală, din cadrul vieţii personale de devoţiune
şi închinare.
2:1 Rugăciunea pentru toţi oamenii este
deopotrivă un privilegiu şi o obligaţie. Este
un privilegiu să fim primiţi în audienţă la
Dumnezeu, mijlocind pentru semenii noştri.
Totodată, este o obligaţie, căci suntem datori
să împărtăşim tuturor vestea bună a mântui-
rii.
Apostolul enumera patru aspecte ale
rugăciunii: cereri, rugăciuni, mijlociri şi
mulţumiri. Este greu să facem distincţie
între primele trei. In uzanţa actuală, termenul
cereri se referă la rugăciuni fierbinţi, la o
pledoarie intensă, însă contextul în care
apare termenul presupune formularea unor
cereri pentru nevoi specificate. Termenul
tradus prin rugăciuni este foarte general,
acoperind toate modurile reverenţioase de
apropiere de Dumnezeu. Mijlociri descrie
acele forme de cereri în care ne adresăm lui
Dumnezeu ca Superior al nostru în folosul
altora. Mulţumiri descrie rugăciunea în care
ne exersăm sau facem repetiţii în ce priveşte
harul şi bunătatea Domnului nostru, vărsân-
du-ne inima, cu recunoştinţă faţă de El. Am
putea rezuma versetul, afirmând că atunci
când ne rugăm pentru toţi oamenii trebuie
să fim smeriţi, închinători, încrezători şi
mulţumitori.
2:2 Se face aici o menţiune specială cu
privire la regi şi toţi ce sunt în poziţii de
autoritate. Toţi aceştia trebuie să ocupe un
loc special în rugăciunile noastre. în alte
locuri, Pavel ne-a amintit că autorităţile care
există sunt rânduite de Dumnezeu (Rom.
13:1) şi că ele sunt slujitorii lui Dumnezeu în
folosul nostru (Rom. 13:4).
Versetul acesta îmbracă un colorit aparte
când ne aducem aminte că a fost scris în
zilele împăratului roman Nero. Groaznicele
persecuţii dezlănţuite de acest conducător
mârşav nu au modificat realitatea faptului că
creştinii trebuie să se roage pentru cei aflaţi
la conducerea guvernului. Noul Testament

ne învaţă că creştinul trebuie să fie loial
stăpânirii, guvernului sub a cărui conducere
se află, excepţie făcând situaţiile în care
guvernul îi cere să nu se supună poruncilor
lui Dumnezeu. Un creştin nu are voie să se
implice în nici o revoluţie sau act de violenţă
împotriva stăpânirii. El are dreptul şi datoria
să nu se supună nici unui ordin care este
contrar cuvântului lui Dumnezeu, acceptând
în linişte şi supunere pedeapsa care decurge
din acest act de nesupunere.
Motivul pentru care apostolul ne spune
că trebuie să ne rugăm pentru guvernanţi
este: ca să putem duce astfel o viaţă paşni-
că şi liniştită, cu toată evlavia şi reverenţa.
Este spre binele nostru ca să avem un guvern
stabil şi ca ţara în care trăim să fie stabilă şi
cruţată de război civil, de tulburări şi de
anarhie.
2:3 Este un lucru bun şi bine primit
înaintea lui Dumnezeu ca noi să ne rugăm
pentru toţi oamenii, inclusiv pentru regi şi
cei aflaţi la conducere. Este bun în sine acest
lucru şi în acelaşi timp bine primit înaintea
lui Dumnezeu, Mântuitorul nostru. Titlul
pe care îl atribuie Pavel lui Dumnezeu aici
este semnificativ, pentru că Dumnezeu
doreşte mântuirea tuturor oamenilor. Prin
urmare, a ne ruga pentru toţi oamenii în-
seamnă a promova voia lui Dumnezeu în
această privinţă.
2:4 Acest verset explică în continuare
ceea ce am arătat în versetul 3. Dumnezeu
doreşte ca toţi oamenii să fie mântuiţi (Ez.
33:11; loan 3:16; 2 Pet. 3:9). Prin urmare,
noi trebuie să ne rugăm pentru toţi oamenii
de pretutindeni.
Versetul acesta prezintă clar aspectul
divin şi cel uman al mântuirii. Prima jumăta-
te a versetului arată că omul trebuie să fie
mântuit, verbul fiind redat la diateza pasivă.
Omul nu se poate mântui singur, ci trebuie
să fie mântuit de Dumnezeu. Aceasta este
latura divină a mântuirii.
Pentru a putea fi mântuit, omul trebuie să
vină la cunoştinţa adevărului. Dumnezeu
nu-i mântuieşte pe oameni împotriva voinţei
lor. El nu populează cerul cu supuşi răzvră-
tiţi. Omul trebuie să vină la Cel care a spus:
„Eu sunt Calea, Adevărul şi Viaţa." Aceasta
e latura umană.
De aici ar trebui să fie limpede pentru
toţi că versetul acesta nu propovăduieşte
mântuirea universală. Deşi Dumnezeu do-
reşte ca toţi oamenii să fie mântuiţi, nu toţi
oamenii vor fi însă mântuiţi. Iniţial, nu a fost
voia lui Dumnezeu ca israeliţii să peregrine-

902

1 Timotei

ze prin pustiu timp de treizeci şi opt de ani;
în realitate însă ei au făcut exact aşa. El a în-
găduit acest lucru, dar nu a fost calea binecu-
vântării pe care El o plănuise pentru ei.
2:5 Legătura acestui verset cu cele prece-
dente nu este clară. Dar gândul pare să fie
următorul: Dumnezeu este unul singur;
prin urmare, El este Dumnezeul tuturor
oamenilor iar rugăciunea trebuie să-I fie
adresată Lui, pentru binele tuturor oameni-
lor. Ca Dumnezeu unic, El doreşte mântuirea
tuturor oamenilor. Dacă El ar fi doar unul
dintre mai mulţi dumnezei, El ar putea să Se
intereseze doar de închinătorii Lui.
în al doilea rând, este un Singur Mijloci-
tor între Dumnezeu şi oameni. Lucrurile
stând aşa, nici un om nu poate veni la Dum-
nezeu în nici o altă cale. Un mijlocitor sau
„mediator" este un intermediar, o persoană
care mijloceşte sau stă la mijloc între doi
oameni^ comunicând cu amândoi. Prin Cris-
tos, El însuşi Om, Dumnezeu Se apropie de
oameni cu iertarea păcatelor. în consecinţă,
orice păcătos sărman se poate apropia de El,
fiind sigur că nu va fi nicidecum respins.
Pavel îl identifică pe Mediator: Omul
Cristos Isus. Asta nu neagă Dumnezeirea
Domnului Isus. Pentru a putea fi Mediatorul
între Dumnezeu şi oameni, El trebuie să fie
şi Dumnezeu, şi Om. Domnul Isus este
Dumnezeu din toată veşnicia, dar a devenit
Om în ieslea Betleemului. El reprezintă
întreaga omenire. Faptul că este atât Dumne-
zeu, cât şi Om este indicat de numele: Cris-
tos Isus. Cristos îl descrie ca fiind Unsul lui
Dumnezeu, Mesia. Isus este numele ce I s-a
dat la încarnare.
Versetul acesta răspunde foarte bine
învăţăturii atât de propagate în zilele noastre,
conform căreia Fecioara Maria sau îngerii
sau sfinţii ar fi mediatori între Dumnezeu şi
om. Există doar un singur Mediator, al
cărui Nume este Cristos Isus.
Versetul 5 rezumă mesajul Vechiului şi
Noului Testament. Un singur Dumnezeu a
fost mesajul Vechiului Testament, încredin-
ţat Israelului; un singur Mediator este
mesajul Noului Testament, încredinţat biseri-
cii. Pe măsură ce Israelul a dat greş în res-
ponsabilitatea sa, dedându-se la idolatrie, tot
aşa, biserica mărturisitoare a dat greş în
responsabilitatea ei, prin faptul că a introdus
alţi mediatori: Maria, sfinţii, clerul, etc.
2:6 Accentul cade aici pe faptul că Dum-
nezeu doreşte mântuirea tuturor oamenilor,
fapt arătat cu prisosinţă prin aceea că Cristos
Isus S-a dat pe Sine ca preţ de răscumpă-

rare pentru toţi. Un preţ de răscumpărare
este preţul plătit pentru eliberarea cuiva.
Observaţi că preţul de răscumpărare este
pentru toţi. Asta înseamnă că lucrarea Dom-
nului Isus de pe crucea de la Calvar a fost
suficientă pentru a-i mântui pe toţi păcătoşii.
Asta nu înseamnă că toţi vor fi mântuiţi,
întrucât aici intervine voinţa omului.
Versetul acesta este unul din multele care
ne învaţă că moartea lui Cristos a fost înlo-
cuitoare. El a murit în folosul tuturor. Rămâ-
ne însă de văzut dacă toţi vor accepta moar-
tea şi jertfa Sa mântuitoare. Totuşi realitatea
rămâne în picioare că lucrarea lui Cristos a
fost suficientă ca valoare pentru toţi.
Această mărturie a fost dată la timpul
ei înseamnă că mărturia privitoare la lucrarea
substiţionară a lui Cristos urma să fie dată la
timpul ei. Acelaşi Dumnezeu care doreşte
mântuirea tuturor oamenilor şi a asigurat
tuturor oamenilor calea mântuirii a decretat
ca mesajul evangheliei să fie vestit în această
epocă în care trăim. Toate acestea au meni-
rea de a demonstra dorul nespus de mare al
lui Dumnezeu de a binecuvânta omenirea.
2:7 Ca demonstraţie finală a dorinţei lui
Dumnezeu ca toţi oamenii să fie mântuiţi,
Pavel afirmă că el a fost rânduit predicator
şi apostol al Neamurilor. Atunci, ca şi a-
cum, Neamurile au constituit grosul popula-
ţiei globului. Apostolul nu a fost, prin urma-
re, trimis la un mic segment al omenirii, cum
sunt evreii, ci la popoarele ne-evreieşti: Nea-
murile.
El se defineşte drept predicator şi apos-
tol, precum şi învăţător. Un predicator este
literalmente un vestitor, un propovăduitor al
evangheliei. îndatoririle unui apostol sunt
ceva mai cuprinzătoare — întrucât el nu
numai că predică evanghelia, ci şi sădeşte
biserici, călăuzeşte bisericile locale în ches-
tiuni de disciplină şi vorbeşte cu autoritate,
ca unul care a fost trimis de Domnul Isus
Cristos. Un învăţător prezintă expozitiv cu-
vântul lui Dumnezeu de aşa manieră încât
acesta să fie înţeles de oameni.
Pentru a sublinia şi mai mult spusele
sale, Pavel confirmă că este învăţător al
Neamurilor prin cuvintele: „Spun adevărul
în Cristos, nu mint". Cuvintele: „în credin-
ţă şi adevăr" ar putea descrie modul credin-
cios şi onest în care apostolul şi-a desfăşurat
slujba, dar cel mai probabil este că se referă
la conţinutul învăţăturii sale. Cu alte cuvinte,
el le-a învăţat pe Neamuri în chestiunile
privitoare la credinţă şi adevăr.

1 Timotei

903

B. Referitor la bărbaţi şi femei (2:8-15)
2:8 Aici se reia tema rugăciunii în pu-
blic, atenţia fiindu-ne îndreptată acum asupra
celor care trebuie să conducă oamenii lui
Dumnezeu în rugăciune. Cuvântul: Vreau
exprimă dorinţa activă şi inspirată a lui Pavel
în această privinţă.
în textul original grec al NT există doi
termeni care ar putea fi traduşi prin oameni.
Unul înseamnă omenirea în general, iar
celălalt înseamnă oameni sau „bărbaţi", în
contrast cu femeile. Aici se are în vedere
sensul al doilea, instrucţiunile lui Pavel
spunând că rugăciunea publică trebuie să fie
condusă de bărbaţi, iar nu de femei, aici
fiind cuprinşi toţi bărbaţii, nu doar presbite-
rii.
Sintagma în orice loc ar putea fi inter-
pretată în sensul că orice creştin individual
poate să se roage oricând, indiferent unde s-
ar afla. Dar întrucât subiectul pare să fie aici
rugăciunea publică, ar fi mai nimerit să
interpretăm versetul în sensul că ori de câte
ori un grup mixt de creştini se adună la
rugăciune, bărbaţii, iar nu femeile trebuie să
conducă acest exerciţiu.
Apoi sunt adăugate trei calităţi pe care
trebuie să le întrunească cei ce se roagă în
public. Mai întâi, trebuie să ridice mâini
sfinte („curate" în româneşte). Accentul ca-
de nu atât pe poziţia fizică a celui care se
roagă, cât pe viaţa sa lăuntrică. Mâinile sale
trebuie să fie sfinte. Prin „mâini" se înţelege
aici întreaga comportare a omului în viaţă. In
al doilea rând, el trebuie să fie fără mânie.
Adică ni se arată cât de nepotrivit este ca ci-
neva care e dedat la ieşiri de mânie şi nervi
să se ridice în biserica locală şi să se roage
lui Dumnezeu pentru binele celor adunaţi la
închinare. în fine, el trebuie să fie fără în-
doială. Asta ar putea însemna că el are cre-
dinţă în capacitatea şi disponibilitatea lui
Dumnezeu de a auzi şi de a răspunde la ru-
găciune. Am putea rezuma aceste calităţi
spunând că un om trebuie să etaleze sfinţenie
şi curăţie lăuntrică, îndreptată spre el, dra-
goste şi pace faţă de alţii şi credinţă neclin-
tită către Dumnezeu.
2:9 După ce a discutat condiţiile perso-
nale pe care trebuie să le întrunească bărbaţii
care conduc în public, apostolul îşi îndreaptă
acum atenţia spre lucrurile care trebuie să le
caracterizeze pe femeile care se află în
adunare în acest timp. Mai întâi de toate, el
spune că ele trebuie să se gătească, având o
îmbrăcăminte cuviincioasă, cu modestie şi
bun simţ. loan Gură-de-aur defineşte cu

neîntrecută măiestrie sintagma: îmbrăcă-
minte cuviincioasă:
Aşadar, ce este îmbrăcămintea cuviincioasă!
Cea care le acoperă complet şi decent, iar nu cu
podoabe excesive; căci una este decentă iar
cealaltă nu e. Cum adică? Te apropii de Dumne-
zeu ca să te rogi cu părul împletit şi cu podoabe
de aur? Ai venit oare la un bal? la un ospăţ de
nuntă? la un carnaval? Acolo poate că astfel de
lucruri scumpe s-ar fi cuvenit, pe când aici nici
unul din ele nu este potrivit. Ai venit să te rogi
şi să ceri iertare pentru păcatele tale, să cauţi
îndurare pentru greşeli, să-L rogi pe Domnul...
Renunţă dar la această făţărnicie!6
Modestie înseamnă evitarea oricărui
lucru care ar aduce ruşine, subliniind ideea
de curăţie şi discreţie. Iar prin bun simţ se
înţelege că femeia se va îmbrăca într-o ma-
nieră cumpătată. Pe de altă parte, ea nu va
căuta să atragă atenţia asupra ei, prin veş-
minte „la modă", menite să „captiveze".
Asta pentru că o atare îmbrăcăminte ar putea
stârni sentimente de admiraţie sau chiar
gelozie din partea celor care au datoria să se
închine lui Dumnezeu, iar nu să le admire pe
ele. Pe de altă parte, femeia trebuie să evite
şi reversul medaliei, anume de a atrage aten-
ţia asupra ei printr-o îmbrăcăminte demodată
sau ponosită. Scriptura pare să ne înveţe că
în privinţa îmbrăcăminţii trebuie să căutăm
calea de mijloc, a moderaţiei.
Trebuiesc evitate de asemenea excesele
privitoare la împletiturile de păr... aur...
mărgăritare... sau îmbrăcăminte scumpă.
Prin împletiturile de păr nu se înţelege
neapărat că femeile nu trebuie să-şi împle-
tească părul, ci li se atrage doar atenţia să nu
depăşească măsura printr-o coafură ieşită din
comun. Şi, desigur, a purta bijuterii sau
îmbrăcăminte elegantă ca mijloc de a atrage
atenţia este în mod hotărât o faptă necuviin-
cioasă, mai cu seamă atunci când ne strân-
gem la rugăciune.
2:10 Versetul acesta ne prezintă modul
pozitiv prin care se pot împodobi femeile.
Găteala care se cuvine femeilor care spun
că se tem de Dumnezeu se regăseşte în fa-
cerea de fapte bune. Un atare mod de a se
îmbrăca nu va distrage atenţia celorlalţi cre-
dincioşi de la comuniunea cu Dumnezeu, ci
dimpotrivă va conduce la şi mai multă părtă-
şie. în plus, nu va exista riscul ca acest tip de
vestimentaţie să provoace invidie sau gelozie
în sens negativ, ci va lăsa o pildă vrednică de
urmat. Faptele bune constituie o temă pre-

904

1 Timotei

dominantă în Epistolele Pastorale, formând
o contrapondere foarte utilă la învăţătura
sănătoasă.
2:11 Cât priveşte partea ei la adunările
publice ale bisericii, femeia trebuie să
primească învăţătură în tăcere, cu toată
supunerea — această poruncă fiind în totală
concordanţă cu celelalte texte din Scriptură
referitoare la aceeaşi temă (1 Cor. 11:3-15;
14:34, 35).
2:12 Când Pavel spune: Femeii nu-i dau
voie să înveţe pe alţii el rosteşte aceste cu-
vinte sub inspiraţia lui Dumnezeu. Afirmaţia
lui nu este deloc urmarea prejudecăţilor sale,
cum susţin unii. Dumnezeu este Cel care a
decretat că femeile nu au voie să desfăşoare
în biserică o slujbă de predare publică. Sin-
gurele excepţii de la această regulă sunt su-
rorile cărora li se îngăduie să-i înveţe pe co-
pii (2 Tim. 3:15) şi pe tinere (Tit 2:4). Tot
aşa femeia nu are voie să exercite autoritate
asupra bărbatului. Asta înseamnă că nu tre-
buie să se ridice mai presus de bărbat, ci să
rămână în tăcere. Poate ar trebui să adăugăm
aici că ultima parte a versetului 12 nu se
mărgineşte doar la adunarea locală, ci este
un principiu fundamental în relaţiile lui
Dumnezeu cu omenirea, în sensul că bărba-
tului i-a dat El poziţia de cap, iar femeii
poziţia de supunere. Asta nu înseamnă nici-
decum că femeia este inferioară, ci doar că
este contrar voii lui Dumnezeu ca femeia să
exercite autoritate sau stăpânire asupra băr-
batului.
2:13 Pentru a demonstra valabilitatea
acestui principiu, Pavel se referă mai întâi la
crearea lui Adam şi a Evei. întâi a fost
întocmit Adam, şi apoi Eva. însăşi ordinea
creaţiei a avut, prin urmare, un rost semnifi-
cativ. Creându-1 mai întâi pe bărbat, Dum-
nezeu a lăsat ca El să fie capul, cel care va
dirija, cel care va avea şi exercita autoritatea.
Faptul că femeia a fost creată după bărbat
înseamnă că ea trebuie să se supună soţului
ei. întemeindu-şi argumentul pe succesiunea
creaţiei, Pavel exclude orice posibilitate de
interpretare conform căreia această învăţă-
tură ar fi doar o chestiune ce ţine de cultura
locală.
2:14 A doua dovadă se referă la pătrun-
derea păcatului în omenire. în loc să se
apropie direct de Adam, şarpele s-a dus la
Eva, copleşind-o cu ispite şi minciuni. Voia
lui Dumnezeu a fost ca Eva să nu acţioneze
independent. Ea trebuia să se ducă la Adam
şi să-i prezinte situaţia. Dar în loc să facă
aşa, ea s-a lăsat înşelată de Satan şi a căzut,

prin călcarea poruncii.
în legătură cu aceasta, este demn de
reţinut că învăţătorii falşi se duc pe la casele
oamenilor de obicei atunci când este acasă
doar soţia, soţul fiind plecat la serviciu.
Adam nu a fost înşelat. Se pare că el a
păcătuit cu ochii deschişi. Sunt unii care
susţin că, de îndată ce a văzut că soţia lui a
căzut deja în păcat, el a dorit să-şi menţină
unitatea cu ea, aruncându-se astfel şi el în
păcat. Dar Scriptura nu spune acest lucru, ci
doar faptul că femeia a fost înşelată, dar
Adam nu a fost.
2:15 Acesta este unul din cele mai difi-
cile versete din epistolele pastorale, pentru a
cărui elucidare s-au oferit multe explicaţii.
Unii cred că ar fi vorba de o simplă făgădu-
inţă din partea lui Dumnezeu conform căreia
o mamă creştină va fi mântuită de moartea
ce ar putea rezulta din naşterea de copii.
Dar în realitate acest lucru nu este întotdea-
una adevărat, întrucât au existat cazuri în
care unele creştine evlavioase au murit în
actul aducerii unei vieţi omeneşti pe lume.
Alţii cred că naşterea de copii (căci în
original substantivul acesta este articulat) se
referă la naşterea lui Mesia şi că femeile sunt
mântuite prin Cel care S-a născut din femeie.
Dar nici această explicaţie nu pare să epui-
zeze sensul versetului, întrucât şi bărbaţii
sunt mântuiţi la fel. Nimeni nu e în stare să
argumenteze cu destul temei că, potrivit
acestui verset, femeia primeşte mântuirea
veşnică în virtutea faptului că devine mama
— întrucât asta ar însemna că mântuirea se
capătă prin fapte, şi încă fapte de natură cu
totul aparte!
Noi sugerăm următoarea explicaţie ca
fiind cea mai rezonabilă: Mai întâi, mântui-
rea din acest context nu se referă la mântui-
rea sufletului ei, ci mai degrabă la mântuirea
poziţiei ei în cadrul bisericii. Din cele spuse
de Pavel în acest capitol, s-ar putea crea în
mintea unora impresia că femeia nu are nici
un loc în planurile şi sfaturile lui Dumnezeu,
că este o nulitate. Pavel subliniază cu tărie că
lucrurile nu stau deloc aşa. Deşi este adevă-
rat că în biserică nu i se încredinţează nici o
slujbă, ea are totuşi o slujbă importantă.
Dumnezeu a decretat că locul femeii este în
cămin, în familie şi mai cu seamă în slujba
creşterii copiilor pentru cinstea şi slava
Domnului Isus Cristos. Gândiţi-vă la ma-
mele conducătorilor din biserica de azi!
Aceste femei nu s-au suit niciodată pe o
platformă să predice evanghelia, dar prin
creşterea copiilor lor pentru Dumnezeu, ele

1 Timotei

905

au fost cu adevărat mântuite în ce priveşte
poziţia şi rodnicia lor pentru Dumnezeu,
după cum arată şi Lilley:
Ea va fi salvată de rezultatele păcatului şi va fi
învrednicită să menţină o poziţie de influenţă în
biserică, prin acceptarea destinului ei natural de
soţie şi mamă, cu condiţia ca această predare să
fie ratificată în continuare prin aducerea de roa-
de concretizate printr-un caracter creştin sfinţit.7
Poate cineva se va întreba în acest punct:
„Dar care este situaţia cu femeile ce nu se
căsătoresc niciodată?" Răspunsul: aici Dum-
nezeu se ocupă de femei în general. Majori-
tatea femeilor creştine se căsătoresc şi nasc
copii. Cât priveşte femeille care fac excepţie
de la această regulă, există multe alte slujbe
utile ce li se încredinţează acestor femei şi
care nu presupun predarea în public sau
exercitarea de autoritate asupra bărbaţilor.
Observaţi condiţia cu care se încheie
versetul 15: Totuşi ea va fi mântuită, năs-
când copii, dacă stăruie cu smerenie în
credinţă, în dragoste şi în sfinţenie. Cu alte
cuvinte, nu este chiar o făgăduinţă necondi-
ţionată. Gândul care se desprinde de aici este
că, dacă soţul şi soţia menţin o mărturie
creştină unitară, dând cinste lui Cristos în
familia lor şi crescându-şi copiii în frica şi
ascultarea de Domnul, atunci poziţia femeii
va fi salvată. Dar dacă părinţii trăiesc o viaţă
lumească de nepăsare, neglijând educaţia
copiilor lor, atunci copiii lor ar putea să fie
pierduţi faţă de Cristos şi biserică. într-un
asemenea caz, femeia nu realizează adevăra-
ta demnitate pe care i-a rânduit-o Dumnezeu.
Nimeni să nu creadă că, întrucât slujba
femeii este particulară, fiind limitată la că-
min, ar fi, prin urmare, de o importanţă mai
mică decât slujba publică. Bine a spus cine-
va: „Mâna care leagănă copilul este mâna ce
conduce destinele lumii." Intr-o zi, când ne
vom înfăţişa la Scaunul de Judecată al lui
Cristos, ceea ce va conta va fi credincioşia
cu care L-am slujit pe Domnul. Or această
credincioşie poate fi manifestată nu numai
de la amvon, ci mai ales în familie.
C. Referitor la presbiteri şi diaconi
(3:1-13)
3:1 Al doilea cuvânt adevărat din întâi
Timotei se referă la lucrarea episcopilor în
biserica locală. Un episcop este un creştin cu
experienţă şi maturitate, pătruns de înţelege-
re, care asistă la supravegherea cu evlavie a
vieţii spirituale a adunării locale. El nu

conduce cu mână de fier, nici nu se poartă ca
un şef peste moştenirea lui Dumnezeu, ci
conduce prin pilda duhovnicească a propriei
sale vieţi.
în vremea noastră termenul „episcop"
semnifică un oficial din cadrul bisericii, care
exercită autoritate asupra mai multor adunări
locale. Dar în NT întotdeauna existau mai
mulţi episcopi în aceeaşi biserică (Fapte
14:23; 20:17; Fii. 1:1; Iac. 5:14).
Un episcop este totuna cu un suprave-
ghetor. Acelaşi termen tradus prin episcop
din versetul de faţă este tradus „supraveghe-
tor" la Fapte 20:28. Un episcop sau un su-
praveghetor este totuna cu un presbiter.
Aceiaşi bărbaţi care sunt numiţi bătrâni (sau
„presbiteri") la Fapte 20:17 sunt numiţi
supraveghetori la Fapte 20:28 (cf. şi Tit 1:5
şi 1:7). Bătrânilor li se mai spune şi presbi-
teri, după termenul presbuteros din greacă.
Astfel cuvintele „episcop", „supraveghetor",
„bătrân" şi „presbiter" se referă la una şi
aceeaşi persoană.
în fapt, termenul tradus prin „bătrân"
{presbuteros) e folosit uneori cu referire la
un bărbat mai vârstnic, nu neapărat un lider
din cadrul bisericii (1 Tim. 5:1, în greacă),
dar de cele mai multe ori termenul „bătrâni"
se referă la bărbaţii din biserica locală care
au în grija lor spirituală copiii Domnului.
Noul Testament prevede lucrarea unor e-
piscopi sau bătrâni în fiecare biserică locală
(Fii 1:1). Dar nu ar fi corect să afirmăm că o
biserică nu ar putea exista fără episcopi. Din
textul de la Tit 1:5 reiese clar că existau în
Creta biserici tinere în care nu fuseseră
recunoscuţi încă episcopii.
Numai Duhul Sfanţ al lui Dumnezeu
poate să-1 transforme pe un bărbat în presbi-
ter, aşa cum reiese de la Fapte 20:28. Duhul
Sfânt îi pune unui om pe inimă să-şi asume
această lucrare importantă şi îl echipează
pentru ca să poată desfăşura această lucrare.
Desigur se poate alege un episcop prin vot
sau prin ordinare. Dar adunarea locală are
răspunderea de a-i recunoaşte pe acei bărbaţi
din mijlocul ei care au fost făcuţi presbiteri
de către Dumnezeu Duhul Sfanţ (1 Tes.
5:12, 13). Este adevărat că găsim numirea
presbiterilor în cartea Tit, dar acolo a fost
doar o chestiune de a-i alege pe acei bărbaţi
care posedau calităţile corespunzătoare de
presbiteri. în vremea aceea, creştinii nu
aveau Noul Testament sub forma unei cărţi
tipărite, cum îl avem noi azi. Prin urmare,
Pavel 1-a trimis la ei pe Tit cu aceste infor-
maţii, istruindu-1 să-i pună deoparte pe acei

906

1 Timotei

bărbaţi care au fost ridicaţi şi crescuţi de
Duhul lui Dumnezeu pentru lucrare.
Recunoaşterea bătrânilor (presbiterilor)
într-o adunare locală poate îmbrăca o formă
neprotocolară. Adesea creştinii ştiu instinctiv
cine sunt presbiterii lor, pentru că s-au fami-
liarizat cu calităţile de presbiter aşa cum sunt
acestea prezentate la 1 Timotei 3 şi Tit 1. Pe
de altă parte, recunoaşterea presbiterilor
poate să îmbrace şi o formă mai protocolară.
O biserică locală poate organiza un serviciu
special în cadrul căruia să-i recunoască în
public pe presbiteri. în acest caz, procedura
cea mai frecvent utilizată este să se citească
pasajele aferente din Scriptură, să fie expli-
cate şi apoi creştinii din biserică să-i desem-
neze pe aceia pe care-i consideră vrednici de
a fi presbiteri în adunarea lor. Numele sunt
apoi aduse la cunoştinţa întregii adunări.
Dacă o biserică nu posedă bărbaţi care întru-
nesc calităţile de presbiter, atunci singura
cale care îi mai rămâne este să se roage
Domnului ca El să ridice astfel de bărbaţi în
viitor.
Scriptura nu precizează numărul de
presbiteri pe care trebuie să-i aibă o biserică
locală, deşi se subînţelege că este vorba de
câţiva. Totul se reduce la numărul celor care
vor răspunde la călăuzirea Duhului Sfânt.
Dacă cineva doreşte poziţia de episcop,
doreşte o lucrare bună. Există tendinţa de
a crede că acesta e un post ecleziastic, de
mare vază, ce ar presupune o mică responsa-
bilitate sau nici un fel de responsabilitate, pe
când adevărata natură a supraveghetorului
sau episcopului este aceea a unui slujitor
umil, care trudeşte în rândul copiilor lui
Dumnezeu. Pentru îndeplinirea lui, se cere
mult lucru.
3:2 Calităţile unui episcop, prezentate în
versetele 2-7, subliniază patru componente
absolut necesare: un caracter personal irepro-
şabil, mărturia în familie, capacitatea de a-i
învăţa pe alţii şi un anumit grad de experien-
ţă. Acestea sunt normele stabilite de Dumne-
zeu pentru toţi cei ce exercită conducere
spirituală în biserica locală. Unii din vremea
noastră susţin că nimeni nu se poate ridica la
măsura acestor standarde — afirmaţie care
nu corespunde cu realitatea. Dacă ar fi să
dăm crezare acestui argument, ar însemna să
nu mai putem avea încredere în autoritatea
Sfintelor Scripturi, permiţând ca postul de
episcop să fie ocupat de oameni care nu au
primit niciodată încuviinţarea Duhului Sfânt.
Un episcop deci trebuie să fie fără
vină. Asta înseamnă că nu trebuie să existe

nici o acuzaţie serioasă care să poată fi
susţinută împotriva sa. Asta nu înseamnă
însă că el este fără păcat, ci doar că dacă va
comite vreo greşeală, se va îndrepta, atât în
relaţia cu Dumnezeu, cât şi cu oamenii. El
trebuie să fie ireproşabil, nu numai să posede
o reputaţie nepătată, ci şi să merite această
reputaţie.
în al doilea rând, el trebuie să fie soţul
unei singure soţii. Această cerinţă a fost
înţeleasă în mai multe feluri. După unii asta
înseamnă că episcopul trebuie să se căsăto-
rească, pe considerentul că un bărbat necăsă-
torit nu ar putea dobândi gradul de experien-
ţă necesar tratării problemelor din familie, pe
măsură ce se ivesc acestea. Dacă acesta e
sensul afirmaţiei din versetul 2, că episcopul
trebuie să se căsătorească, atunci trebuie să
subliniem şi latura cealalată, ce se desprinde
din versetul 4, conform căreia un presbiter
trebuie să aibă şi copii.
Alţii sunt de părere că soţul unei singu-
re soţii înseamnă că dacă prima soţie a
episcopului a murit, el nu trebuie să se recă-
sătorească. Aceasta e o interpretare foarte
strictă care s-ar putea reflecta asupra sfinţe-
niei relaţiei căsniciei.8
O a treia interpretare este că afirmaţia se
referă la faptul că un episcop nu trebuie să
divorţeze—interpretare nu lipsită de merite,
deşi nu ni se pare că ar epuiza sensul com-
plet al textului.
Conform unei alte interpretări, episcopul
nu trebuie să fie vinovat de nici o necredin-
cioşie sau nereguli în căsnicia sa. Viaţa sa
morală trebuie să fie dincolo de orice bănu-
ială. Indiferent ce altă interpretare am da
versetului 2, interpretarea enunţată mai sus
este negreşit adevărată.
O explicaţie finală este aceea că episco-
pul nu are voie să trăiască în poligamie.
Poate ni se va părea o interpretare stranie,
dar ea îşi are meritele ei deosebite. Pe câm-
pul de misiune contemporan, adesea se
întâmplă ca să fie mântuiţi oameni care au
trăit în poligamie. Poate că la data când are
loc convertirea unui asemenea om, el avea
patru neveste. Ulterior el solicită să fie bote-
zat şi primit în biserica locală. Ce va face
oare misionarul în această situaţie? Cineva
va răspunde că poligamului trebuie să i se
ceară să renunţe la trei din nevestele lui. Dar
această acţiune va provoca multe dificultăţi,
în primul rând, omul va întreba pe care din
cele patru să le alunge. Căci pe toate patru le
iubeşte şi le asigură un cămin. în plus, dacă
se va despărţi de trei din soţii, acestea ar fi

1 Timotei

907

lăsate fără întreţinere şi ar putea cădea în
prostituţie, ca să-şi câştige existenţa. Dumne-
zeu nu ar cere niciodată ca un păcat să fie
remediat prin comiterea altor păcate şi mai
mari. Misioanrii creştini din multe locuri de
misiune rezolvă o problemă de genul aceste-
ia permiţându-i omului respectiv să se boteze
şi să fie primit în biserica locală, fără a i se
permite însă să fie presbiter în biserică, atâta
timp cât continuă să trăiască în poligamie.
Cumpătat se referă nu numai la hrană şi
băutură, ci şi la evitarea extremelor în ches-
tiuni spirituale.
Discret înseamnă că omul nu trebuie să
fie uşuratic sau frivol, ci serios, plin de
discernământ şi onest. El îşi dă seama că
„muştele moarte strică şi acresc untdelemnul
negustorului de parfumuri; tot aşa, puţină
nebunie biruie înţelepciunea şi cinstea" (Ecl.
10:1).
Un episcop trebuie să fie vrednic de
cinste (în engleză: „să aibă o comportare
bună"), adică să aibă obiceiuri bune, să ducă
o viaţă ordonată.
Să fie primitor de oaspeţi adică să-i
iubească pe străini. Casa lui să fie deschisă şi
celor mântuiţi, şi celor nemântuiţi, căutând
să fie o binecuvântare tuturor celor care intră
sub acoperişul casei sale.
Un presbiter trebuie să fie în stare să în-
veţe pe alţii. Vizitându-i pe cei cu probleme
spirituale, trebuie să fie în stare să deschidă
Scriptura şi să explice voia lui Dumnezeu în
aceste probleme. El trebuie să fie în stare să
hrănească turma lui Dumnezeu (1 Pet. 5:2) şi
să folosească Scriptura pentru a-i combate pe
cei ce aduc învăţături false (Fapte 20:29-31).
Asta nu presupune că episcopul trebuie
neapărat să aibă darul de a preda, ci mai
degrabă faptul că în slujba sa, din casă în
casă, precum şi în adunare, el trebuie să
prezinte doctrinele credinţei, împărţind drept
Cuvântul Adevărului şi fiind gata şi doritor
să facă acest lucru.
3:3 Sintagma: dedat la vin înseamnă
căzut în patima consumului de băuturi alcoo-
lice. Episcopul nu trebuie să fie un om care
să se complacă în consumul de vin, care nu
duce decât la certuri şi comportament abu-
ziv.
Nici violent (în româneşte: „nici bătăuş")
adică nu trebuie să recurgă la forţa fizică
împotriva altei persoane. De pildă, dacă este
stăpân, nu trebuie să-şi lovească niciodată
slujitorul.
Cuvintele nu lacom de bani nu se întâl-
nesc în unele manuscrise vechi, dar se regă-

sesc în textul majoritar.9 Iubirea de bani dă
roade rele, atât în biserică, cât şi în lume.
Un presbiter trebuie să fie blând, căci în
lucrarea din cadrul bisericii va trebui să aibă
multă răbdare şi să ştie să cedeze.
Apoi el nu trebuie să se certe, să nu fie
arţăgos şi să nu polemizeze pentru cel mai
mic lucru. Nu trebuie să insiste să i se facă
pe plac. Nu trebuie să ţină morţiş la drepturi-
le lui, ci să fie calm, plăcut şi cu stăpânire de
sine.
Un episcop nu trebuie să fie lacom,
adică nu trebuie să iubească banii. El are în
vedere viaţa spirituală a copiilor lui Dumne-
zeu. Prin urmare, el va refuza să se lase
abătut de la misiunea sa prin dorinţe puterni-
ce pentru lucruri materiale.
3:4 Pentru a primi recunoaşterea de
supraveghetor, un bărbat trebuie să ştie cum
să-şi conducă bine casa şi să-şi ţină copiii
în supunere. Această cerinţă este valabilă
atâta timp cât copiii săi trăiesc sub acelaşi
acoperiş. După ce au plecat însă de acasă,
întemeindu-şi propria familie, nu mai există
aceleaşi condiţii de a manifesta această
ascultare. Dacă un om va şti să-şi conducă
bine casa, el va evita extremele: fie o aspri-
me prea mare, fie un grad prea mare de
îngăduinţă.
3:5 Argumentul de aici nu necesită nici
o explicaţie suplimentară, fiind pe înţelesul
tuturor. Căci dacă un om nu va demonstra
capacitatea de a-şi conduce bine casa, cum
poate să i se încredinţeze sarcina de a îngriji
de biserica lui Dumnezeu? în familia sa,
omul respectiv va avea sub îndrumarea sa un
număr relativ mic de persoane, care sunt
înrudite cu el, majoritatea fiind mai tinere
decât el. Pe de altă parte, în biserică el va
avea de a face cu un număr mult mai mare
de persoane, cu o mai mare diversitate de
temperamente. Este evident că dacă un om
nu este în stare să-şi exercite conducerea
într-o sferă relativ mică, nu posedă calităţile
de a conduce nici în sfera mai mare.
Versetul 5 este important pentru că de-
fineşte lucrarea unui presbiter: de a îngriji de
biserica lui Dumnezeu. Observaţi că nu se
spune: „de a conduce" biserica lui Dumne-
zeu. Un presbiter nu este un despot, nici
măcar unul „luminat", ci un om care îi în-
drumă pe copiii lui Dumnezeu cum îşi îndru-
mă un păstor oile.
Singurul loc unde apare din nou sintag-
ma „a avea grijă de" în NT este în istoria
Bunului Samaritean (Luca 10:34). Căci bu-
nul samaritean a dat dovadă de aceeaşi grijă

908

1 Timotei

plină de compasiune faţă de cel căzut între
tâlhari de care trebuie să dea dovadă şi
presbiterul care îngrijeşte de biserica lui
Dumnezeu.
3:6 Să nu fie întors Ia Dumnezeu de
curând. Un convertit recent, o persoană
tânără în credinţă nu întruneşte calităţile de
a fi un episcop, întrucât această lucrare
necesită experienţă şi pricepere în credinţă.
Există pericolul ca un novice să se umfle de
mândrie şi să cadă în osânda diavolului. Prin
„osânda (sau vina) diavolului" nu se înţelege
judecata pe care ar aduce-o Satan asupra
unui om, ci judecata care a căzut asupra
Satanei însuşi, datorită mândriei sale. El a
dorit să aibă parte de o poziţie înaltă, pentru
care nu era calificat şi, ca urmare, a fost
coborât.
3:7 Un episcop este un om care trebuie
să aibă şi o bună mărturie din partea
comunităţii. Prin „cei din afară" se înţelege
vecinii nemântuiţi. Fără această mărturie
bună, el va deveni supus acuzaţiilor oameni-
lor şi cursei diavolului. Acuzaţiile ar putea
veni din partea credincioşilor şi a necredin-
cioşilor. Cursa diavolului este cursa pe care
Satan o întinde celor care nu trăiesc în con-
cordanţă cu mărturia pe care o dau. Când i-a
prins în această cursă, el îi face de râs, îi
supune batjocurii şi dispreţului.
3:8 Apostolul trece acum de la episcopi
la diaconi. în NT nu este altceva decât unul
care slujeşte. în general se înţelege că un
diacon este unul care are grijă de treburile
vremelnice ale bisericii locale, pe când
episcopii se ocupă de viaţa spirituală a bise-
ricii. Acest mod de înţelegere a îndatoririlor
diaconilor decurge din Fapte 6:1-5, unde au
fost numiţi oameni care să se ocupe de
distribuirea zilnică a banilor către văduvele
din biserică. în realitate, în textul acela nu
apare termenul „diacon", ci doar forma
verbală, în versetul 2: „Nu este potrivit
pentru noi să lăsăm cuvântul lui Dumnezeu
ca să servim (textual: „să diaconim") la
mese."
Calităţile pe care trebuie să le întrunească
diaconii sunt foarte asemănătoare cu cele ale
episcopi lor, deşi nu tot atât de exigente. O
deosebire importantă este faptul că unui dia-
con nu i se cere să fie în stare să-i înveţe pe
alţii.
Diaconii de asemenea să fie cinstiţi,
demni şi vrednici de respect; nu cu două
feţe, adică să nu prezinte acelaşi fapt în mai
multe variante, în funcţie de persoana căreia
i se adresează. Ei trebuie să fie consecvenţi.

Nu băutori de mult vin. Noul Testa-
ment nu interzice consumul de vin în scopuri
medicale sau ca băutură în acele ţări în care
apa potabilă este poluată. Totuşi, deşi consu-
mul moderat de vin este îngăduit, creştinul
trebuie să ţină seama şi de mărturia pe care
ar da-o în această privinţă. Deşi în unele ţări
este posibil ca un creştin să bea vin fără ca
mărturia lui să fie afectată, în alte ţări necre-
dincioşii din jurul lui s-ar poticni dacă l-ar
vedea pe un creştin bând vin. în acest caz,
deşi ar fi perfect legal pentru creştin să
consume vin, nu ar fi şi înţelept!
Diaconii nu trebuie să fie lacomi de bani.
Cum am arătat, una din funcţiile unui diacon
ar putea fi aceea de a mânui fondurile biseri-
cii locale — ceea ce înseamnă că ar fi foarte
expus la ispită, mai ales dacă acel om are
deja în el îăcomia banilor. Iuda nu a fost
ultimul casier care L-a trădat pe Domnul său,
din dragostea sa pentru bani!
3:9 Diaconii trebuie să păstreze taina
credinţei într-o conştiinţă curată. Asta
înseamnă că ei trebuie să fie sănătoşi, atât în
doctrină, cât şi în viaţa pe care o trăiesc. Nu
e de ajuns să cunoască adevărul, ci mai
trebuie să-1 şi trăiască în viaţa de toate zilele.
Taina credinţei se referă la credinţa creşti-
nă. Multe din doctrinele creştinismului au
fost ţinute secrete în perioada Vechiului
Testament, fiind descoperite apoi prin apos-
tolii şi profeţii Noului Testament. De aceea
se întrebuinţează aici cuvântul taină.
3:10 Diaconii trebuie să fie puşi la
probă mai întâi, ca în cazul presbiterilor.
Asta înseamnă că ei trebuie să fie observaţi
o perioadă de timp, poate chiar să li se încre-
dinţeze anumite responsabilităţi minore în
cadrul bisericii locale. Apoi, pe măsură ce se
vor dovedi vrednici de încredere şi credin-
cioşi, ei vor putea fi avansaţi, dându-li-se
responsabilităţi mai mari. Abia atunci vor
sluji ca diaconi. Ca în cazul episcopilor, ac-
centul nu se pune atât de mult asupra poziţiei
ecleziastice, cât asupra slujirii Domnului şi a
copiilor Săi.
Ori de câte ori un om a fost fără vină în
viaţa sa personală şi în viaţa publică, i se va
putea încredinţa slujirea de diacon. Fără
vină se referă aici îndeosebi la calităţile deja
menţionate.
în acest punct poate că nu ar strica să
amintim câţiva dintre oamenii care ar putea
fi consideraţi pentru slujirea de diaconi în
biserica locală. Casierul este unul, apoi
secretarul bisericii, apoi directorul şcolii
duminicale şi apoi uşierii.

1 Timotei

909

3:11 Versetul acesta se referă, după câte
se pare, la soţiile diaconilor sau la soţiile
episcopilor şi diaconilor. Soţiile celor cărora
li se încredinţează responsabilităţi în biserică
trebuie să fie, negreşit, femei integre, cu o
frumoasă mărturie creştină, care să vină în
ajutorul soţilor lor în importanta lucrare pe
care o desfăşoară aceştia.
Dar termenul tradus prin „soţii" ar putea
fi tradus şi prin „femei" — ceea ce ar putea
da naştere interpretării conform căreia şi
femeile pot sluji ca diaconi sau diaconiţe.
Existau, într-adevăr, asemenea femei în
biserica primară, vezi Romani 16:1, unde
Fibia este denumită slujitoare (acelaşi termen
ca cel tradus prin „diacon") a bisericii din
Chencrea.10 Ne putem forma o idee despre
tipul de slujire al acestor femei în cadrul
bisericii citind textul de la Romani 16:2,
unde Pavel spune despre Fibia că „a fost de
ajutor multora şi mie însumi".
Indiferent care interpretare o acceptăm,
femeile acestea trebuie să fie serioase,
demne şi sobre; nedefăimătoare, adică să
nu-şi petreacă timpul bârfind sau transmiţând
zvonuri şi relatări neadevărate şi răutăcioase,
menite să facă rău altora. Ele trebuie să fie
cumpătate, dând dovadă de stăpânire de
sineşi reţinere.
în fine, ele trebuie să fie credincioase în
toate. Asta ar însemna că trebuie să fie
credincioase nu numai credinţei creştine, ci
şi femei vrednice de încredere, loiale, pe
care te poţi bizui. Ele trebuie să dea dovadă
de discreţie, să ştie să ţină secretele persona-
le şi ale familiei.
3:12 Apostolul revine acum la tema
diaconilor. Mai întâi el precizează că ei
trebuie să fie soţi ai unei singure soţii.
Această sintagmă a fost interpretată în di-
verse feluri, în legătură cu versetul 2 din
acest capitol. E de ajuns să spunem aici că,
asemenea episcopilor, şi diaconii trebuie să
fie ireproşabili în viaţa lor de căsnicie.
Şi ei trebuie să-şi conducă bine copiii şi
casele lor. Noul Testament consideră eşecul
de a face acest lucru drept un defect al carac-
terului creştin. Asta nu înseamnă că bărbaţii
trebuie să fi autocraţi sau dictatori, ci aceea
că copiii lor trebuie să fie ascultători şi să
aducă mărturie adevărului.
3:13 Propoziţia: cei ce servesc bine
dobândesc un loc de cinste şi o mare
îndrăzneală în credinţa care este în Cris-
tos Isus este minunat ilustrată în cazul lui
Filip şi al lui Ştefan. La Fapte 6:5 aceşti
bărbaţi se află printre cei şapte diaconi nu-

miţi. Lucrarea încredinţată lor a fost distribu-
irea banilor la văduvele din biserică. Pe
măsură ce ei au dovedit credincioşie în
îndeplinirea acestor îndatoriri, se pare că
Duhul lui Dumnezeu i-a avansat în sfere
superioare de slujire; căci, mai târziu în
cartea Faptelor Apostolilor, îl găsim pe Filip
slujind ca evanghelist iar pe Ştefan slujind ca
învăţător. După ce au slujit bine ca diaconi,
ei au fost promovaţi şi li s-a dat o poziţie
înaltă în ochii bisericii locale. O persoană
care îşi aduce cu credincioşie la îndeplinire
sarcina încredinţată, chiar în chestiuni mici,
curând va ajunge să fie respectat şi stimat
pentru vrednicia şi devotamentul său.
în plus, Filip şi Ştefan au primit o mare
îndrăzneală în credinţa care este în Cristos
Isus. Asta înseamnă negreşit că ei au primit
o mare libertate de a-L mărturisi pe Cristos,
prin învăţătura dată altora şi prin rugăciune
—aşa cum reiese foarte clar din remarcabila
cuvântare ţinută de Ştefan înainte de a fi
martirizat.
D. Referitor Ia conduita în biserică
(3:14-16)
3:14 Apostolul a scris cuvintele de mai
sus în speranţa revederii grabnice a lui Ti-
motei. Aceste lucruri se referă, probabil, nu
numai la cele precedente, ci şi la cele urmă-
toare.
3:15 Pavel a recunoscut posibilitatea că
va întârzia sau chiar că nu va ajunge deloc
la Efes. în fapt, nu ştim dacă a reuşit să i se
alăture lui Timotei la Efes. Şi astfel dacă va
mai trebui să întârzie, apostolul vrea ca
Timotei să ştie cum trebuie să se comporte
credincioşii în casa lui Dumnezeu.
în versetele precedente, Pavel a descris
cum trebuie să se comporte episcopii, diaco-
nii şi soţiile lor. Acum el explică cum trebuie
să se comporte creştinii în general în casa lui
Dumnezeu.
Casa lui Dumnezeu este definită aici
drept biserica Dumnezeului celui viu,
stâlpul şi temelia adevărului. în VT, Dum-
nezeu a locuit în tabernacol (cortul din pus-
tiu) şi în templu, dar în NT, El locuieşte în
biserică, care este numită biserica Dumne-
zeului celui viu — în contrast izbitor cu un
templu, în care s-ar afla nişte idoli fără viaţă.
Biserica este numită stâlpul şi temelia
adevărului. Un stâlp se folosea nu numai
pentru susţinerea unei clădiri, ci, fiind aşezat
în pieţe, avea rolul de afişier, de proclama-
tor. Biserica este unitatea de pe pământ pe
care a ales-o Dumnezeu pentru a proclama şi

910

1 Timotei

a desfăşura adevărul Său. De asemenea, este
temelia adevărului, adică fundaţia pe care
se sprijină clădirea. Este o imagine a biseri-
cii, căreia i s-a încredinţat apărarea şi susţi-
nerea adevărului lui Dumnezeu.
3:16 Acesta e un verset dificil. Una din
dificultăţi constă în a discerne care e legătura
sa cu cel dinainte. Unii spun că aici am avea
chintesenţa adevărului, potrivit căruia biseri-
ca este stâlpul şi temelia (v. 15). Alţii spun
că versetul acesta ne înfăţişează pilda şi
puterea de evlavie despre care Pavel spune
că este o parte integrantă din comportamen-
tul corespunzător în casa lui Dumnezeu. Iată
ce a spus J. N. Darby:
[Versetul] acesta este citat şi interpretat de unii
ca şi când s-ar referi la taina Dumnezeirii sau la
taina Persoanei lui Cristos. Dar este taina evla-
viei sau secretul prin care se produce orice for-
mă de adevărată evlavie—izvorul divin a tot ce
se poate numi pioşenie în om... Evlavia izvo-
răşte din cunoaşterea încarnării, morţii, învierii
şi înălţării Domnului Isus Cristos... Aşa îl cu-
noaştem pe Dumnezeu; şi din rămânerea necur-
mată în această cunoaştere decurge evlavia.11
Când Pavel spune că taina evlaviei este
mare, el nu înţelege prin aceasta că este
foarte misterioasă, ci că adevărul necunoscut
înainte, despre Persoana şi lucrarea Domnu-
lui Isus este foarte minunat şi încântător.
Dumnezeu12 S-a arătat în trup se referă
la Domnul Isus şi în special la încarnarea Sa.
Adevărata evlavie s-a arătat în trup pentru
prima oară atunci când Mântuitorul S-a
născut ca un copilaş în ieslea Betleemului.
Se înţelege oare prin sintagma: îndreptă-
ţit în Duhul „îndreptăţit în propriul Său
duh"? sau „îndreptăţit de către Duhul
Sfânt"? Noi credem că varianta a doua este
cea valabilă. El a fost justificat de Duhul
Sfânt al lui Dumnezeu la botezul Său (Mat.
3:15-17), la schimbarea la faţă (Mat. 17:5),
Ia învierea Sa (Rom. 1:3,4) şi la înălţarea Sa
la cer (loan 16:10).
Domnul Isus a fost văzut de îngeri la
naşterea Sa, la ispitirea Sa, în agonia Sa din
grădina Ghetsimane, la înviere şi la înălţare.
începând din ziua de Rusalii, el a fost
vestit printre Neamuri. Vestirea i-a cuprins
nu numai pe iudei, ci şi pe oamenii din cele
mai îndepărtate colţuri ale pământului.
Crezut în lume descrie faptul că unii,
din aproape orice trib sau naţiune, şi-au pus
încrederea în Domnul Isus. Nu se spune:
„crezut de lume." Deşi vestirea a avut un

caracter mondial, primirea mesajului a fost
doar parţială.
Primit în slavă este interpretat de majo-
ritatea ca însemnând înălţarea Sa la cer după
încheierea lucrării de răscumpărare, referin-
du-se şi la actuala Sa poziţie. Vincent scoate
în evidenţă că (în textul englez, n.tr.) se
spune „received up in (deci nu into) glory."
Deci sensul e că a fost primit cu toate împre-
jurările care însoţesc o atare primire, cu toată
pompa şi maiestatea, ca pe cel mai victorios
dintre generali."
Unii imprimă acestei liste de evenimente
o ordine cronologică. De pildă, ei spun că
arătat în trup s-ar referi la încarnare; în-
dreptăţit în Duhul e văzută ca o referire la
moartea, îngroparea şi învierea lui Cristos;
văzut de îngeri descrie înălţarea Sa la cer;
vestit între Neamuri şi crezut în lume se
referă la acea zi din viitor când vor fi adunaţi
toţi cei răscumpăraţi ai Săi, atât cei înviaţi
din morţi, cât şi cei aflaţi în viaţă atunci,
pentru a fi primiţi cu El în slavă. Abia atunci
se va împlini taina evlaviei, conform acestei
păreri.
Dar noi nu vedem de ce trebuie puse
evenimentele într-o ordine cronologică
anumită. Unii cred că în acest verset avem
un fragment al unui imn creştin din era
primară. Dacă aşa stau lucrurile, acesta
seamănă mult cu cântarea din vremea noas-
tră: „One Day" (într-o zi):
Living, He loved me; dying He saved me;
Buried, He carried my sins far away;
Rising, He justified freely forever:
One day He's coming — oh, glorious day!
— Charles H. Marsh
(Trăind, El m-a iubit; murind, m-a mântuit;
îngropat, El mi-a luat pe veci păcatele;
înviind, El m-a îndreptăţit pe veci;
într-o zi El va veni — o, ce zi glorioasă va fi!)
APOSTAZIA DIN BISERICĂ (4:1-16)
A. Prevenire cu privire la pericolul imi-
nenţei apostaziei (4:1-5)
4:1 Două ar fi modurile în care Duhul
spune lămurit. Mai întâi, ceea ce urmează
să spună Pavel i-a fost dat prin revelaţie
divină. Dar, într-un sens mai larg, ni se
spune că de la un capăt la altul al Scripturii,
şi în special în NT, ni se spune lămurit că
vremurile de pe urmă se vor caracteriza
printr-o îndepărtare de la credinţă.
Vremurile de pe urmă înseamnă pe-
rioade de timp ulterioare momentului când a

1 Timotei

911

scris apostolul aceste cuvinte.
Unii se vor depărta de la credinţă.
Cuvântul unii este caracteristic pentru 1
Timotei, în sensul că ceea ce era o minoritate
în 1 Timotei devine o majoritate în 2 Timo-
tei. Faptul că aceşti oameni se depărtează
sau se leapădă de la credinţă nu înseamnă că
au fost mântuiţi, cu adevărat, ci doar că au
făcut o mărturie fără acoperire că sunt creş-
tini. Ei aveau cunoştinţe despre Domnul Isus
Cristos şi li se spusese că El este^singurul
Mântuitor. Ei au pretins un timp că îl urmea-
ză, dar apoi au apostaziat de la credinţă.
Nu putem citi acest fragment fără să ne
gândim la îngrijorătoarea amploare pe care
au luat-o în ultimul timp cultele deraiate.
Aici, în acest verset, ni se descrie foarte
exact răspândirea acestor sisteme religioase
false. O mare parte din membrii acestora
sunt persoane ce făceau parte anterior din
biserici aşa-zise creştine. Poate că aceste
biserici au fost cândva sănătoase în credinţă,
dar mai târziu s-au îndepărtat, alunecând în
terenul evangheliei sociale. Au venit propa-
gandiştii cultelor deraiate, oferind un mesaj
„mai pozitiv", şi îndată aceşti creştini „doar
cu numele" au căzut în plasa lor.
Ei erau dispuşi să dea ascultare duhurilor
înşelătoare şi învăţăturilor demonilor. Prin
duhuri înşelătoare se înţelege aici, în mod
figurat, învăţătorii falşi, umpluţi de duhuri
rele, care îi derutau şi amăgeau pe cei neve-
ghetori. învăţăturile demonilor nu înseam-
nă învăţăturile despre demoni, ci chiar învă-
ţăturile inspirate de către demoni, care îşi au
originea în lumea demonilor.
4:2 Termenul făţărnicie sugerează ideea
unei măşti, fiind o descriere foarte reală a
membrilor cultelor deraiate, căci ei încearcă
să-şi ascundă identitatea. Ei nu vor ca oame-
nii să ştie cu ce sistem se identifică ei. în
plus, ei fac uz de termeni biblici şi cântă
cântece creştine. Aşadar, nu sunt doar făţar-
nici, ci şi mincinoşi. învăţătura lor nu este
după adevărul cuvântului lui Dumnezeu şi ei
Ştiu lucrul acesta, înşelându-i cu bună ştiinţă
pe oameni.
Conştiinţa lor este înseninată cu fierul
roşu. Poate că în trecutul vieţii lor, conştiinţa
lor fusese sensibilă, dar ei şi-au suprimat-o
de atâtea ori şi au păcătuit atât de des împo-
triva luminii, încât conştiinţa lor a devenit
între timp insensibilă şi de-a dreptul împietri-
tă. Acum ei nu mai au scrupule când vine
vorba de contrazicerea cuvântului lui Dum-
nezeu şi propagarea unor învăţături despre
care ei ştiu bine că sunt neadevârate.

4:3 Două doctrine ale demonilor ne sunt
prezentate acum. Prima este învăţătura potri-
vit căreia ar fi greşit ca cineva să se căsăto-
rească. Aceasta este însă în directă contradic-
ţie cu cuvântul lui Dumnezeu. Căci Dumne-
zeu însuşi a instituit căsătoria, făcând acest
lucru înainte de a fi pătruns păcatul în lume.
Nu este nici un lucru nesfânt în privinţa
căsătoriei. Iar când învăţătorii falşi interzic
căsătoria, ei atacă pe faţă ceea ce Dumnezeu
a rânduit.
O ilustrare a acestei învăţături este legea
prin care li se interzice unor preoţi şi călugă-
riţe să se căsătorească. Dar, în mod şi mai di-
rect, acest verset se referă la învăţătura spi-
ritiştilor, numită afinitatea spirituală, prin
care, conform lui A. J. Pollock, „legătura
căsniciei este luată în derâdere şi, în termeni
practici, bărbaţi şi femei sunt seduşi de la
partenerii lor legitimi, formând legături
nesfinte şi nelegitime cu aşa-numite afinităţi
spirituale." Am putea aminti şi atitudinea
cultului Ştiinţa Creştină faţă de căsătorie.
Iată ce a scris Doamna Eddy, femeie de trei
ori căsătorită:
Până nu se învaţă că Dumnezeu este Tatăl tu-
turor, căsătoria va continua... Matrimonia, care
era cândva un fapt fix între noi, trebuie să-şi
piardă actuala aderenţă.13
A doua învăţătură a demonilor este
abţinerea de la anumite alimente. O atare
învăţătură e întâlnită în rândurile spiritiştilor,
care pretind că prin consumul de carne
animală s-ar împiedica contactarea spiritelor.
De asemenea, teosofii şi hinduşii se opun cu
groază oricărei sacrificări de orice fel, pentru
că ei cred că sufletul unui om ar putea reveni
pe pământ, sub forma unor animale sau alte
creaturi.
Pronumele care se referă la căsătorie şi
la bucate. Ambele au fost create de Dumne-
zeu şi trebuie să ne împărtăşim din ele cu
mulţumiri. El nu le-a rânduit doar pentru cei
nenăscuţi din nou, ci şi pentru cei care cred
şi cunosc adevărul.
4:4 Orice făptură (sau creaţie) a Iui
Dumnezeu este bună. Atât hrana, cât şi
căsnicia au fost create de Dumnezeu şi nu
sunt de lepădat... dacă se iau cu mulţu-
miri. El a instituit căsătoria pentru propaga-
rea vieţii umane (vezi Gen. 1:28) iar hrana
pentru întreţinerea vieţii (Gen. 9:3).
4:5 Cuvântul lui Dumnezeu pune deo-
parte atât hrana, cât şi căsătoria pentru folo-
sul omului. Hrana este astfel sfinţită la

912

1 Timotei

Geneza 9:3; Marcu 7:19; Fapte 10:14, 15; şi
1 Corinteni 10:25, 26. Căsnicia este pusă
deoparte la 1 Corinteni 7 şi Evrei 13:4
Ele sunt sfinţite prin rugăciune. înainte
de a gusta dintr-o mâncare, noi trebuie să ne
plecăm capul şi să mulţumim pentru hrană
(vezi Mat. 14:19; Fapte 27:35). Prin acest act
noi îl rugăm pe Domnul să sfinţească hrana,
ca ea să întărească trupul nostru, pentru ca
noi să putem să-L slujim şi mai acceptabil,
înainte de a păşi în căsnicie, noi trebuie să
ne rugăm ca Dumnezeu să binecuvânteze
unirea aceasta spre slava Lui, pentru binecu-
vântarea altora şi pentru binele miresei şi al
mirelui.
Este o bună mărturie pentru creştini să
mulţumească la masă atunci când sunt în
prezenţa celor nemântuiţi. Această binecu-
vântare nu trebuie să fie „de paradă" sau
lungă, dar nici nu trebuie să ascundă faptul
că îi aducem mulţumiri lui Dumnezeu pentru
hrana ce urmează s-o mâncăm.
B. îndrumări pozitive, în lumina iminen-
ţei apostaziei (4:6-16)
4:6 Instruindu-i pe fraţi cu privire la
aceste lucruri menţionate în versetele 1-5,
Timotei va fi un bun slujitor al lui Isus
Cristos. Cum am arătat deja, termenul minis-
ter (din versiunea engleză, n.tr.) înseamnă
„slujitor". El va fi un slujitor, hrănit cu
cuvintele credinţei şi ale bunei învăţături,
pe care el le-a urmat până în acel moment.
4:7 în această secţiune, Pavel vede în
slujirea creştină o formă de întrecere atletică,
în versetul 6, el s-a referit la regimul alimen-
tar corespunzător pe care trebuie să-1 aibă cel
ce îl slujeşte pe Cristos — nevoia de a se
hrăni cu cuvintele credinţei şi ale doctrinei
bune. în versetul 7, el aminteşte exerciţiul
(în româneşte: „deprinde-te") a cărui ţintă
este evlavia.
Apostolul îl sfătuieşte pe Timotei să
respingă basmele lumeşti şi băbeşti. El nu
trebuie să le combată sau să-şi irosească
timpul cu acestea. Mai degrabă el trebuie să
le dispreţuiască şi să le respingă. Termenul
„basme lumeşti şi băbeşti" ne duce cu gân-
dul la religia Ştiinţa Creştină, care a fost
întemeiată de o femeie şi care pare să prindă
în special la femeile în vârstă, propovăduind
nişte basme, mai degrabă decât adevărul.
în loc să-şi irosească timpul cu mituri şi
basme, el trebuie să se deprindă (să facă
exerciţii) în vederea evlaviei. în aceste exer-
ciţii sunt cuprinse studirea Bibliei, rugăciu-
nea, meditaţia şi mărturisirea lui Cristos la

alţii. Stock spune: „Evlavia nu se poate
căpăta din întâmplare, căci curentul tendinţei
este împotriva noastră." Trebuie deci să ne
deprindem, să depunem eforturi.
4:8 Aici se face un contrast între două
feluri de exerciţii. Exerciţiul fizic îşi are
însemnătatea sa, dar aceasta este limitată şi
de scurtă durată. Pe de altă parte, evlavia
este bună pentru duhul, sufletul şi trupul
omului şi nu numai pentru perioada cât trăim
în timp, ci pentru întreaga veşnicie. Cât
priveşte viaţa aceasta, evlavia ne dăruieşte
cea mai mare bucurie, iar în ce priveşte viaţa
viitoare, evlavia ne dă făgăduinţa unei răs-
plăţi minunate şi capacitatea de a ne bucura
de gloriile cerului.
4:9 în general cercetătorii sunt de acord
că acest verset se referă la pasajul anterior
despre evlavie. Faptul că evlavia este de o
valoare mare şi eternă este adevărat şi cu
totul demn de primit. Este a treia afirmaţie
care începe cu cuvintele: adevărat şi cu
totul demn de primit în această epistolă.
4:10 Căci în acest scop trudim şi sufe-
rim ocară.14 Scopul menţionat aici este viaţa
de evlavie. Pavel afirmă că acesta e ţelul
mare spre care îşi concentrează el toate efor-
turile sale. Acest scop nu pare îmbietor pen-
tru necredincioşi. Dar creştinul vede dincolo
de lucrurile trecătoare ale acestei lumi, pu-
nându-şi nădejdea în Dumnezeul Cel viu.
Nădejdea aceasta nu ne va dezamăgi nicio-
dată, pentru însuşi faptul că El este Dumne-
zeul Cel viu, care este Mântuitorul tutu-
ror oamenilor, în special al celor care
cred. Dumnezeu este Mântuitorul tuturor
oamenilor în sensul că El îi păstrează în
viaţă, purtându-le zilnic de grijă. Dar El este
şi Mântuitorul tuturor oamenilor în sensul
arătat anterior — anume că a avut grijă să
pună la dispoziţia tuturor oamenilor mântui-
rea Sa. El este mântuitorul celor care cred în
mod special, pentru că ei şi-au însuşit mântu-
irea pe care a pus-o El la dispoziţie. Am
putea spune că El este Mântuitorul potenţial
al tuturor oamenilor şi Mântuitorul real al
celor care cred.
4:11 Lucrurile acestea se referă proba-
bil la ceea ce a spus Pavel în versetele 6-10.
Timotei are datoria să poruncească şi să
înveţe aceste precepte, aducându-le mereu
înaintea copiilor lui Dumnezeu.
4:12 Când a fost redactată această scriso-
are, Timotei avea probabil între treizeci şi
treizeci şi cinci de ani. în contrast cu unii din
bătrânii adunării din Efes, el era un om tânăr.
De aceea şi spune Pavel în acest punct:

1 Timotei

913

„Nimeni să nu-ţi dispreţuiască tinereţea."
Asta nu înseamnă că Timotei trebuie să se
aşeze pe sine pe un piedestal şi să se consi-
dere imun la critici. Mai degrabă, el nu
trebuie să dea nimănui prilejul de a-1 con-
damna. Fiind un model pentru credincioşi,
el va evita posibilitatea unor critici îndreptă-
ţite^
In vorbire se referă la conversaţiile lui
Timotei. Vorbirea lui Timotei trebuie să fie
întotdeauna de aşa natură încât să-1 identifice
ca pe un copil al lui Dumnezeu. Nu numai
că el trebuie să evite rostirea unor cuvinte
clar interzise, ci chiar şi pe cele care, dacă nu
sunt interzise, atunci ele nici nu îi edifică pe
cei ce le ascultă.
în purtare se referă la întreaga compor-
tare a sa. Nimic din purtarea sa nu trebuie să
aducă ocară numelui lui Cristos.
în dragoste sugerează că dragostea
trebuie să fi motivul de la baza oricăror
acţiuni, precum şi duhul în care sunt desfăşu-
rate aceste acţiuni şi ţelul spre care se în-
dreaptă ele.
In duh lipseşte din cele mai multe ver-
siuni şi comentarii moderne, care urmează
textul critic. Dar cuvintele apar în textele
majoritare şi tradiţionale. Guy King deplân-
ge faptul că entuziasmul, capacitatea lui de a
pătrunde sensul profund al sintagmei, este o:
...calitate ce, în mod paradoxal, lipseşte din
profilul multor creştini. O, pentru un meci de
fotbal, ei vor avea entuziasm cât vrei, sau pentru
o campanie electorală, dar nu şi pentru slujirea
lui DUMNEZEU. Ce minunat este entuziasmul
scientologilor, al martorilor lui Iehova, al comu-
niştilor— entuziasm care ar trebui să ne facă să
ne ruşinăm, că nu-1 posedăm. O, de ne-ar da
Domnul din nou zelul înflăcărat ce cuprindea
odinioară biserica! Acel duh de căldură îi va fi
o mare îmbărbătare lui Timotei, în lucrarea sa
de consolidare a poziţiei şi de înaintare a liniei.15
în credinţă înseamnă probabil „în cre-
dincioşie", transmiţând ideea de probitate şi
statornicie.
Curăţia trebuie să caracterizeze nu
numai faptele sale, ci şi motivele care stau la
baza acestor fapte.
4:13 Versetul acesta se referă probabil la
biserica locală, mai degrabă decât la viaţa
personală a lui Timotei. El trebuie să dea
atenţie citirii publice a Scripturii, îndemnării
şi doctrinei (sau învăţăturii). Există aici o
anumită ordine care trebuie respectată. Mai
întâi de toate, Pavel subliniază citirea publică

a Cuvântului lui Dumnezeu. Lucrul acesta
era deosebit de necesar, având în vedere
faptul că distribuirea Scripturii se făcea
foarte anevoie. Foarte puţini oameni aveau
un exemplar al cuvântului. După citirea
Scripturii, Timotei trebuia să-i îndemne pe
credincioşi pe baza celor citite şi apoi trebuia
să-i înveţe marile adevăruri ale cuvântului
lui Dumnezeu. Versetul acesta ne aminteşte
de Neemia 8 şi în special de versetul 8 din
acel capitol: „Astfel ei au citit tare şi clar din
cartea Legii lui Dumnezeu şi i-au dat sensul,
ca să-i facă să înţeleagă citirea."
Dar nu trebuie să omitem din acest verset
şi citirea şi închinarea personală — devoţiu-
nile. înainte ca Timotei să-i poată îndemna şi
învăţa din cuvântul lui Dumnezeu pe alţii, el
trebuie să facă în aşa fel încât Cuvântul să
fie o realitate în primul rând în viaţa sa.
4:14 Nu ni se spune ce dar i s-a dat lui
Timotei — de evanghelist, de pastor sau de
învăţător. Dar tonul general al acestor epis-
tole ne face să credem că ar fi fost vorba de
darul de pastor şi învăţător. Ştim însă că...
darul... i s-a dat prin profeţie cu punerea
mâinilor de către ceata bătrânilor. Mai
întâi de toate, i s-a dat împreună cu sau
printr-o profeţie. Asta înseamnă că un profet
din biserica locală s-a ridicat la un moment
dat şi a anunţat că Duhul lui Dumnezeu i-a
dăruit lui Timotei un dar. Nu profetul i-a
dăruit acest dar, ci doar 1-a făcut cunoscut.
Aceasta a fost însoţită de punerea mâinilor
de către ceata bătrânilor. Din nou vrem să
subliniem că presbiterii sau bătrânii nu au
avut în ei înşişi puterea de a-1 înzestra pe
Timotei cu acest dar. Mai degrabă, punându-
şi mâinile peste el, ei au semnificat astfel
recunoaşterea publică a ceea ce Duhul Sfânt
deja săvârşise.
Procesul aceste poate fi văzut la Fapte
13. în versetul 2, Duhul Sfânt i-a ales pe
Barnaba şi pe Saul pentru o anumită lucrare.
Poate că au primit cuvântul printr-un profet.
Apoi fraţii din localitate au postit şi s-au
rugat, punându-şi mâinile peste Barnaba şi
Saul, după care i-au trimis în misiune (v. 3).
Aceeaşi metodă este urmată şi în zilele
noastre, de multe comunităţi creştine. Când
bătrânii din biserică devin conştienţi că un
om are un dar de la Duhul Sfânt, ei îl reco-
mandă pe acel om, îl încredinţează lucrării
Domnului, semnificând astfel încrederea lor
în el şi recunoaşterea faptului că Duhul Sfânt
lucrează în viaţa lui. Acea recomandare nu
echivalează însă cu înzestrarea sa cu acel
dar, ci este doar recunoaşterea faptului că

914

1 Timotei

Duhul lui Dumnezeu a făcut deja această
lucrare.
Există o deosebire între ceea ce s-a în-
tâmplat când bătrânii şi-au pus mâinile peste
Timotei, cum se arată aici, şi când Pavel şi-a
pus mâinile peste Timotei, aşa cum se arată
la 2 Timotei 1:6. în primul caz, acţiunea nu
a fost deloc oficială, şi darul lui Timotei nu
a depins de ea, ci doar a exprimat părtăşia cu
el în lucrarea pe care o desfăşura. In cazul al
doilea, Pavel a fost realmente canalul aposto-
lic prin care s-a dat darul.
4:15 Cuvintele Meditează asupra aces-
tor lucruri ar putea fi traduse şi prin „culti-
vă" aceste lucruri (sau „Ocupă-te" de ele —
versiunea română GBV, n.tr.), aşa cum
reiese şi din cuvintele următoare: „consacra-
te cu totul lor." Pavel îl încurajează pe Timo-
tei să se dedice fără nici o rezervă şi fără să
se lase distras de vreun lucru, lucrării Dom-
nului. El trebuie să fie pe de-a-ntregul dedi-
cat misiunii sale. In felul acesta, înaintarea
lui va fi văzută de toţi. Pavel nu doreşte ca
Timotei să atingă o culme, în slujrea sa
creştină, după care să se lase pe tânjală. Mai
degrabă, el doreşte ca Timotei să înainteze
totdeauna în lucrurile Domnului.
4:16 Observaţi ordinea: Mai întâi, Timo-
tei trebuie să iasă seama la el însuşi şi apoi la
doctrină (învăţătură). Asta subliniază impor-
tanţa vieţii personale la orice slujitor al lui
Cristos. Dacă viaţa sa nu e în ordine, poate
să fie perfect în învăţătură, că nu-i va folosi
la nimic. Bine a spus A. W. Pink: „Slujirea
devine o cursă şi un rău, dacă o lăsăm să
scoată treptat din viaţa noastră închinarea şi
cultivarea vieţii spirituale proprii."
Stăruind în lucrurile despre care a scris
Pavel, adică citirea, îndemnul şi instruirea,
Timotei se va salva şi pe sine şi pe cei ce-1
ascultă. Cuvântul „a salva" de aici nu are
nimic de a face cu mântuirea sufletului.
Capitolul a început cu o descriere a învăţăto-
rilor falşi care făceau ravagii în rândurile
copiilor lui Dumnezeu. Pavel îi spune lui
Timotei că prin aderarea statornică la o viaţă
de evlavie şi la cuvântul lui Dumnezeu, el se
va salva pe sine de aceşti învăţători falşi şi-i
va scăpa şi pe ascultătorii săi de aceşti învă-
ţători falşi.
V. INSTRUCŢIUNI CONCRETE PRI-
VITOARE LA DIVERSELE CATE-
GORII DE CREDINCIOŞI (5:1-6:2)
A. Diverse grupe de vârstă (5:1, 2).
5:1 Versetul acesta ne prezintă învăţătu-

rile adresate lui Timotei cu privire la com-
portamentul pe care trebuie să-1 aibă faţă de
membrii familiei creştine, în mijlocul cărora
avea să lucreze. Fiind mai tânăr şi poate mai
agresiv, Timotei ar fi putut fi ispitit să dea
dovadă de impacienţă şi resentimente faţă de
unii bărbaţi mai în vârstă; de aici îndemnul
ce i se adresează să nu mustre cu asprime un
om mai în vârstă, ci să-1 sfătuiască aşa cum
ar sfătui un tată. Cu alte cuvinte, nu s-ar
cădea ca el, fiind mai tânăr, să atace verbal
o atare persoană.
Mai exista pericolul ca acest tânăr slu-
jitor al lui Cristos să dea dovadă de o atitu-
dine arogantă faţă de bărbaţii mai tineri.
Prin urmare, Pavel îi spune să-i trateze pe
aceşti oameni mai tineri ca pe nişte fraţi,
adică să fie ca unul din ei şi să nu adopte o
atitudine de dominaţie asupra lor.
5:2 Pe femeile mai vârstnice trebuie să
le trateze ca pe nişte mame, cu toată demni-
tatea, dragostea şi respectul ce li se cuvine.
Curăţia trebuie să caracterizeze toate
relaţiile sale cu femeile mai tinere. Nu
numai că trebuie să evite orice purtare evi-
dent păcătoasă, ci trebuie să se ferească şi de
orice gest indiscret sau comportament care ar
putea părea greşit.
B. Văduvele (5:3-16)
5:3 în versetele 3-16 Pavel se ocupă de
subiectul văduvelor în biserica locală şi de
tratamentul ce trebuie să li se acorde.
Mai întâi, biserica trebuie să cinstească
pe cele care sunt cu adevărat văduve. A
cinsti presupune aici nu numai respectul ce
trebuie să li se acorde, ci şi ajutorul finan-
ciar. O văduvă adevărată este aceea care nu
dispune de alte mijloace de întreţinere, bizu-
indu-se cu totul pe Domnul, ca El să-i poarte
de grijă. Această văduvă nu are rude în viaţă,
care să aibă grijă de ea.
5:4,5Oa doua categorie de văduve este
cea descrisă în versetul de faţă, alcătuită din
cele care au copii sau nepoţi. în aceste ca-
zuri, copiii trebuie să înveţe să manifeste o
evlavie de ordin practic în familie, răsplătind
mama (sau bunica) lor pentru tot ceea ce a
făcut ea pentru ei. Versetul ne învaţă fără e-
chivoc că evlavia începe din casă. Ar fi o
mărturie foarte proastă pentru credinţa creş-
tină a cuiva, dacă ar face caz de religia sa,
când e în public, neglijându-i, în schimb, pe
cei de care este legat prin legături de sânge!
Este acceptabil16 [„plăcut"] înaintea lui
Dumnezeu ca creştinii să aibă grijă de cei
dragi ai lor, care sunt lipsiţi de mijloace de

1 Timotei

915

întreţinere. în Efeseni 6:2 apostolul Pavel ne
dă această învăţătură limpede: „Cinsteşte pe
tatăl şi pe mama ta, care este prima poruncă,
însoţită de o făgăduinţă." Cum s-a arătat
deja, o văduvă adevărată este cea lipsită de
resurse financiare, care trebuie să se bizuie
pe Dumnezeu pentru asigurarea pâinii cea
de toate zilele.
5:6, 7 în contrast cu văduva evlavioasă
din versetul 5, aici avem văduva dedată Ia
plăceri. Nu s-a putut stabili dacă aici este
vorba despre o credincioasă adevărată, sau
una care doar poartă numele de credincioasă.
Noi credem că este vorba despre o creştină
autentică — dar recăzută în păcat. Ea este
moartă în ce priveşte comuniunea cu Dum-
nezeu sau posibilitatea de a fi folosită de El.
Timotei trebuie să le prevină pe aceste vădu-
vă, să nu trăiască în plăceri şi să-i înveţe pe
creştini să aibă grijă de rudele lor şi de cei
nevoiaşi.
5:8 Aici este subliniată gravitatea eşecu-
lui de a purta de grijă de rudele cuiva şi în
special de cei din cercul imediat al familiei.
Actul acesta echivalează cu o lepădare de
credinţă. Credinţa creştină susţine fără echi-
voc că adevăraţii credincioşi trebuie să
poarte de grijă unii altora. Când un creştin
nu se achită de această îndatorire, tăgăduieş-
te, prin acţiunile sale, înseşi adevărurile
propovăduite de creştinism. O atare persoană
este într-o stare mai rea decât un necredin-
cios, pentru simplul fapt că mulţi necredin-
cioşi se poartă cu dragoste faţă de rudele lor.
In plus, un creştin poate aduce ocară nume-
lui Domnului — ceea ce nu se poate afirma
în cazul necredinciosului.
5:9 Din acest verset reiese că în fiecare
biserică locală exista un registru cu numele
văduvelor aflate în grija bisericii. Pavel pre-
cizează că în acest registru nu trebuie trecută
nici o văduvă sub vârsta de şaizeci de ani.
Sintagma: soţia unui singur soţ ridică
aceeaşi problemă ca în cazul similar al epis-
copilor şi diaconilor. Şi aici au fost propuse
interpretări similare cu celălalt caz. Negreşit
versetul ne spune că viaţa de căsnicie a
acestei văduve trebuie să fi fost ireproşabilă,
fără nici o suspiciune de abatere morală.
5:10 Pentru a putea fi trecută în registru,
o văduvă trebuie să aibă şi reputaţia de a fi
săvârşit fapte bune de genul celor care
caracterizează un credincios duhovnicesc.
Cuvintele: dacă a crescut copii înseam-
nă, evident, că trebuie să-i fi crescut în aşa
manieră încât acest lucru să se reflecte favo-
rabil asupra ei şi a familiei ei creştine. Cu

alte cuvinte, nu în creşterea copiilor stă
meritul deosebit, ci în creşterea adecvată
acordată acestor copii.
Un alt semn distinctiv al văduvei evla-
vioase este ospitalitatea pe care a dovedit-o
faţă de străini. De nenumărate ori în NT este
pomenită această ospitalitate sau omenire,
fiind mereu elogiată ca o trăsătură pe care
trebuie s-o aibă creştinii.
Spălarea picioarelor oaspeţilor era datoria
sclavilor. Ideea subliniată aici este că văduva
a efectuat munci considerate de alţii mai
puţin elevate, în folosul fraţilor ei de credin-
ţă. Dar spălarea picioarelor ar mai putea fi
interpretată şi în sens duhovnicesc, prin
asociere cu spălarea realizată de cuvânt. Nu
ar fi vorba aici de o slujbă publică, ci de
vizitele efectuate în familii, vestind acolo
cuvântul lui Dumnezeu în aşa fel încât cre-
dincioşii să fie curăţiţi de întinările contrac-
tate în umblarea lor zilnică prin lume.
Ajutorul dat celor strâmtoraţi se referă la
acte de milostenie săvârşite în folosul celor
bolnavi, întristaţi sau strâmtoraţi.
Aşadar, rezumând, vom spune că pentru
a fi trecută pe lista adunării locale, această
văduvă trebuie să fi dat ajutor la orice
faptă bună.
5:11 Avem aici un verset dificil, al cărui
sens general pare să fie următorul: în gene-
ral, ar fi o greşeală să fie trecute văduvele ti-
nere în grija bisericii locale. Asta pentru că,
datorită tinereţii lor, ele ar dori să se recăsă-
torească — ceea ce nu ar fi greşit, în sine,
dar dorinţa de a se recăsători ar putea deveni
atât de puternică uneori încât unele dintre
aceste văduve tinere s-ar putea chiar căsători
cu necredincioşi. Apostolul numeşte această
acţiune: se ridică împotriva lui Cristos,
pentru poftele lor. Când este pusă în faţa
alternativei de a se căsători cu un păgân sau
a rămâne necăsătorită din dragoste pentru
Cristos şi ascultare de cuvântul Său, văduva
tânără tinde, de obicei, să opteze pentru
căsătorie — ceea ce ar aduce ocară pentru
biserica din localitate, care a întreţinut-o.
5:12 Termenul condamnare din acest
verset („damnation" în ediţia KJV, deşi în
versiunea română acest termen nu apare,
n.tr.) nu înseamnă aici pierzare veşnică, ci
doar faptul că a ea a fost judecată sau con-
damnată pentru că şi-a călcat credinţa dintâi.
Cândva ea mărturisea o loialitate şi un pro-
fund devotament pentru Domnul Isus Cris-
tos, dar acum, când se iveşte prilejul de a se
căsători cu un bărbat care nu-L iubeşte pe
Cristos, ea îşi uită jurămintele pe care le-a

916

1 Timotei

făcut la început lui Cristos, ducându-se după
un necredincios şi fiind astfel necredincioasă
faţă de Mirele Ceresc.
Pavel nu critică văduvele tinere pentru
faptul că se căsătoresc. în fapt, el le îndeam-
nă să se căsătorească (v. 14). Obiecţia lui
Pavel e îndreptată asupra declinului lor
spiritual, faptului că au renunţat la principiile
divine, pentru a obţine un soţ.
5:13 Dacă biserica locală şi-ar asuma
deplina responsabilitate financiară pentru
văduvele mai tinere, asta ar putea să le
încurajeze să fie leneşe, împreună cu toate
relele care decurg din aceasta. în loc să-şi
vadă de responsabilităţile lor, ele ar putea
deveni bârfitoare, amestecându-se în toate şi
ocupându-se cu lucruri care nu le privesc.
Nici o acţiune întreprinsă de biserica locală
nu are voie să încurajeze asemenea compor-
tament, întrucât, aşa cum am arătat deja,
aceasta ar afecta negativ mărturia creştină.
5:14 Prin urmare, Pavel afirmă că, în
general, este preferabil ca văduvele mai
tinere să se căsătorească, să aibă copii şi să
îngrijească de căminul lor creştin, în chip
ireproşabil. Desigur, Pavel şi-a dat seama că
nu întotdeauna va fi posibil ca toate vădu-
vele tinere să se recăsătorească, în primul
rând pentru că iniţiativa în această chestiune
trebuie să aparţină bărbatului. însă el afirmă
aici principiul general care trebuie urmat ori
de câte ori este posibil.
Potrivnicul, adică Satan, este mereu în
căutarea unor acuzaţii pe care să le poată a-
duce împotriva mărturiei creştine şi Pavel
caută să evite pericolul ivirii unor cauze în-
temeiate ca potrivnicul să aibă prilej de
învinuire.
5:15 Ceea ce a spus apostolul despre
văduvele tinere nu este doar o speculaţie sau
imaginaţia sa, ci un lucru care deja s-a în-
tâmplat. Unii s-au şi întors după Satan, în
sensul că au ascultat de glasul Satanei şi au
ales un partener necredincios, în flagrantă
neascultare de cuvântul Domnului.
5:16 Subiectul revine acum la obligaţia
rudelor de a avea grijă de ai lor. Dacă vreun
credincios17 sau vreo credincioasă are o
văduvă în familie care are nevoie de sprijin,
atunci credinciosul respectiv trebuie să-şi
asume responsabilitatea îngrijirii acesteia,
pentru ca biserica să fie liberă să-i îngrijeas-
că pe cei ce realmente sunt lipsiţi de mijloa-
ce materiale şi fără rude.
întregul pasaj, de la versetul 3 la 16, ne
spune ce trebuie să facă biserica în anumite
împrejurări, iar nu ce ar putea face dacă

consideră că există circumstanţe atenunate şi
dacă îi este cu putinţă. Lungimea paragrafu-
lui ne arată că este un subiect important în
mintea Duhului Sfânt şi totuşi cele mai
multe biserici de azi îl neglijează.
C. Presbiterii (5:17-25)
5:17 Restul capitolului se ocupă de
presbiteri. Mai întâi, Pavel stabileşte regula
potrivit căreia bătrânii care cârmuiesc bine
trebuie să fie învredniciţi de îndoită cinste.
(Referitor la versiunea engleză, autorul
comentariului sugerează aici folosirea lui
„take lead", după Darby, în locul verbului
„to rule", adică a conduce, n.tr.) Cu alte
cuvinte, nu se pune problema exercitării unui
control, ci a oferirii unei pilde vrednice de
urmat. Asemenea presbiteri sunt vrednici de
o îndoită cinste. Prin cinste se înţelege
respect, dar şi ideea acordării unei asistenţe
financiare (Mat. 15:6). O îndoită cinste
presupune ambele idei. Mai întâi, el este
vrednic de respect din partea copiilor lui
Dumnezeu, datorită lucrării sale, dar, în
cazul în care se consacră cu totul lucrării lui
Dumnezeu, este vrednic şi de asistenţă finan-
ciară. Cei ce lucrează în cuvânt şi învăţă-
tură sunt probabil cei ce petrec atât de mult
timp în predicarea Cuvântului şi predarea
învăţăturilor din Cuvânt, încât nu mai pot să
desfăşoare o activitate laică pentru a-şi
câştiga existenţa.
5:18 Aici sunt introduse două versete
pentru a dovedi afirmaţia anterioară că pres-
biterul este vrednic de recompensă. Primul
este de la Deuteronom 25:4 iar al doilea de
la Luca 10:7. Versetul acesta este deosebit
de interesant în legătură cu inspiraţia Scrip-
turilor. Pavel ia un verset din VT şi unul din
NT, le pune alături, pe acelaşi nivel, numin-
du-le pe amândouă: Scriptura. Rezultă clar
de aici că Pavel a considerat scrierile Noului
Testament de o autoritate egală cu cele ale
Vechiului Testament.
Aceste Scripturi ne învaţă că un bou, de
care oamenii se folosesc la treierat nu trebuie
oprit de a-şi lua partea ce i se cuvine din
grâu. Tot aşa, lucrătorul este vrednic de o
porţiune din rodul muncii lui. Tot aşa este şi
cu bătrânii (presbiterii). Chiar dacă lucrarea
lor nu este de natură fizică, ei sunt vrednici
de a fi întreţinuţi de copiii lui Dumnezeu.
5:19 întrucât presbiterii ocupă o poziţie
de responsabilitate în cadrul bisericii, ei
devin ţinta specială a atacurilor Satanei. Din
această pricină Duhul lui Dumnezeu ia
măsuri pentru a-i proteja de acuzaţii false.

1 Timotei

917

Principiul este expus clar aici, că nici o
acţiune disciplinară nu trebuie întreprinsă
împotriva unui presbiter decât dacă acuzaţia
poate fi sprijinită de mărturia a doi sau trei
martori. De fapt, acelaşi principiu se aplică
la disciplinarea oricărui membru al bisericii,
dar aici este subliniat pentru că exista perico-
lul special ca presbiterii să fie acuzaţi pe
nedrept.
5:20 în cazul unui presbiter care a fost
găsit vinovat de a fi păcătuit în aşa fel încât
a dăunat mărturiei bisericii, acest om trebuie
mustrat în public. Acţiunea aceasta va avea
darul de a-i impresiona pe toţi credincioşii
cu privire la gravitatea păcatului săvârşit în
legătură cu slujirea creştină şi va sluji de
avertisment şi element de disuasiune în viaţa
altora.
Unii comentatori sunt de părere că verse-
tul 20 nu s-ar aplica în mod special la presbi-
teri (bătrâni), ci la toţi creştinii. Desigur
principiul e valabil în cazul tuturor creştini-
lor, dar cadrul în care e plasat versetul pare
să-1 pună în legătură directă cu bătrânii.
5:21 Când ne ocupăm de chestiunile de
disciplină din biserica locală, trebuie să ne
ferim de două pericole. Primul este prejude-
cata iar al doilea este părtinirea. Este uşor
să cădem în ispita de a fi nefavorabil dispuşi
faţă de cineva, punând astfel sub semnul
prejudecăţii întregul caz. Tot aşa este uşor să
dăm dovadă de părtinire faţă de cineva,
datorită averii sale, poziţiei sus-puse din
cadrul comunităţii sau personalităţii sale.
Astfel Pavel îl avertizează solemn pe Timo-
tei în faţa lui Dumnezeu şi a Domnului Isus
Cristos şi în faţa îngerilor aleşi, să asculte de
aceste instrucţiuni, fără să se pronunţe în nici
un caz până nu a intrat în posesia tuturor
faptelor şi să nu dea dovadă de părtinire faţă
de cineva doar pentru că-i este prieten sau
cunoştinţă apropiată. Fiecare caz trebuie
judecat ca în faţa lui Dumnezeu şi a Domnu-
lui Isus, şi de asemenea ca în faţa îngerilor,
îngerii sunt observatorii lumii în care trăim.
Prin urmare, ei ar trebui să poată vedea
numai o desăvârşită dreptate în chestiunile
de disciplină ale bisericii. îngerii aleşi sunt
cei ce nu s-au implicat în păcat sau în răz-
vrătire împotriva lui Dumnezeu, ci şi-au
păstrat starea dintâi.
5:22 Când oameni proeminenţi se identi-
fică cu o biserică locală, există uneori ten-
dinţa de a-i promova degrabă în poziţii de
responsabilitate. Aici Timotei este avertizat
împotriva luării unor acţiuni pripite când dă
recunoaştere unor noi-veniţi. De asemenea el

nu trebuie să se identifice cu oameni ale
căror caractere nu le cunoaşte, pentru ca nu
cumva procedând astfel să se facă părtaş la
păcatele acestora. Nu numai că trebuie să se
păstreze curat din punct de vedere moral, ci
şi curat în neasocierea cu păcatele altora.
5:23 Nu reiese clar cum se leagă versetul
acesta de cel precedent. Poate că apostolul a
anticipat, cu înţelepciune, că implicarea lui
Timotei în problemele şi dificultăţile adună-
rii va afecta negativ stomacul său. în acest
caz, Timotei nu ar fi primul care să cadă
pradă acestei afecţiuni! Cel mai probabil este
însă că Timotei suferea frecvent de pe urma
apei contaminate — situaţie încă des întâlni-
tă în multe regiuni ale lumii. Sfatul apostolu-
lui: „Să nu mai bei doar apă" înseamnă că
Timotei nu trebuie să folosească exclusiv
apa, ci şi puţin vin. Pavel recomandă folosi-
rea unei cantităţi mici de vin din pricina
stomacului lui Timotei şi a frecventelor sale
neputinţe. Versetul se ocupă doar de folosi-
rea vinului în scopuri medicale, şi nu trebuie
folosit nicidecum ca scuză pentru a tolera
consumul excesiv de vin.
Este absolut cert că textul de aici se
referă la vin real, nu doar la must sau la suc
de struguri. De fapt ne îndoim că exista pe
vremea aceea suc de struguri, întrucât sucul
din vremea noastră se prepară prin pasteuri-
zare. Faptul că era vin adevărat reiese şi din
sintagma: puţin vin. Dacă nu ar fi fost vin
real, nu avea sens să se precizeze: puţin vin.
Versetul acesta aruncă lumină de aseme-
nea asupra subiectului vindecărilor divine.
Deşi, ca apostol, Pavel negreşit avea puterea
de a vindeca tot felul de boli, totuşi el nu s-a
prevalat de acest dar. Aici el îndreptăţeşte
folosirea medicamentelor în cazul afecţiuni-
lor de stomac.
5:24 în versetul acesta apostolul pare să
revină la discuţia din versetul 22, unde 1-a
avertizat pe Timotei să nu se grăbească să-şi
pună mâinile peste alţi oameni. Versetele 24
şi 25 explică în continuare acest avertisment.
Păcatele unor oameni sunt arătate
dinainte şi sunt atât de evidente încât ele pot
fi comparate cu un trâmbiţaş, care sună din
trâmbiţă înaintea omului, anunţând că este
un păcătos, ţinând-o tot aşa până la judecată.
Dar lucrurile nu stau chiar aşa cu toţi oame-
nii. Unii oameni care sunt păcătoşi nu sunt
daţi în vileag decât mai târziu.
în prima categorie, am putea include
beţivul pe care-1 cunoaşte tot cartierul că e
beţiv. Pe de altă parte, există soţul care este
implicat pe ascuns într-o relaţie amoroasă cu

918

1 Timotei

o altă femeie. Poate că acest păcat nu este
cunoscut acum comunităţii, dar mai târziu
întreaga afacere sordidă va ieşi la iveală.
5:25 Este întrucâtva similar cu situaţia
oamenilor buni. Unii se arată de la început a
fi buni. Alţii sunt mai retraşi, mai modeşti şi
abia după ce trece o bucată de timp iese la
iveală bunătatea lor. Chiar dacă nu vedem de
la început binele din viaţa lor, viitorul va
scoate la lumină binele din viaţa lor. Lecţia
pe care trebuie s-o învăţăm din toate acestea
este că nu trebuie să judecăm o persoană de
la prima vedere, din clipa când am făcut
cunoştinţă cu ea, ci mai târziu, după ce
timpul ne-a permis să cunoaştem adevăratul
caracter al acelei persoane.
D. Robii şi stăpânii (6:1, 2)
6:1 Acum ne este prezentată conduita
sclavilor, care sunt denumiţi toţi cei ce sunt
sub jugul robiei, adică jugul sclaviei. Mai
întâi, apostolul se adresează sclavilor care au
stăpâni nemântuiţi. în acest caz, se cuvine ca
sclavii aceştia să se poarte obraznic cu stăpâ-
nii lor? Sau să se răscoale sau să evadeze?
Sau să lucreze cât mai puţin? Dimpotrivă, ei
trebuie să-i considere pe stăpânii lor vrednici
de toată cinstea. Asta înseamnă că trebuie să
să le acorde respect, să asculte de ei, să
lucreze cu râvnă şi, în general, să caute să le
fie cât mai de folos, iar nu o piedică. Moti-
vaţia cea mai bună pentru o slujire atât de
credincioasă constă în faptul că prin asta ei
dau o mărturie pentru Cristos. Dacă un sclav
creştin s-ar purta necuviincios sau s-ar răz-
vrăti, atunci stăpânul lui ar huli numele Iui
Dumnezeu şi credinţa creştină, conchizând
că toţi credincioşii sunt nişte netrebnici.
Istoria bisericii primare ne arată că scla-
vii creştini se vindeau în general cu un preţ
mai mare pe piaţă decât necredincioşii. Dacă
un stăpân ştia că un anumit sclav prezentat la
licitaţie este creştin, în general era dispus să
plătească mai mult pentru acel sclav, fiindcă
ştia că îl va sluji cu mai multă credincioşie şi
conştiinciozitate. Iată ce rezultate măreţe
produce credinţa creştină!
Versetul acesta ne aminteşte că indiferent
cât de umilă poate fi poziţia socială a unei
persoane, ea are posibilitatea de a depune
mărturie pentru Cristos şi de a aduce slavă
Numelui Său.
Adesea s-a spus că instituţia sclaviei nu
este condamnată pe faţă în NT. Dar, pe
măsură ce învăţăturile creştine s-au răspân-
dit, abuzurile pricinuite de sclavie au fost
abolite.

Fiecare credincios adevărat trebuie să-şi
dea seama că este un sclav al lui Isus Cris-
tos, că a fost cumpărat cu un preţ; că nu-şi
mai aparţine sieşi, ci că este al lui Isus Cris-
tos, cu duhul, sufletul şi trupul său şi că, prin
urmare, Domnului I se datorează cea mai
aleasă slujire pe care I-o poate da fiecare.
6:2 Versetul acesta se ocupă de sclavii
care au stăpâni credincioşi. Negreşit sclavii
aceştia erau uneori tentaţi să-şi dispreţuiască
stăpânii. Nu este deloc greu să ne imaginăm
că atunci când se strângea adunarea locală,
în ziua Domnului, pentru frângerea pâinii
(Fapte 20:7), stăpânii creştini stăteau la masă
alături de sclavii creştini — şi unii, şi alţii
fiind fraţi în Cristos Isus. Dar sclavii nu
aveau voie să creadă că din această pricină
deosebirile sociale din viaţa obişnuită s-au
şters. Doar pentru că un stăpân era creştin nu
însemna că sclavul nu-i datora cinste şi
slujire. Faptul că stăpânul era în acelaşi timp
şi credincios, şi un frate preaiubit, avea
darul să-1 însufleţească pe sclav să-1 slujeas-
că cu şi mai multă râvnă.
Despre stăpânii creştini se afirmă aici că
sunt nu numai credincioşi şi preaiubiţi, ci şi
cei ce se bucură de binefaceri. Adică inter-
pretarea generală este că şi ei beneficiază de
binecuvântarea mântuirii. Dar cuvintele ar
putea însemna şi faptul că atât sclavii, cât şi
stăpânii sunt interesaţi în a face bine, că tre-
buie să slujească împreună, încercând să se
ajute unii pe alţii.
Cuvintele învaţă pe oameni aceste
lucruri şi îndeamnă-i se referă negreşit la
instrucţiunile date mai sus sclavilor creştini.
Aplicaţia pentru vremea noastră ar fi desigur
în cadrul relaţiei patron-salariat.
VI.   ÎNVĂŢĂTORII FALŞI ŞI
DRAGOSTEA DE BANI (6:3-10)
6:3 Pavel îşi îndreaptă acum atenţia spre
cei care ar fi dispuşi să răspândească învăţă-
turi străine şi greşite în biserică. Oamenii
aceştia nu se ţin de cuvintele sănătoase,
adică de cele dătătoare de sănătate, cum erau
cuvintele rostite de Domnul nostru Isus
Cristos când era pe pământ şi cum sunt
cuvintele găsite în evanghelii. Dătător de
sănătate este şi întregul corp de învăţătură
aflat în NT. Aceasta este învăţătura potri-
vită cu evlavia în sensul că încurajează şi
promovează comportarea evlavioasă.
6:4 Asemenea oameni sunt plini de
mândrie. Ei pretind că posedă cunoştinţe
superioare, dar în realitate nu ştiu nimic.
După cum a arătat Pavel deja, ei nu ştiu ce

1 Timotei

919

vorbesc.
Ei au boala cercetărilor fără rost şi a
certurilor de cuvinte. (în engleză se spune
că sunt obsedaţi de aceste lucruri, adică...)
literalmente sunt bolnavi. Oamenii aceştia nu
sunt sănătoşi duhovniceşte şi, în loc să-i
înveţe pe oameni cuvinte sănătoase, ca în
versetul anterior, ei îi învaţă cuvinte care îi
îmbolnăvesc pe sfinţi. Ei ridică diverse
chestiuni care nu zidesc duhovniceşte şi se
ceartă pentru cuvinte.
întrucât lucrurile despre care vorbesc ei
nu fac parte din doctrina Bibliei, nu există
nici o cale de a le soluţiona într-un fel sau
altul, definitiv. Prin urmare, învăţătura lor
stârneşte invidie, certuri, cuvinte jignitoare
şi bănuieli rele, după cum arată şi Lenski:
Prin întrebările şi polemicile lor, ei se invidiază
între ei pentru aparenta măiestrie cu care celălalt
ar fi argumentat. Ei se ceartă în timp ce se con-
trazic şi se luptă unul cu altul; apoi izbunesc
blasfemiile, adică înfierări îmbrăcate în cuvinte
sacre.'8
6:5 Aceste ciocniri izvorăsc din oameni
stricaţi la minte, cum arată din nou Lenski:
Mintea stricată constă din corupere şi dezinte-
grare—facultăţile mentale nu mai funcţionează
normal pe tărâm moral şi spiritual. Ei nu mai
reacţionează normal la adevăr. Toată realitatea
Şi prezentarea adevărului ar trebui să producă
reacţia acceptării, în special în cazul divinei
evanghelii mântuitoare, care prin excelenţă ar
trebui să aibă acest efect; toate minciunile,
falsurile, perversiunile ar trebui să producă în
schimb repudiere, mai cu seamă cele din dome-
niul moral şi spiritual.... Când este confruntată
cu „adevărul", mintea stricată nu vede şi nu
caută decât obiecţii; în schimb, când este pusă în
faţa unor lucruri care se abat de la adevăr,
mintea stricată nu vede şi nu caută decât motive
de acceptare a acestor abateri de la adevăr.19
De asemenea, aceşti oameni sunt lipsiţi
de adevăr. Cândva ei aveau cunoştinţă
despre adevăr, dar pentru că au respins
lumina, au fost deposedaţi de adevărul pe
care l-au cunoscut cândva.
Oamenii aceştia socotesc că evlavia este
un izvor de câştig. Se pare că ei optează
pentru meseria de învăţători religioşi pentru
că le oferă posibilitatea unei remuneraţii
maxime pentru o prestaţie minimă de lucru.
»Ei fac din cea mai sfântă dintre vocaţii un
meşteşug bănos."

Acest verset nu numai că ne aminteşte de
păstorii-argaţi, care se dau drept slujitori
creştini, dar care în realitate nu au pic de
dragoste pentru adevăr, ci ne fac să ne gân-
dim la spiritul negustoresc ce a pătruns atât
de insidios în sânul creştinătăţii — vânzarea
de indulgenţe, jocuri de loterie, bazaruri şi
tot felul de iarmaroace (pe la biserici), etc.
De aceştia fereşte-te.20 Ni se porunceşte să
stăm departe de aceşti oameni ne-evlavioşi,
credincioşi doar cu numele.
6:6 Dacă versetul precedent ne-a dat
definiţia falsă a termenului de câştig, cel de
faţă ne prezintă adevăratul sens al cuvântu-
lui. Combinaţia de evlavie cu mulţumire
este un mare câştig. Evlavia fără mulţumire
ar prezenta o mărturie unilaterală. Iar mulţu-
mirea fără evlavie nu ar constitui nici o
trăsătură creştină distinctivă. Dar a avea
evlavie şi în acelaşi timp a fi mulţumit cu
împrejurările în care te afli este un lucru de
mare preţ, ce nu poate fi cumpărat cu toţi
banii din lume.
6:7 Capitolul acesta se aseamănă foarte
mult cu învăţăturile Domnului Isus din
Predica de pe Munte. Versetul 7 ne amin-
teşte de învăţătura Sa potrivit căreia trebuie
să ne încredem în Tatăl nostru ceresc, lăsând
ca El să ne împlinească nevoile.
Există trei momente în viaţă când avem
mâinile goale: când ne naştem, când venim
la Isus şi când murim. Versetul acesta ne
aminteşte de primul şi ultimul din momente.
Căci noi n-am adus nimic în lume şi nici
nu putem să luăm cu noi nimic din ea.
înainte de a muri, Alexandru Cel Mare a
spus: „Când voi muri, aşezaţi-mă pe catafalc
cu mâinile neînvelite, ci lăsate afară, ca toţi
să vadă că sunt goale." Bates comentează pe
această temă:
Da, mâinile acelea care odată ţineau cel mai
falnic sceptru din lume; care mânuiau cândva
cea mai victorioasă sabie; care erau odată pline
de argint şi aur; care puteau salva viaţa cuiva
sau, printr-o simplă semnătură, să i-o piardă,
acum erau GOALE.21
6:8 Mulţumirea constă din satisfacţia
noastră faţă de împlinirea nevoilor de bază
ale vieţii. Tatăl nostru ceresc ştie că avem
trebuinţă de hrană şi de îmbrăcăminte şi ne-
a făgăduit că ni le va asigura. Necredinciosul
îşi petrece cea mai mare parte a vieţii în jurul
elementelor de hrană şi îmbrăcăminte. în
schimb, creştinul trebuie să caute mai întâi
împărăţia lui Dumnezeu şi neprihănirea Lui

920

1 Timotei

iar Dumnezeu va avea grijă ca lui să nu-i
lipsească lucrurile esenţiale ale vieţii.
Termenul tradus prin îmbrăcăminte
cuprinde aici hainele dar şi o locuinţă. Tre-
buie să ne mulţumim cu hrana, cu hainele şi
cu locuinţa pe care le avem.
6:9 Versetele 9-16 se ocupă direct de cei
care au o dorinţă nestăpânită de a se îmbo-
găţi. Păcatul lor nu constă în faptul că sunt
bogaţi, ci în faptul că lăcomesc pentru a
deveni bogaţi. Cei ce doresc să fie bogaţi
sunt oameni care nu se mulţumesc cu hrana,
îmbrăcămintea şi locuinţa pe care le au, ci
vor să aibă tot mai mult.
Dorinţa de îmbogăţire îl duce pe om în
ispită. Pentru a-şi atinge scopul, el este
ademenit să folosească mijloace necinstite şi
adesea violente. între aceste metode se află
jocurile de noroc, specula, frauda, sperjurul,
hoţiile şi chiar omorul. Un astfel de om cade
într-o cursă. Dorinţa devine atât de puternică
încât el nu i se mai poate împotrivi. Poate că
îşi spune că atunci când contul lui de la
bancă va atinge o anumită cifră, se va opri.
Dar nu poate. Când atinge plafonul propus,
doreşte unul şi mai mare. Dorinţa după bani
aduce cu sine griji şi temeri, care-i înfăşoară
sufletul. Oamenii care sunt hotărâţi să se
îmbogăţească cu orice preţ cad în multe
pofte nebune, căci există în permanenţă
dorinţa de a nu se lăsa mai prejos de „Io-
neşti". Pentru a se menţine într-o anumită
pătură a societăţii, adesea ajung, sub acest
impuls, să jertfească unele din lucrurile cele
mai de preţ din viaţa lor.
De asemenea ei cad în pofte periculoa-
se. Lăcomia după avere îi face pe oameni sa-
şi pericliteze sănătatea şi să-şi pună în peri-
col sufletul. într-adevăr, acesta e sfârşitul
spre care se îndreaptă. Ei devin atât de preo-
cupaţi de lucrurile materiale încât se îneacă
în ruină şi pierzare. în goana lor nebună
după aur, ei neglijează sufletul lor nemuritor.
Bames atrage atenţia:
Distrugerea s-a încheiat. Au fost ruinate ferici-
rea, virtutea, reputaţia şi sufletul însuşi. Dorinţa
irezistibilă îmbogăţire aleargă la bordul unui
bolid plin de nebunie, care distruge totul în cale,
în viaţa de acum şi în cea de apoi. Câţi membri
ai familiei umane au fost astfel distruşi!"
6:10 Iubirea de bani este o rădăcină a
tot felul de rele. Nu toate relele din univers
izvorăsc din iubirea de bani, dar ea este
totuşi una din marile surse ale unei mari
diversităţi de rele. De pildă, iubirea de bani

duce la invidie, certuri, furturi, necinste,
necumpătare, părăsirea lui Dumnezeu, ego-
ism, fraudă, delapidare, etc.
Nu despre bani ca atare este vorba aici,
ci despre iubirea banilor. Banii pot fi folosiţi
în slujba Domnului într-o mulţime de căi,
din care să rezulte numai bine. Dar aici este
vorba despre dorinţa nestăpânită de bani,
care duce la păcat şi ruşine.
Acum este menţionat un rău produs de
iubirea banilor, şi anume rătăcirea de la
credinţa creştină. în goana lor nebună după
aur, oamenii neglijează lucrurile spirituale şi
până la urmă le este foarte greu să-şi mai dea
seama dacă au fost mântuiţi vreodată.
Nu numai că oamenii aceştia au scăpat
din mână valorile spirituale, ci s-au stră-
puns singuri cu multe dureri. Gândiţi-vă la
durerile care însoţesc lăcomia după avuţii!
Tragedia unei vieţi irosite. Durerea de a-ţi
vedea copiii pierduţi în lume. întristarea de
a vedea cum peste noapte te-ai ruinat, pier-
zând toată averea. Frica de a te întâlni cu
Dumnezeu, fie nemântuit sau cel puţin cu
mâinile goale. Episcopul J. C. Ryle rezumă:
în realitate, banii sunt una din avuţiile cele mai
nesatisföcatoare. Negreşit ei îţi iau unele griji,
dar aduc cu ei tot atâtea griji cât îţi iau. Trebuie
să te zbaţi ca să-i câştigi. Apoi trebuie să te
frămânţi ca să-i păstrezi în siguranţă. După care
urmează ispitele legate de folosirea lor. Şi apoi
sentimentul de culpabilitate legat de modul
greşit în care i-ai cheltuit. Perplexitatea de a
scăpa de ei. Două treimi din toate certurile,
disensiunile şi procesele din lume izvorăsc dintr-
o cauză cât se poate de simplă: baniil2*
Cel mai bogat om din lume era cândva
proprietarul unor sonde de petrol, al unor
rafinării, al unor tancuri petroliere şi al
conductelor aferente; al unor hoteluri, al unei
companii de asigurări, al unei instituţii ban-
care şi al unor firme de aviaţie. Dar el şi-a
înconjurat moşia de 350 de hectare, cu paz-
nici, câini fioroşi de pază, garduri de fier,
reflectoare, alarme şi sirene. Pe lângă faptul
că se temea de avioane, vapoare şi nebuni, se
mai temea de boală, de bătrâneţe, de nepu-
tinţă şi de moarte. Era singuratic şi posomo-
rât, şi a recunoscut că n-a putut cumpăra
fericirea cu bani.24
VII. ULTIMELE SARCINI ÎNCREDIN-
ŢATE LUI TIMOTEI (6:11-21)
6:11 Lui Timotei i se spune aici omul lui
Dumnezeu—titlul acordat adesea profeţilor

1 Timotei

921

în Vechiul Testament, prin care se înţelege
un om cu purtare evlavioasă. Ar putea fi un
indiciu că Timotei avea darul profeţiei.
Reversul omului lui Dumnezeu este „omul
păcatului", aşa cum citim la 2 Tesaloniceni
2. Omul păcatului va fi însăşi întruparea
păcatului. Toate lucrurile legate de acest om
îi vor face pe oameni să se gândească la
păcat. Timotei trebuie să fie un om al lui
Dumnezeu, un om care îi va determina pe
oameni să se gândească la Dumnezeu şi să-L
slăvească pe Dumnezeu.
în slujirea sa pentru Cristos, Timotei
trebuie să fugă de îngâmfare (v. 4), necurăţie
(v. 5), un duh nemulţumit (v. 6-8), pofte
nebune şi periculoase (v. 9) şi de iubirea
banilor (v. 10). El trebuie să cultive în
schimb caracterul creştin — singurul lucru
pe care îl poate lua cu el în cer. Aici ne sunt
prezentate elementele caracterului creştin:
neprihănirea, evlavia, credinţa, dragostea,
răbdarea, blândeţea.
Neprihănirea se referă la dreptate,
justiţie şi integritate în relaţiile noastre cu
semenii. Evlavia este calitatea de a fi ca
Dumnezeu. Credinţa ar putea însemna cre-
dincioşie sau statornicie. Dragostea denotă
afecţiunea noastră, atât pentru Dumnezeu,
cât şi pentru semenii noştri. Răbdarea este
statornicie, capacitatea de a îndura, când
suntem încercaţi, pe când blândeţea este un
duh smerit.
6:12 Nu numai că Timotei trebuie să
fugă şi să urmeze, dar mai trebuie şi să
lupte. Aici termenul a lupta nu se referă la
starea combatantă, ci la susţinerea cu toată
tăria. Termenul nu este împrumutat din
vocabularul tacticii de luptă, ci din cel al
întrecerilor sportive. Lupta cea bună de
care se vorbeşte aici este credinţa creştină şi
cursa, alergarea ce o însoţeşte. Timotei
trebuie să alerge bine la această întrecere. El
trebuie să apuce viaţa veşnică. Asta nu
înseamnă că trebuie să se lupte pentru a
dobândi mântuirea, căci o avea deja. Dar
ideea subliniată aici este că trebuie să trăias-
că în practică zilnică viaţa veşnică pe care o
avea deja.
Timotei fusese chemat la viaţa aceasta
veşnică când a fost convertit. De asemenea,
el a depus acea frumoasă mărturisire înaintea
multor martori. Poate că aceasta se referă la
botezul lui, deşi ar putea cuprinde şi toată
mărturia ulterioară dată de el pentru Domnul
Isus Cristos.
6:13 Apostolul îi încredinţează acum lui
Timotei o sarcină solemnă şi face acest lucru

în prezenţa celor doi martori supremi: Mai
întâi sarcina este încredinţată în faţa lui
Dumnezeu care dă viaţă tuturor lucrurilor.
Poate că, scriindu-i lui Timotei, Pavel era
conştient că într-o zi va trebui să-şi dea viaţa
pentru mărturia depusă de el pentru Domnul
Isus. Dacă aşa se va întâmpla, atunci este
bine ca acest războinic tânăr să-şi aducă
aminte că Dumnezeu este Cel care dă viaţă
tuturor lucrurilor. Chiar dacă oamenii vor
reuşi să-1 omoare pe Timotei, credinţa lui
estejn Cel care învie morţii.
în al doilea rând, sarcina este încredinţată
în faţa lui Cristos Isus.El este marea pildă
a mărturiei frumoase. înaintea lui Ponţius
Pilat El a făcut acea frumoasă mărturie.
Deşi aceste cuvinte se referă probabil la
toate cuvintele şi acţiunile Mântuitorului
înaintea guvernatorului roman, ele au în
vedere mai cu seamă afirmaţia Sa de la loan
18:37: „Eu pentru aceasta M-am născut şi
pentru aceasta am venit în lume: ca să măr-
turisesc despre adevăr. Oricine este din
adevăr ascultă glasul Meu." Această mărtu-
rie neclintită a fost prezentată în faţa lui
Timotei ca un exemplu de urmat în mărturi-
sirea despre adevăr.
6:14 Lui Timotei i se încredinţează
sarcina de a păzi porunca. Unii cred că asta
se referă la porunca de a lupta lupta cea
bună, menţionată anterior. Alţii susţin că se
referă la întreaga sarcină pe care i-a încredin-
ţat-o Pavel lui Timotei în această epistolă.
Iar alţii cred că porunca este mesajul evan-
gheliei sau revelaţia lui Dumnezeu, aşa cum
ne este dată în cuvântul lui Dumnezeu. Noi
credem că este sarcina de a menţine adevărul
despre credinţa creştină.
Sintagma: fără pată şi fără vină se
aplică în cazul lui Timotei, mai degrabă
decât al poruncii. în păzirea poruncii, Timo-
tei trebuie să menţină o mărturie care să fie
fărâmată şi ireproşabilă.
în NT, arătarea Domnului nostru Isus
Cristos este mereu înfăţişată privirilor cre-
dinciosului. Credincioşia faţă de Cristos în
lumea aceasta va fi răsplătită la Judecata lui
Cristos. La rândul lor, aceste răsplăţi se vor
arăta arunci când Domnul Isus va reveni pe
pământ ca să-Şi stabilească împărăţia. Atunci
se vor vădi cu claritate rezultatele credincio-
şiei sau necredincioşiei.
6:15 învăţaţii Bibliei nu sunt de acord cu
privire la faptul dacă pronumele din versetul
acesta şi cel următor se referă la Dumnezeu
Tatăl sau la Domnul Isus Cristos. Luat sepa-
rat, versetul 15 pare să se refere la Domnul

922

1 Timotei

Isus, pentru că El este hotărât cel numit
Rege al regilor şi Domn al domnilor la
Apocalipsa 17:14. Pe de altă parte, versetul
16 pare să se refere în mod deosebit la Dum-
nezeu Tatăl.
In orice caz, sensul versetului 15 pare să
fie următorul: Când Domnul Isus va reveni
pentru a domni pe pământ, oamenii îşi vor
da seama cine este binecuvântatul şi singu-
rul Potentat. Arătarea va vădi cine este
adevăratul Rege. Când i-a scris Pavel lui
Timotei, Domnul Isus era Cel respins, aşa
cum continuă să fie şi în ziua de azi. Dar va
veni o zi când se va arăta limpede că El este
Regele peste toţi care domnesc şi că El este
Domn peste toţi cei ce domnesc ca domni.
Binecuvântat înseamnă nu numai vred-
nic de a fi lăudat, ci şi Unul care are în El
însuşi plinătatea tuturor binecuvântărilor.
6:16 La arătarea Domnului Isus, oamenii
îşi vor da seama de asemenea că numai
Dumnezeu posedă nemurirea. Asta înseam-
nă că El este Singurul care deţine nemurirea
în mod inerent. îngerilor li s-a conferit de
asemenea nemurirea iar la înviere credin-
cioşii vor primi trupuri nemuritoare (1 Cor.
15:53, 54), dar Dumnezeu are nemurirea în
El însuşi.
Apoi se spune despre Dumnezeu că
locuieşte într-o lumină de care nu te poţi
apropia. Asta se referă la slava strălucitoare
şi nespus de luminoasă ce înconjoară tronul
lui Dumnezeu. Omul în condiţia sa naturală
ar fi mistuit îndată de aşa splendoare. Numai
cei care sunt acceptaţi în Preaiubitul, care
sunt desăvârşiţi în Cristos se pot apropia de
Dumnezeu fără să fie nimiciţi prin aceasta.
în fiinţa Sa esenţială, nici un om nu L:a
văzut pe Dumnezeu şi nu-L poate vedea. în
VT, oamenii au văzut arătări ale lui Dumne-
zeu, numite teofanii. în NT, Dumnezeu S-a
revelat desăvârşit în Persoana Preaiubitului
Său Fiu, Domnul Isus Cristos.
Dar rămâne valabil adevărul că Dumne-
zeu este invizibil ochilor muritorilor.
Acestuia I se cuvin cinstea şi puterea
veşnică şi Pavel încheie îndemnurile so-
lemne pe care i le încredinţează lui Timotei
cu atribuirea de omagii lui Dumnezeu.
6:17 Pavel s-a referit anterior pe larg la
cei care doresc să se îmbogăţească. Aici el se
ocupă de cei care sunt deja bogaţi. Acestora
Timotei trebuie să le poruncească să nu se
îngâmfe, căci aceasta este ispita celor bogaţi.
Ei au tendinţa de a-i privi de sus pe cei ce nu
au mulţi bani, ca şi când aceştia ar fi necio-
pliţi, inculţi sau, în orice caz, nu prea inteli-

genţi. Desigur în realitate nu totdeauna aşa
stau lucrurile. în Noul Testament, marile
bogăţii nu sunt un indiciu al binecuvântării
lui Dumnezeu, cum erau în Vechiul Testa-
ment. Pe când bogăţiile erau semnul distinc-
tiv al oblăduirii divine sub lege, marea bine-
cuvântare a noii dispensaţii este suferinţa.
Bogaţii nu trebuie să se încreadă în
„nesiguranţa bogăţiilor". Banii au obiceiul de
a prinde aripi, luându-şi îndată zborul. Deşi
marile resurse dau impresia că-ţi procură o
mare siguranţă, realitatea este că singura
certitudine din lumea aceasta este în cuvân-
tul lui Dumnezeu.
Prin urmare, bogaţii sunt sfătuiţi să se în-
creadă în Dumnezeul Cel viu, care ne dă toa-
te din belşug, ca să ne bucurăm de ele. Unul
din marile laţuri care-i pasc pe bogaţi este că
e greu să posezi bogăţii fără să-ţi pui încre-
derea în ele. Dar aceasta este o formă de
idolatrie. Este o negare a adevărului potrivit
căruia Dumnezeu este Cel care ne dă toate
din belşug, ca să ne bucurăm de ele. Această
afirmaţie nu scuză traiul în huzur, ci doar
afirmă că Dumnezeu este Izvorul adevăratei
plăceri şi savurări, şi că lucrurile materiale
nu pot produce această plăcere sau bucurie.
6:18 Creştinului i se aminteşte că banii
pe care-i posedă nu sunt ai lui, ci i-au fost
daţi ca să-i administreze. El poartă răspunde-
rea de a-i folosi spre slava lui Dumnezeu şi
bunăstarea semenilor săi. El trebuie să-i
întrebuinţeze în facerea de fapte bune şi în
disponibilitatea sa de a-i împărţi cu săracii.
Regula de viaţă a lui John Wesley era
aceasta: „Fă cât mai mult bine, pe toate căile
posibile, în toate locurile pe unde vei merge,
ori de câte ori vei avea prilejul, cât mai mult
timp posibil."
Prin „disponibili să împartă" se înţelege
că trebuie să fie gata să folosească banii pe
care îi are ori de câte ori Domnul îi arată că
trebuie să procedeze aşa.
6:19 Versetul acesta subliniază adevărul
potrivit căruia este posibil să folosim lucru-
rile materiale din viaţa aceasta aşa încât ele
să ne aducă dividenzi în veşnicie. Prin folo-
sirea fondurilor noastre pentru lucrarea
Domnului în vremea de acum, noi ne strân-
gem o comoară... o bună temelie pentru
viitor. în felul acesta noi apucăm viaţa ce
este cu adevărat viaţă.
6:20 Am ajuns la ultimul îndemn dat de
Pavel lui Timotei, în care îl încurajează să
păzească ce i s-a încredinţat. Asta se referă
probabil la doctrinele adevărate ale credinţei
creştine. Nu se pune aici problema sufletului

1 Timotei

923

sau mântuirii lui Timotei, ci este o referire la
adevărul evangheliei harului lui Dumnezeu.
Aidoma banilor depuşi la bancă, adevărul
încredinţat lui Timotei trebuia păstrat „intact,
integru şi nevătămat".
El trebuie să evite vorbele goale şi
lumeşti şi împotrivirile ştiinţei pe nedrept
numite astfel. Prin vorbele goale se înţelege
pălăvrăgeala cu privire la chestiuni lipsite de
importanţă.
Pavel îşi dădea seama că Timotei va
întâmpina o serie de învăţături care vor poza
drept cunoştinţe adevărate, dar care în reali-
tate vor fi opuse revelaţiei creştine, după
cum arată şi episcopul Moule:
Gnosticii din vremea lui Pavel pretindeau că-i
pot duce pe discipolii lor „mai presus de ceata
credincioşilor de rând, ridicându-i, chipurile, la
un cer superior, populat cu iniţiaţi care ar cu-
noaşte tainele fiinţei şi care prin atari cunoştinţe
ar trăi o viaţă emancipată şi eliberată de robia
materiei, lăfaindu-se în voie în lumea spiritu-
lui."25
De toţi aceştia Timotei trebuie să se depăr-
teze. Asta s-ar referi în vremea noastră la
cultele false cum ar fi „Ştiinţa Creştină".
Sistemul acesta pretinde că este creştin în
caracter şi că posedă cunoştinţa adevărată,
dar este pe nedrept numit astfel. Nu este nici
creştin, nici ştiinţăl
Versetul acesta poate fi aplicat şi la
numeroasele forme ale ştiinţelor naturii,'6 aşa
cum sunt acestea predate în şcolile de azi.
De fapt nici o descoperire adevărată a ştiinţei
nu poate să contrazică vreodată Biblia,
pentru că secretele universului au fost plasa-
te în univers de Cel care a scris Biblia, însuşi
Dumnezeu. Dar multe din aşa-numitele fapte
ale ştiinţei nu sunt în realitate nimic altceva
decât teorii nedemonstrate. Orice ipoteze de
acest gen, care contrazic Biblia, trebuie
respinse.
6:21 Pavel şi-a dat seama că unii din cei
ce-şi spuneau creştini au fost furaţi de aceste
învăţături false şi s-au rătăcit în ce priveşte
credinţa. Aceste versete de încheiere ne pre-
zintă marile pericole ale aşa-numitului inte-
lectualism, raţionalism, modernism, libera-
lism şi toate celelalte „ism"-uri care fie că îl
nesocotesc pe Cristos, fie că încearcă să-L
dilueze.
Harul să fie cu tine! Această benedicţie
e „semnul distinctiv" al lui Pavel, pentru că
numai harul lui Dumnezeu poate să-i ţină pe
ai Săi „pe calea dreaptă şi îngustă". Amin.

NOTE FINALE
Introducerea la epistolele pastorale
'Albert Barnes, Notes on the New Testa-
ment: Thessalonians, Timothy, Titus, Phile-
mon, p. 289.
1 Timotei
'(Introducere la 1 Timotei) Citat din
L'Eglise chretienne, pg. 95, de George
Salmon în A Historical Introduction to the
Study of the Books of the New Testament, pg.
413.
2(1:8) Guy King, A Leader Led, pg. 25.
3(1:16) William Kelly, An Exposition of
the Two Epistles to Timothy, pg. 22.
4(1:19) Hamilton Smith, alte documente
nu sunt disponibile.
5(l:20) Termenul grec blasphemed {a
defăima, a blasfemia) e folosit atât cu refe-
rire la Dumnezeu, cât şi la om. Derivatul
englez (dar şi cel român, n.tr.) este rezervat
aproape exclusiv lui Dumnezeu şi lucrurilor
sfinte.
6(2:9) loan Gură-de-aur, citat de Alfred
Plummer în The Pastoral Epistles, pg. 101.
7(2:15) J. P. Lilley, The Pastoral Epistles,
pg. 94.
8(3:2) Creştinii care împărtăşesc această
vedere subliniază loialitatea presbiterului faţă
de o singură femeie, ce s-ar deduce din
construcţia greacă: „un bărbat de genul: o
singură femeie".
9(3:3) întrucât diaconii nu trebuie să fie
iubitori de bani (3:8), pare improbabil că
Pavel ar fi omis această calitate chiar şi
pentru cei mai responsabili dintre presbiteri.
10(3:ll) Probabil nu devenise încă o
funcţie pentru femei la această dată timpurie.
Vezi nota din Ryrie Study Bible, NKJV, pg.
1850.
"(3:16) J. N. Darby, "Notes of a Lecture
on Titus 2:11-14," The Collected Writings of
J. N. Darby, VII:333.
12(3:16) Numele sacre ale lui Dumnezeu,
Cristos, Duhul Sfânt, etc. au fost abreviate în
manuscrisele străvechi. Abrevierea greacă
pentru Dumnezeu seamănă leit cu termenul
„cine" plus o liniuţă orizontală care diferen-
ţiază un theta de un omicron şi o altă liniuţă
deasupra cuvântului, pentru a arăta că este o
abreviere. Manuscrisele conţin fie varianta:
„Dumnezeu" (TR şi textul majoritar), fie
„care" (NU). Noi acceptăm varianta tradiţio-
nală a manuscrisului majoritar, urmată de
KJV şi de NKJV.
13(4:3) Mary Baker Eddy, Science and
Health with Key to the Scriptures, pg.64,65.

924

1 Timotei

l4(4:10) Textul critic (NU) conţine va-
rianta: „care trudesc şi se luptă".
15(4:12) King, Leader, pg. 79.
16(5:4) Atât manuscrisele cele mai vechi,
cât şi cele majoritare nu conţin cuvintele
„bun şi" înainte de „acceptabil". Neîndoios
versiunea scurtă este cea originală.
l7(5:16) Omiterea omului credincios din
acest verset din NU este probabil acciden-
tală. Pare foarte improbabil ca Pavel să fi
scris numai despre acele văduve care erau
îngrijite de femeile credincioase.
'*(6:4) R. C. H. Lenski, The Interpreta-
tion of St. Paul's Epistles to the Thessaloni-
ans, to Timothy, to Titus and to Philemon,
pg. 700.
^9(6:5)/fc/V/,pg. 701,702.
20(6:5) Textul NU omite această propozi-
tie-,,
(6:7) Edward Herbert Bates, Spiritual
Tfwughts from the Scriptures of Truth, pg.
■ 166.^
"(6:9) Albert Barnes, Notes on the New
Testament: Thessalonians, Timothy, Titus,
Philemon, pg. 199.
23(6:10) J. C. Ryle, Practical Religion,
pg 215.
24(6:10) Din relatări de presă despre
Howard Hughes.
25(6:20) H. C. G. Moule, Studies in II
Timothy, pg. 91.
26(6:20) Termenul \aX\nscientia înseamnă
pur şi simplu „cunoaştere" sau "cunoştinţe".
Derivatul englezesc „science" (textul ediţiei
din 1611) are acum un înţeles mult mai
restrâns, de unde şi schimbarea pe care a
operat-o ediţia NKJV.
BIBLIOGRAFIE
(Epistolele pastorale)
Berhard, J. H. The Pastoral Epistles.
Cambridge: University Press, 1899.
Erdman, Charles R. The Pastoral Epistles of
Paul. Philadelphia: Westminster Press,
1923.
Fairbairn, Patrick. Commentary on the Pas-
toral Epistles. Edinburgh: T. & T. Clark,
1874.
Guthrie, Donald. The Pastoral Epistles,

(TBC). Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Co., 1957.
Hiebert, D. Edmond. First Tiothy. Chicago:
Moody Press, 1957.
	. Second Timothy. Chicago: Moody
Press, 1958.
_. Titus and Philemon. Chicago: Moody
Press, 1957.
Ironside, H. A. Addresses, Lectures, Exposi-
tions on Timothy, Titus, and Philemon.
New York: Loizeaux Bros., 1947.
Kelly, William. An Exposition of the Epistle
of Paul to Titus. Londra: Weston, 1901.
	. An Exposition of the Two Epistles to
Timothy, a treia ediţie. Oak Park, IL:
Bible Truth Publishers, n.d.
King, Guy H. A Leader Led: A Devotional
Study of I Timothy. Fort Washington,
Pa.: Christian Literature Crusade, 1944.
	. To My Son: An Expositional Study of
II Timothy. Fort Washington, Pa.: Chris-
tian Literature Crusade, 1944.
Lilley, J. P. "The Pastoral Epistles" Hand-
books for Bible Classes. Edinburgh,
Scoţia: T & T Clark, 1901.
Lock, Walter. A Critical and Exegetical
Commentary on the Pastoral Epistles
(ICQ. Edinburgh: T & T. Clark, 1924.
Moule, H. C. G. Studies in II Timothy. Grand
Rapids: Kregel Publications, 1977.
Plummer, Alfred. The Pastoral Epistles.
New York: George H. Doran Company,
n.d.
Smith, Hamilton. The Second Epistle to
Timothy. Wooler, Northumberland, An-
glia: Central Bible Hammond Trust Ltd.,
n.d.
Stock, Eugene. Plain Talks on the Pastoral
Epistles. Londra: R. Scott, 1914.
Van Oosterzee, J. J. "The Pastoral Letters."
Lange 's Commentary on the Holy Scrip-
tures. Vol. 23. Grand Rapids: Zondervan
Publishing House, n.d.
Vine, W. E. Exposition of the Epistles to
Timothy. Londra: Pickering & Inglis,
1925.
Wuest, Kenneth S. The Pastoral Epistles in
the Greek New Testament. Grand Rap-
ids: Wm. B. Eerdmans Publishing Co.,
1953.

A DOUA EPISTOLA CĂTRE
TIMOTEI
Introducere
„A doua epistolă către Timotei... este expresia inimii lui [Pavel], care, în afara
Palestinei, a întemeiat şi clădit, sub călăuzirea lui Dumnezeu, adunarea lui
Dumnezeu pe pământ. [Epistola] a fost scrisă având în vedere eşecul adunării şi
îndepărtarea ei de la principiile pe care o statornicise el."
— J. N. Darby

I. Locul unic în Canon
Ultimele cuvinte rostite de oameni renu-
miţi sunt, în general, preţuite de cei ce i-au
iubit. Deşi 2 Timotei nu constituie, literal-
mente, ultimele cuvinte ale lui Pavel, episto-
la este totuşi ultima sa scriere adresată creş-
tinilor care se cunoaşte, trimisă iniţial preaiu-
bitului său asistent, Timotei.
Stând în celula sa mohorâtă din Roma, în
care abia răzbătea lumina printr-o mică
ferestruică din tavan, şi aşteptându-şi execu-
tarea prin decapitare, duhovnicescul, inteli-
gentul şi caldul apostol, ajuns acum la bătrâ-
neţe, cu sănătatea şubrezită de pe urma
îndelungatei şi statornicei sale alergări pentru
Dumnezeu, îi adresează lui Timotei un ultim
îndemn, să se ţină cu toată fermitatea de
adevărul şi viaţa ce i-au fost prezentate.
Asemenea altor scrieri din categoria: „A
doua epistolă către..." 2 Timotei se ocupă de
învăţătorii falşi şi de apostaţii din zilele de
pe urmă. Nu putem să nu remarcăm că o
mare parte a atacurilor făţişe dezlănţuite
împotriva autenticităţii cărţii 2 Timotei (şi a
celor şi mai înverşunate îndreptate asupra lui
2 Petru) se datorează faptului că scepticii li-
deri religioşi care formulează aceste teorii
negative sunt osândiţi ei înşişi de faptul că se
folosesc de religie ca de o pulpană sub care
se ascund, făcându-se vinovaţi chiar de pă-
catul asupra căruia ne previne Pavel (3:1 -9).
Indiferent ce ar spune unii, avem mare
trebuinţă de 2 Timotei — carte care îşi
dovedeşte cu prisosinţă autenticitatea!
H. Paternitatea
Pentru discuţia pe marginea paternităţii
lui Doi Timotei, vezi Introducerea la Episto-
lele Pastorale.

III.	Data
Doi Timotei a fost scrisă din închisoare
(tradiţia susţine că a fost vorba de închisoa-
rea Mamertină, din Roma, aflată şi azi pe
traseul turistic al oraşului). Ca cetăţean
roman, Pavel nu putea fi aruncat la lei sau
răstignit, ci „merita" o execuţie prin decapi-
tarea cu sabia. întrucât el a fost ucis sub
domnia lui Nero, care a murit la 8 iunie, anul
68, data redactării cărţii 2 Timotei trebuie
situată în intervalul cuprins între toamna
anului 67 şi primăvara anului 68.
IV.	Tema
Tema cărţii 2 Timotei ne este prezentată
foarte clar la 2:15: „Străduieşte-te să te
prezinţi aprobat înaintea lui Dumnezeu, ca
un lucrător care n-are de ce să-i fie ruşinezi
care împarte drept Cuvântul adevărului." In
contrast cu 1 Timotei, unde se subliniază
conduita colectivă, a întregii adunări, aici
sunt proeminente reponsabilitatea şi conduita
invidividuală. Prin urmare, tema cărţii ar
putea fi: „Responsabilitatea individuală, într-
o vreme de eşec colectiv."
Multă decădere colectivă a bisericii măr-
turisite se constată în această scrisoare. S-a
înregistrat o mare îndepărtare de la credinţă
şi adevăr. Ce efect va avea această îndepărta-
re asupra credinciosului individual? îl absol-
vă ea de a mai căuta să se ţină cu tot dina-
dinsul de adevăr şi să trăiască o viaţă evla-
vioasă? Răspunsul dat de 2 Timotei este un
categoric Nu! „Străduieşte-te să te prezinţi
aprobat...."
Situaţia tânărului Daniel la curtea împăra-
tului Babilonului (Dan. 1) constituie o ilus-
traţie elocventă în acest sens. Datorită înde-
lungatei persistări a israeliţilor în răutate

925

926

2 Timotei

Daniel, împreună cu alţii au fost duşi robi în
Babilon de către împăratul Nebucadneţar. Ei
au fost privaţi de posibilitatea practicării
formelor exterioare ale religiei iudaice —
aducerea de jertfe, slujba preoţească, închi-
narea în templu, etc. Toate acestea aveau să.
fie în curând suspendate, când, după numai
câţiva ani, Ierusalimul avea să fie nimicit şi
întreaga naţiune dusă în captivitate. în aceste
condiţii, îl vedem noi oare pe Daniel spunân-
du-şi: „Ce rost mai are să mă ţin de Lege şi
de Proroci? Oare n-ar fi mai nimerit să mă
deprins cu practicile, normele şi morale de

aici, din Babilon?" Istoria consemnează
răspunsul minunat şi strălucitor pe care 1-a
dat însă Daniel, prin viaţa de credinţă trăită
în împrejurări aparent atât de vitrege.
Tot aşa şi 2 Timotei se adresează fiecărui
copil al lui Dumnezeu care constată că măr-
turia colectivă a bisericii este departe de
simplitatea şi sfinţenia de care dădea dovadă
în zilele de demult, de la îneputul Noului
Testament. Fiecare credincios şi fiecare
credincioasă are în continuare responsabili-
tatea „să trăiască în evlavie în Cristos Isus"
(2 Timotei 3:12).

SCHIŢA CĂRŢII
I. SALUTĂRI INTRODUCTIVE ADRESATE LUI TIMOTEI (1:1-5)
II. ÎNDEMNURI ADRESATE LUI TIMOTEI (1:6-2:13)
A.	Să fie fidel (1:6-18)
B.	Să rabde (2:1-13)
III. FIDELITATEA CONTRASTATĂ CU APOSTAZIA (2:14-4:8)
A.	Fidelitatea faţă de adevăratul creştinism (2:14-4:8)
B.	Apostazia viitoare (3:1-13)
C.	Resursele omului lui Dumnezeu, având în vedere apostazia (3:14-4:18)
IV. CÂTEVA CERERI ŞI REMARCI PERSONALE (4:9-22)
Comentariu

I.   SALUTĂRI INTRODUCTIVE
ADRESATE LUI TIMOTEI (1:1-5)
1:1 Pavel se prezintă pe sine de la înce-
putul Scrisorii ca apostol al lui Isus Cristos.
El fusese împuternicit şi uns ca apostol cu o
misiune specială de către proslăvitul nostru
Domn. Această ungere nu s-a făcut de către
oameni sau prin intermediul oamenilor, ci în
chip nemijlocit prin voia lui Dumnezeu. De
asemenea, Pavel spune că apostolia lui este
prin voia Iui Dumnezeu, potrivit făgăduin-
ţei vieţii care este în Cristos Isus. Dumne-
zeu a făgăduit că toţi cei care cred în Cristos
Isus vor primi viaţa veşnică. Chemarea lui
Pavel de a fi apostol s-a făcut în armonie cu
această făgăduinţă. De fapt, dacă n-ar fi fost
această făgăduinţă, n-ar mai fi fost nevoie de
un apostol ca Pavel.
Cum se exprimă şi Vine: „După planul
divin viaţa aceasta, care era în Cristos Isus în
trecutul etern, ne-a fost dăruită şi nouă. Or,
într-o concordanţă deplină cu planul acesta a
devenit Pavel apostol."

V. Paul Flint expune cele cinci referiri la
viaţă din această epistolă, după cum urmea-
ză: 1:10, prezentarea făgăduinţei; 2:11,
participarea vieţii; 3:12, modelul vieţii; şi
4:1, scopul vieţii.
1:2 Lui Timotei i se spune iubitul meu
fiu. Nu se poate demonstra conclusiv că
Timotei a fost realmente convertit prin lucra-
rea lui Pavel. La Fapte 16:1 se consemnează
prima lor întâlnire, unde Timotei e înfăţişat
ca fiind deja un ucenic, înainte ca Pavel să fi
sosit la Listra. în orice caz, apostolul îl
considera un fiu iubit în credinţa creştină.
Ca la 1 Timotei, salutul lui Pavel cuprin-
de: har, îndurare şi pace. S-a arătat la co-
mentariul asupra lui 1 Timotei că atunci
când le scrie bisericilor, Pavel în mod obiş-
nuit le adresează har şi pace. Când îi scrie lui
Timotei, el adaugă cuvântul îndurare. Guy
King sugerează că e nevoie de har pentru
orice slujire, de îndurare pentru orice eşec şi
de pace pentru orice împrejurare. Bine a spus
cineva: „Har celor nevrednici, îndurare celor
neajutoraţi şi pace celor neliniştiţi." Hiebert

2 Timotei

927

defineşte harul drept: „dragostea şi îndura-
rea spontană şi auto-declanşată a lui Dumne-
zeu, care îl face să se poarte cu compasiune
şi dulce afecţiune cu cei nenorociţi şi întris-
taţi."2
Aceste binecuvântări izvorăsc de Ia
Dumnezeu Tatăl şi de la Cristos Isus,
Domnul nostru. Iată un alt exemplu în care
îl vedem pe Pavel dându-I cinste Fiului
întocmai cum îi dă cinste Tatălui.
1:3 în stilul său caracteristic, Pavel
izbucneşte acum în exclamaţii de mulţumire.
Să nu uităm unde se afla pe când înălţa
aceste mulţumiri: în carcera de la Roma,
unde fusese întemniţat pentru propovăduirea
evangheliei, fiind tratat acum ca un deţinut
de drept comun. Credinţa creştină era în
această perioadă supusă de către guvernul
roman unui val de reprimare făţişă. Mulţi
creştini fuseseră omorâţi până la această
dată. în pofida acestor împrejurări vitrege,
Pavel găseşte resursele de a-şi începe Scri-
soarea către Timotei cu cuvintele: „Ii mul-
ţumesc lui Dumnezeu!"
Apostolul îl slujea acum pe Dumnezeu
cu o conştiinţă curată, cum făcuseră şi
strămoşii lui. Deşi strămoşii lui nu erau
creştini, ei erau credincioşi în Dumnezeul
Cel viu. Ei I se închinau Lui şi căutau să-I
slujească. Ei nutreau „nădejdea în învierea
morţilor", cum arătase Pavel la Fapte 23:6.
De aceea a putut el afirma, mai încolo, la
Fapte 26:6, 7a: „Şi acum sunt aici ca să fiu
judecat pentru nădejdea făgăduinţei pe care
Dumnezeu a facut-o părinţilor noştri şi a
cărei împlinire o aşteaptă cele douăsprezece
seminţii ale noastre, care slujesc necurmat
lui Dumnezeu, zi şi noapte."
Astfel Pavel avea temei să spună că
slujirea sa faţă de Domnul se desfăşura după
pilda strămoşilor săi. Termenul întrebuinţat
de el pentru verbul a sluji3 se referă la loiali-
tate şi devotament. El dădea deplină recu-
noaştere Dumnezeului Celui adevărat.
în continuare Pavel se referă la neconte-
nita pomenire a lui Timotei în rugăciunile
sale, zi şi noapte. Ori de câte ori marele
apostol stătea de vorbă cu Domnul în rugă-
ciune, îşi amintea de preaiubitul şi tânărul
său colaborator, pomenindu-i numele înain-
tea Tronului de Har. Pavel ştia că sorocul
slujirii sale se apropia cu repeziciune de
sfârşit. El ştia că Timotei va râmâne —
omeneşte vorbind — singur, trebuind să
ducă mai departe mărturia sa pentru Cristos.
El cunoştea dificultăţile cu care va fi con-
fruntat, ceea ce-1 îndemna să se roage necon-

tenit pentru acest tânăr ostaş al credinţei.
1:4 Ce mişcată trebuie să fi fost inima lui
Timotei când a citit aceste cuvinte! După
cum se exprimă Moule, apostolul Pavel era
cuprins de „dorul" de a-1 revedea. Asistăm
aici la o expresie de neasemuită dragoste şi
preţuire pentru tânărul său colaborator, care
subliniază cu elocvenţă gingăşia, tandreţea şi
smerenia lui Pavel.
Poate că la ultima lor despărţire Timotei
va fi izbucnit în lacrimi de întristare, care
vor fi avut o profundă înrâurire asupra lui
Pavel. Hiebert crede că acest moment a
survenit atunci când poliţia sau ostaşii ro-
mani „l-au smuls" pe Pavel de lângă Timo-
tei4 — clipă de neuitat pentru Pavel, care
acum îşi exprimă dorul nespus de a putea fi
din nou alături de Timotei, pentru a se umple
de bucurie. Nu găsim la Pavel nici o dojana
pentru lacrimile vărsate de Timotei, nimic
care să sugereze că le-ar fi considerat un gest
„nebărbătesc" sau că în creştinism nu ar fi
loc pentru emoţii. J. H. Jowett avea obiceiul
să spună: „Inimile lipsite de lacrimi nu vor
putea fi nicicând vestitoare ale pasiunii.
Când inima noastră nu mai simte durerea,
vom înceta de a mai fi slujitorii pasiunii."
1:5 într-un fel sau altul Pavel va fi luat
cunoştinţă despre credinţa neprefăcută a lui
Timotei. Credinţa sa era autentică, sinceră şi
adevărată, neascunsă după nici o mască.5
Dar Timotei nu a fost primul din familia
lui care a primit mântuirea. Se pare că buni-
ca lui evreică Lois auzise vestea bună a
mântuirii şi îl primise pe Domnul Isus ca pe
Mesia. Iar fiica ei Eunice, evreică şi ea
(Fapte 16:1), devenise de asemenea creştină,
în felul acesta, Timotei a ajuns să cunoască
marile adevăruri ale credinţei creştine, repre-
zentând a treia generaţie din acea familie
care şi-a pus încrederea în Mântuitorul. Nu
ni se spune nimic în Scriptură dacă tatăl lui
Timotei era convertit.
Deşi mântuirea nu se poate moşteni de la
părinţi credincioşi, este totuşi adevărat că în
Scriptură există acest principiu al familiei
creştine. Se pare că lui Dumnezeu îi face
plăcere să mântuiască familii întregi. Nu este
voia Lui ca vreun membru al acestor familii
să lipsească din ceata celor mântuiţi.
Observaţi ce spune apostolul, că credin-
ţa a locuit în Lois şi Eunice. Cu alte cuvin-
te, ea nu a fost un oaspete ocazional, ci o
prezenţă necurmată în viaţa lor. Pavel era
încredinţat că tot aşa stăteau lucrurile şi cu
Timotei. Era o credinţă autentică, pe care
Timotei avea s-o exercite neabătut, în pofida

928

2 Timotei

tuturor încercărilor la care avea să fie supus
din pricina ei.
II. SALUTĂRI INTRODUCTIVE A-
DRESATE LUI TIMOTEI (1:6-2:13)
A. Să fie fidel (1:6-18)
1:6 Datorită familiei evlavioase din care
provenea şi propriei sale credinţei, Timotei
este îndemnat să înflăcăreze darul lui
Dumnezeu care este în el. Nu ni se spune în
ce consta darul lui Dumnezeu. Unii cred că
se referă la Duhul Sfânt. Alţii sunt de părere
că a fost o deprindere anume pe care i-a
conferit-o Domnul pentru o slujbă creştină
deosebită — de pildă, darul de evanghelist,
pastor sau învăţător. Din textul epistolei
reiese clar că Timotei fusese chemat la
slujba creştină, fiind în acest sens înzestrat
cu un dar special. Aici el este îndemnat să
înflăcăreze darul. Să nu se lase descurajat de
starea generală de decădere din jurul lui.
După cum este prevenit să nu facă din sluji-
rea lui pentru Domnul o simplă ocupaţie, să
nu-şi desfaşoarea lucrarea mecanic, ca pe o
rutină comodă. Mai degrabă, este îndemnat
să dea tot mai multă posibilitate de exprima-
re darului său, pe măsură ce zilele sunt tot
mai sumbre.
Darul acesta fusese sădit în Timotei prin
punerea mâinilor apostolului. A nu se con-
funda această punere a mâinilor cu serviciul
de ordinare practicat actualmente în cercurile
clerice. Cuvintele din versetul de faţă au
exact sensul transmis: anume că darul i-a
fost încredinţat lui Timotei în momentul în
care Pavel şi-a pus mâinile peste el. Aposto-
lul a fost canalul prin care i s-a conferit lui
Timotei acest dar.
în acest moment se ridică imediat între-
barea: „Se mai petrece acest lucru şi în
vremea noastră?" Răspunsul este: nu. Pute-
rea de a conferi un dar prin punerea mâinilor
i-a fost dată lui Pavel ca apostol al lui Isus
Cristos. întrucât azi nu mai avem apostoli în
acelaşi înţeles al cuvântului, nu mai avem
puterea de a săvârşi minuni apostolice.
Versetul acesta trebuie studiat în legătură
cu 1 Timotei 1:18 şi 4:14. însăilând aceste
trei versete, constatăm următoarea ordine a
desfăşurării evenimentelor, reliefată de Vine.
Prin rostire apostolică, Pavel a fost călăuzit
să se îndrepte spre Timotei, ca spre unul
ridicat [de Domnul] în vederea unei slujiri
speciale. Printr-un act formal din partea
apostolului, Domnul 1-a înzestrat pe Timotei
cu un dar. Bătrânii au recunoscut ceea ce a

făcut Dumnezeu prin punerea mâinilor lor.
Iar acţiunea aceasta nu a constituit un act de
ordinare, prin care să se transmită un dar sau
0	funcţie ecleziastică.6
Sau, sum rezumă Stock: „Darul a fost
transmis «prin» mâinile lui Pavel, dar «cu»
mâinile presbiterilor."
1:7 Deşi era confruntat cu perspectiva
martirajului, Pavel şi-a găsit timp să-i amin-
tească lui Timotei că Dumnezeu nu ne-a
dat un duh de frică sau de laşitate. Nu e
timpul să ne lăsăm timoraţi sau intimidaţi.
Ci Dumnezeu ne-a dat un duh de putere.
Avem la dispoziţia noastră tărie nelimitată.
Prin învrednicirea Duhului Sfânt, credincio-
sul poate sluji cu vitejie, poate îndura, poate
suferi biruitor şi, dacă trebuie, poate muri
glorios.
Dumnezeu ne-a dat şi un duh de dragos-
te. Dragostea noastră pentru Dumnezeu este
cea care alungă frica, făcându-ne să fim
dispuşi să ne dăruim lui Cristos, pe de-a-
ntregul, oricât ne-ar costa acest lucru. Dra-
gostea noastră pentru semenii noştri este
aceea care ne face să fim dispuşi să îndurăm
tot felul de persecuţii, la care să răspundem
întotdeauna cu bunătate.
în fine, Dumnezeu ne-a dăruit un duh de
minte sănătoasă sau de disciplină. Cuvinte-
le minte sănătoasă nu transmit integral
ideea cuprinsă în acest verset, sugerând mai
degrabă că creştinul trebuie să fie totdeauna
sănătos la minte, fără să aibă crize nervoase
sau alte tulburări psihice. Versetul acesta a
fost adesea supus unor interpretări greşite,
din care s-a formulat învăţătura potrivit
căreia creştinul care trăieşte aproape de
Domnul nu ar putea fi afectat niciodată de
tulburări psihice. Dar această învăţătură e
lipsită de temei biblic, pentru că multe boli
psihice se datorează unor carenţe moştenite,
în timp ce altele pot suveni în urma altei
condiţii fizice ce nu are nici o legătură cu
viaţa spirituală a acelei persoane.
Ceea ce ne învaţă versetul de faţă este că
Dumnezeu ne-a dat un duh de stăpânire de
sine. Cu alte cuvinte, trebuie să fim circum-
specţi, să chibzuim bine înainte de a între-
prinde o acţiune, evitând să ne pripim sau să
acţionăm impulsiv şi nechibzuit. Indiferent
cât de ostile ar fi împrejurările în care ne
aflăm, suntem chemaţi să cumpănim bine
lucrurile, procedând cu multă băgare de
seamă.
1:8 Lui Timotei i se spune să nu-i fie
ruşine. în versetul 12, Pavel afirmă că lui nu-
1	este ruşine. în fine, în versetul 16, citim că

2 Timotei

929

lui Onisifor nu-i era ruşine. Predicarea evan-
gheliei era un delict pe vremea aceea. Cei ce
căutau să-L mărturisească în public pe Dom-
nul şi Mântuitorul lor erau prigoniţi. Timotei
nu trebuie însă să se lase înfricat de aceste
prigoane. Lui nu trebuie să-i fie ruşine de
evanghelie, chiar dacă ea presupune suferin-
ţă, după cum nu trebuie să-i fie ruşine de
apostolul Pavel, care se află în închisoare. în
acest punct, unii creştini îi întorseseră deja
spatele, negreşit de teama ca nu cumva
solidarizarea lor cu el să le aducă persecuţii
şi chiar moartea.
Timotei este îndemnat să-şi ia partea la
suferinţele care însoţesc evanghelia şi să le
îndure prin puterea lui Dumnezeu. Să nu
încerce să evite ocara ce le-ar putea însoţi, ci
să îndure alături de Pavel această umilire.
1:9 Apostolul 1-a îndemnat pe Timotei să
fie plin de râvnă (v. 6, 7) şi curaj (v. 8).
Acum Pavel explică de ce este aceasta singu-
ra atitudine raţională pe care o putem adopta
— care se regăseşte în minunatele relaţii,
statornicite în har, prin care tratează Dumne-
zeu cu noi. Mai întâi, El ne-a mântuit. Asta
înseamnă că ne-a izbăvit de pedeapsa păca-
tului. Apoi El ne izbăveşte necontenit de
puterea păcatului iar într-o zi ne va izbăvi de
însăşi prezenţa păcatului. De asemenea, El
ne-a eliberat de lume şi de Satan.
în plus, Dumnezeu ne-a chemat cu o
chemare sfântă. Nu numai că ne-a izbăvit
de rău, ci ne-a înzestrat cu toate binecuvântă-
rile duhovniceşti în locurile cereşti în Cristos
Isus. Chemarea sfântă a creştinului este
descrisă amănunţit în capitolele 1-3 din
Efeseni, dar mai cu seamă în capitolul 1.
Acolo aflăm că suntem aleşi, predestinaţi, fii
adoptaţi, acceptaţi în Preaiubitul, răscumpă-
raţi prin sângele Lui, iertaţi, pecetluiţi cu
Duhul Sfânt şi ni s-a dat arvuna moştenirii
noastre. (Pe lângă această chemare sfântă,
noi mai avem şi o chemare înaltă, Filipeni
3:14 şi o chemare cerească, Ev. 3:1.)
Această mântuire şi chemare nu sunt
după faptele noastre. Cu alte cuvinte, ele
ne-au fost dăruite prin harul lui Dumnezeu.
Asta înseamnă că nu le-am meritat, că, de
fapt, meritam exact contrariul. Şi nici nu le
puteam dobândi prin merite, după cum nici
nu le-am căutat. Ci Dumnezeu ni le-a dăruit
fără plată, necondiţionat şi fără să ne ceară
vreun preţ.
Acest lucru e explicat în continuare de
cuvintele: după planul şi harul Lui. Oare
de ce i-a iubit Dumnezeu pe păcătoşii nele-
giuiţi atât de mult încât a fost dispus să-L

trimită pe propriul Său Fiu să moară pentru
ei? Ce L-a determinat să plătească un preţ
atât de mare, ca să-i salveze de iad şi să-i
ducă în,cer, pentru a petrece veşnicia alături
de El? Singurul răspuns posibil este: după
planul şi harul Lui. Motivul care a stat la
baza acţiunii Lui nu stă în noi, ci în inima
Lui nespus de mare şi plină de iubire. Ne-a
iubit pentru că ne-a iubit!
Bunăvoinţa Sa ne-a fost dată în Cristos
Isus înainte de a fi început timpul. Asta
înseamnă că în veşnicia trecută, Dumnezeu
a hotărât acest minunat plan al mântuirii. El
a decis să-i mântuiască pe păcătoşii vinovaţi
prin lucrarea înlocuitoare a scumpului Său
Fiu. El S-a hotărât să ofere viaţa veşnică
tuturor celor ce aveau să-L primească pe Isus
Cristos ca Domn şi Mântuitor. Metoda prin
care puteam noi fi mântuiţi a fost concepută
nu numai înainte de a ne naşte noi, ci înainte
de a fi început timpul.
1:10 Aceeaşi evanghelie, ce a fost conce-
pută în eternitate, a fost revelată în timp. A
fost revelată prin arătarea Mântuitorului
nostru Isus Cristos. în zilele când Se afla în
trup [pe pământ], El a propovăduit în public
vestea bună a mântuirii, învăţându-i pe oa-
meni că El trebuie să moară, să fie îngropat
şi să învie din morţi, pentru ca Dumnezeu
să-i poată mântui, cu dreptate, pe păcătoşi.
El a abolit moartea. Cum vine asta,
când noi ştim că moartea este încă o prezen-
ţă atât de vizibilă pe pământ? Versetul subli-
niază ideea că El a anulat moartea sau a
dezafectat-o, a scos-o din funcţie. înainte de
învierea lui Cristos, moartea domnea ca un
tiran nemilos peste oameni, trona ca un
duşman de temut. Frica morţii îi ţinea pe
oameni în robie. Dar învierea Domnului Isus
este chezăşia faptului că toţi cei ce se încred
în El vor învia din morţi şi nu vor mai muri
niciodată. în acest sens a anulat El moartea,
prin faptul că a deposedat-o de boldul ei.
Moartea este acum solul lui Dumnezeu, care
duce sufletul credinciosului în cer. Acum ea
este slujitoarea, iar nu stăpâna noastră.
Nu numai că Domnul Isus a anulat
moartea, dar a şi adus la lumină viaţa şi
nemurirea prin Evanghelie. în perioada
Vechiului Testament, cei mai mulţi oameni
aveau doar o vagă şi ceţoasă idee despre
viaţa de dincolo de moarte. Ei considerau că
cei dragi ai lor se duceau în Şeol, adică
intrau în starea invizibilă a duhurilor celor
trecuţi în lumea cealaltă. Deşi le era înfăţi-
şată nădejdea cerească, de cele mai multe ori
ei n-o înţelegeau prea bine.

930

2 Timotei

Dar după venirea lui Cristos noi avem
mult mai multă lumină asupra acestui su-
biect. De pildă, ştim că atunci când un cre-
dincios moare, duhul lui se duce la Cristos,
ceea ce este mult mai bine. El este absent din
trup, dar acasă cu Domnul. El intră în viaţa
veşnică, în toată plinătatea ei.
Cristos nu numai că a adus Ia lumină
viaţa, ci şi nemurirea. Nemurirea se referă
la învierea trupului. Când citim la 1 Corin-
teni 15:53 că „ceea ce este supus putrezirii
trebuie să se îmbrace în neputrezire", noi
ştim că deşi trupul este aşezat în mormânt,
întorcându-se în ţărână, totuşi la venirea lui
Cristos acelaşi trup va fi înviat din morţi şi
plăsmuit într-un trup de slavă, similar cu cel
al Domnului Isus însuşi. Sfinţii din VT nu
posedau aceste cunoştinţe. Ele însă ne-au
fost aduse nouă prin arătarea Mântuitoru-
lui nostru, Isus Cristos.
1:11 Tocmai pentru propovăduirea aces-
tei evanghelii slăvite a fost Pavel predica-
tor, apostol şi învăţător al Neamurilor. Un
predicator este un vestitor a cărui misiune
este de a vesti un mesaj. Un apostol este un
om trimis divin, dotat divin şi împuternicit
divin. Un învăţător este unul a cărui misiu-
ne este de a-i îndoctrina pe alţii, explicându-
le adevărul într-o manieră inteligibilă, pentru
ca alţii să poată răspunde prin credinţă şi
ascultare. Al Neamurilor7 subliniază misiu-
nea specială ce i-a fost încredinţată lui Pavel
de a vesti şi sluji naţiunile ne-evreieşti.
1:12 întemniţarea lui Pavel s-a datorat
tocmai faptului că şi-a îndeplinit cu credin-
cioşie misiunea! El nu a şovăit să vestească
adevărul lui Dumnezeu; nici o teamă pentru
siguranţa lui personală nu a reuşit să-i închi-
dă buzele. Deşi Pavel nu s-a bucurat de
certitudinea că va fi nevătămat, totuşi El a
fost pe deplin încrezător cu privire la Cel în
care a crezut. Deşi Roma părea că va reuşi
să-1 dea la moarte pe apostol, oamenii nu-L
puteau atinge pe Domnul Său. Pavel ştia că
Cel în care s-a încrezut are putere. Are
putere pentru ce? Are putere să păzească
ce I-am încredinţat, până în ziua aceea.
Comentatorii sunt împărţiţi aici în opinia lor
cu privire la sensul avut în vedere de apostol.
Unii cred că Pavel s-a referit la mântuirea
sufletului său. Alţii cred că se referă la evan-
ghelie. Cu alte cuvinte, chiar dacă apostolul
Pavel va fi dat la moarte, evanghelia nu va fi
stăvilită. Dimpotrivă, cu cât i se vor împotri-
vi mai mult oamenii, cu atât ea va propăşi
mai mult.
Cel mai nimerit mi se pare să luăm sin-

tagma în sensul ei cel mai larg. Pavel era
încredinţat că situaţia sa se afla în mâinile
cele mai bune. Dşi era confruntat cu moar-
tea, nu-1 încercau sentimente de nesiguranţă.
Isus Cristos era Domnul său Atotputernic.
Or, la El nu poate exista înfrângere sau eşec.
Nu avea, prin urmare, de ce să se teamă.
Mântuirea lui Pavel era asigurată, după cum
tot atât de certă era şi victoria finală a slujirii
sale pentru Cristos aici pe pământ.
Ziua aceea este sintagma preferată a lui
Pavel, referindu-se la venirea Domnului Isus
Cristos şi în special la Scaunul de Judecată
al lui Cristos, când se va trece în revistă
slujirea noastră pentru El şi când Dumnezeu
va răsplăti cu bunătatea Lui credincioşia
oamenilor.
1:13 Versetul ar putea fi înţeles în două
modalităţi. Mai întâi, Timotei este îndemnat
să se ţină strâns de modelul cuvintelor
sănătoase. Nu este chemat doar să fie loial
adevărului cuvântului lui Dumnezeu, ci
trebuie să se ţină strâns chiar de expresiile
prin care este transmis adevărul acesta. Poate
că n-ar strica să explicităm conceptul printr-
un exemplu. în vremea noastră, ni se suge-
rează uneori că ar trebui să renunţăm la
expresii chipurile „demodate" de genul:
„născut din nou" sau „sângele lui Isus". Asta
pentru că oamenii ar simţi nevoia de a folosi
un limbaj „mai elevat"! Numai că aici se
ascunde un pericol foarte subtil. Prin aban-
donarea modului scriptural de exprimare,
adesea ei renunţă la înseşi adevărurile pe
care le transmit aceste expresii. Prin urmare,
Timotei trebuie să se ţină strâns de însuşi
modelul cuvintelor sănătoase.
Dar versetul acesta mai sugerează şi
faptul că cuvintele lui Pavel trebuiau să
slujească de model sau de tipar pentru Timo-
tei. Tot ce urma să predea Timotei de atunci
încolo trebuie să fie în armonie cu schiţa sau
şablonul ce i s-a încredinţat. îndeplinindu-şi
slujba, Timotei trebuia să facă acest lucru în
credinţa şi dragostea care sunt în Cristos
Isus. Credinţa înseamnă nu numai încrede-
re, ci şi bizuire. Dragostea cuprinde nu
numai dragostea faţă de Dumnezeu, ci şi
dragostea faţă de fraţii şi surorile noastre de
credinţă şi faţă de lumea care piere în jurul
nostru.
1:14 Lucrul acela bun se referă la
evanghelie. Mesajul iubirii răscumpărătoare
i-a fost încredinţat lui Timotei. El nu are
voie să adauge la el sau să încerce să-1 îmbu-
nătăţească în vreun fel, ci el are responsabi-
litatea de a-1 păzi prin Duhul Sfânt, care

2 Timotei

931

locuieşte în noi. Pe când scria Pavel această
scrisoare, el era conştient de marea îndepăr-
tare de la credinţă ce ameninţa biserica. Din
multe direcţii aveau să fie lansate atacuri la
adresa credinţei. Timotei este îndemnat
aşadar să rămână fidel cuvântului lui Dum-
nezeu. El nu va fi însă nevoit să facă acest
lucru cu puterea lui proprie, ci Duhul Sfânt,
care locuieşte în el, îi va pune la dispoziţie
tot ceea ce are nevoie pentru a-şi aduce la
îndeplinire sarcina.
1:15 Gândindu-se la norii negri ce se
adunau deasupra bisericii, Pavel îşi aduce
aminte cum creştinii din Asia l-au părăsit.
întrucât chiar pe când scria Pavel această
scrisoare, Timotei se afla, după câte se pare,
la Efes, ştia prea bine la ce se referă aposto-
lul.
Se pare că creştinii din Asia au întrerupt
legăturile cu Pavel, când au aflat că a fost
arestat şi întemniţat. Ei l-au părăsit chiar
atunci când el avea mai mare trebuinţă de ei.
Probabil că au făcut-o din raţiuni de ordin
personal, temându-se să nu păţească şi ei la
fel. Guvernul roman urmărea depistarea
tuturor celor care propagau credinţa creştină.
Apostolul Pavel era unul din cei mai cunos-
cuţi reprezentanţi ai creştinismului. Prin
urmare, oricine ar fi încercat să ia legătura
cu el risca să fie încondeiat imediat ca adept
al cauzei sale.
Nici nu se afirmă, nici nu se lasă să se
înţeleagă că aceşti creştini L-ar fi părăsit pe
Domnul sau biserica. Totuşi a fost un act de
laşitate şi necredincioşie să-1 părăsească pe
Pavel în ceasul încercării sale.
Poate că Figel şi Hermogen erau lideri
ai mişcării ce milita pentru desolidarizarea
de Pavel. în orice caz, ei şi-au atras ruşine şi
dezaprobare veşnică pentru refuzul lor de a
purta ocara lui Cristos alături de robul Său.
Guy King comentează că: „numele urâte n-
aveu cum să şi le schimbe, dar caracterul
urât şi l-ar fi putut drege întrucâtva."
1:16 Există două curente de gândire cu
privire la Onisifor. Unii cred că şi el 1-a
părăsit pe Pavel şi că de aceea apostolul se
roagă acum ca Domnul să-Şi arate îndurarea
faţă de el. Alţii sunt de părere că el este
amintit aici ca o excepţie salutară faţă de cei
pe care apostolul i-a descris mai sus. Noi
credem că această variantă din urmă este cea
corectă.
Pavel îl roagă pe Domnulsă dea îndu-
rare peste casa lui Onisifor. îndurarea —
ni se arată la Matei 5:7 — este răsplata celor
care au fost îndurători. Nu ni se spune în ce

fel anume 1-a înviorat Onisifor pe Pavel.
Poate că i-a adus alimente şi îmbrăcăminte
în carcera plină de igrasie şi întuneric de la
Roma. în orice caz, lui nu i-a fost ruşine să-1
viziteze pe Pavel în închisoare. N-a ţinut
cont de pericolul la care se expunea, dorind
cu orice preţ să vină în ajutorul unui prieten
alfat la nevoie, cum arată superb Jowett:
Distingem o trăsătură minunată a caracterului lui
Onisifor în cuvintele apostolului: „Nu i-a fost
ruşine de lanţul meu.".. .De îndată ce eşti pus în
lanţuri, prietenii ţi se împuţinează simţitor. De
pildă, lanţul sărăciei îi va îndepărta pe mulţi de
tine; tot aşa şi lanţul nepopularitâţii. Când
cineva este în culmea popularităţii, nu duce lipsă
de prieteni. Dar când i se atârnă un lanţ, unul
câte unul, prietenii îl părăsesc. Dar slujitorilor
brizei dimineţii le place să se adune sub umbra
serii. îşi găsesc plăcerea în a sluji pe melaguri
bântuite de deznădejde, unde sufletele zac
ferecate în lanţuri de tot felul. „Nu i-a fost ruşine
de lanţul meu." Lanţul a fost o atracţie pentru
Onisifor, făcând să-i sfârâie călcâiele şi să se
avânte cu şi mai mare râvnă în slujirea sa.8
Versetul acesta a fost adesea supus unor
interpretări greşite, susţinându-se că ar apro-
ba rugăciunea pentru cei morţi. Argumentul
de la care pleacă susţinătorii acestui punct de
vedere este că la ora când scria Pavel aceste
rânduri, rugându-L pe Dumnezeu să-Şi arate
îndurarea faţă de casa lui, Onisifor murise
deja. Dar nu avem absolut nici un indiciu că
Onisifor ar fi murit deja. Susţinătorii acestui
punct de vedere sunt adepţii unor vorbării
goale şi lipsite de sens, agăţându-se de un
pai, pentru a-şi propti o practică total nebi-
blică.
1:17 Când Onisifor a sosit la Roma, el
a avut cel puţin trei alternative. Mai întâi,
putea să evite orice contact cu creştinii. în al
doilea rând, se putea întâlni cu credincioşii
în taină. Şi în fine putea să se expună perico-
lului de a-1 vizita pe Pavel în închisoare,
intrând în contact direct cu autorităţile roma-
ne. Spre meritul lui etern, el a ales această
alternativă din urmă. El 1-a căutat pe Pavel
cu multă grijă şi 1-a găsit.
1:18 Apostolul se roagă ca prietenul său
credincios să capete îndurare de Ia Dom-
nul „în ziua aceea". îndurare are aici
sensul de răsplată. Iar ziua aceea, aşa cum s-
a arătat, se referă la ziua când se vor împărţi
răsplăţile, adică Scaunul de Judecată al lui
Cristos.
încheind  secţiunea aceasta,  apostolul

932

2 Timotei

Pavel îi aminteşte lui Timotei felul cum 1-a
slujit Onisifor pe Pavel la Efes în felurite
feluri.
B. Să rabde (2:1-13)
2:1 A fi tare în harul care este în Cris-
tos Isus înseamnă a fi plin de curaj, în tăria
pe care o asigură harul Lui, de a merge cu
credinţă înainte pentru Domnul, având împu-
ternicirea pe care El ne-o dă, iară s-o meri-
tăm, prin unirea cu El.
2:2 Dar Timotei trebuie să se întărească
nu numai pe el însuşi, ci să asigure întărire
duhovnicească şi altora. El are răspunderea
de a transmite altora învăţăturile inspirate pe
care le-a primit de la apostolul. Pavel avea să
plece în curând de pe pământ. El îl învăţase
cu credincioşie pe Timotei în prezenţa mul-
tor martori. Chiar şi slujirea lui Timotei nu
va dura foarte mult, drept care el avea dato-
ria s-o pună la punct, în aşa fel încât alţii s-o
poată duce mai departe, ca învăţători.
Versetul acesta nu sprijină ideea unei
succesiuni apostolice, după cum nu se referă
la practica zilelor noastre de a ordina oameni
pentru slujirea în biserică. Mai degrabă, este
doar îndrumarea dată de Domnul bisericii,
pentru a asigura o succesiune de învăţători
competenţi.
Adesea s-a arătat că există patru generaţii
de credincioşi în versetul acesta, după cum
urmează:
1.	Apostolul Pavel.
2.	Timotei şi mulţi martori.
3.	Oameni credincioşi.
4.	Alţii.
Scriptura subliniază importanţa ca fiecare
membru al bisericii să fie angajat în evan-
ghelizare. Dacă fiecare credincios şi-ar face
partea, lumea ar putea fi evanghelizată într-o
singură generaţie. Dar lucrul acesta este doar
ipotetic, având în vedere perversitatea voin-
ţei omului, a „evanghelizării" rivale din
partea religiilor şi cultelor deraiate a]e lumii,
precum şi a multor altor obstacole. în latura
pozitivă însă un lucru e sigur: totdeauna este
loc pentru mai bine, în lucrarea creştinilor!
Observaţi că Timotei trebuie să încre-
dinţeze adevărul unor oameni de încredere,
adică unor oameni pe care te poţi bizui.
Aceşti oameni trebuie să fie în stare să-i
înveţe pe alţii. Dar asta presupune un anumit
grad de competenţă în slujba de predare.
2:3 Adesea s-a arătat că Pavel foloseşte
o sumedenie de comparaţii în acest capitol,
când îl descrie pe Timotei. Astfel îl numeşte
(1) fiu (v. 1); (2) ostaş (v. 3, 4); (3) atlet (v.

5); (4) plugar (v. 6); (5) lucrător (v. 15); (6)
vas (v. 21); (7) rob (slujitor) (v. 24).
Ca un bun ostaş al lui Cristos, Timotei
trebuie să îndure9 suferinţe şi greutăţi.
(Vezi 2 Cor. 11:23-29, unde găsim lista
multor greutăţi pe care şi Pavel le-a îndurat.)
2:4 Ostaşul descris în acest verset este
cel aflat în serviciu activ. Ba mai mult, el
este chiar în mijlocul luptei încinse. Nici un
ostaş aflat în împrejurări atât de grele nu se
încurcă în treburile acestei vieţi.
Să însemne oare aceasta că cei ce sunt în
slujba Domnului nu trebuie să se angajeze
deloc în ocupaţii seculare? Nicidecum nu
acesta e sensul versetului, căci Pavel însuşi
a lucrat la confecţionarea de corturi, paralel
cu predicarea evangheliei şi sădirea de bise-
rici. El a mărturisit că şi-a purtat de grijile
pământeşti cu propriile sale mâini.
Accentul trebuie pus pe cuvântul încur-
că. Ostaşul nu trebuie să permită împrejură-
rilor obişnuite ale acestei vieţi să devină
obiectul principal al existenţei sale. De pildă,
el nu trebuie să facă scop suprem în viaţă din
agonisirea hranei şi a îmbrăcăminţii. Mai
degrabă, slujirea lui Cristos trebuie să ocupe
locul primordial în viaţa lui, celelalte lucruri
ale acestei vieţi fiind ţinute pe plan secund.
Kelly spune: „A te încurca în afacerile aces-
tei vieţi înseamnă a renunţa la separarea de
lume, ocupând un loc în afacerile externe, ca
un partener autentic al acesteia."10
Un ostaş aflat la datorie rămâne într-o
stare de expectativă, gata să primească ordi-
ne de la cartierul general, căci doreşte să-i
fie plăcut celui care 1-a înrolat la oaste.
Desigur, credinciosul a fost înrolat de Dom-
nul şi dragostea noastră pentru El trebuie să
ne facă să nu ne angrenăm în lucrurile aces-
tei lumi.
2:5 Acum Pavel trece la imaginea unui
atlet, care concurează la jocuri. Pentru a
primi premiul, el trebuie să respecte regulile
jocului. Tot aşa este şi în slujirea creştină. Ce
mulţi sunt aceia care cad înainte de a ajunge
la linia de sosire, fiind descalificaţi pentru că
nu au rămas într-o stare de ascultare necon-
diţionată de Dumnezeu şi de cuvântul Său!
Iată câteva reguli privitoare la slujirea
creştină: (1) Creştinul trebuie să practice
auto-disciplina (1 Cor. 9:27). (2) El nu trebu-
ie să lupte cu armele firii, ci cu cele duhov-
niceşti (2 Cor. 10:4). (3) El trebuie să se
păstreze curat. (4) El nu trebuie să se certe,
ci să fie răbdător.
Cineva a zis: „Cel care e creştin doar în
timpul său liber este o contradicţie în ter-

2 Timotei

933

meni, pentru că întreaga viaţă a cuiva trebuie
să fie o străduinţă continuă de a trăi în prac-
tică creştinismul său, în toate clipele vieţii
sale şi în toate sferele."
2:6 Fermierul harnic trebuie să fie
primul care să se înfrupte din recolte.
Potrivit tuturor principiilor neprihănirii, cel
care munceşte din greu pentru ca să se facă
recolta are întâietatea la seceriş.
Deşi Darby este de acord că versiunea de
mai sus este o variantă posibilă în care se
poate reda textul original grec, el sugerează
că sensul pasajului ar fi acela că plugarul
trebuie să lucreze pentru a putea avea parte
de recoltă. Prin urmare, Darby traduce astfel
acest verset: „Gospodarul trebuie să mun-
cească înainte de a avea parte de roade."
Această traducere păstrează ideea necesităţii:
Ostaşul trebuie să îndure; atletul trebuie să
respecte regulile; fermierul trebuie să lucreze
din greu.
2:7 Dar în aceste ilustrări ale slujirii
creştine găsim lucruri mai profunde decât se
poate observa la suprafaţă. Timotei este
îndemnat să se gândească şi să mediteze la
acestea. Iar Pavel se roagă" ca Domnul să-i
dea înţelegere în toate lucrurile. El îşi va
da seama că lucrarea creştină se aseamănă cu
câmpul de bătălie, cu atletismul şi cu fermie-
ritul. Fiecare din aceste ocupaţii îşi are res-
ponsabilităţile şi răsplăţiile proprii.
2:8 în acest punct, apostolul atinge cum-
păna apelor în seria de încurajări adresate tâ-
nărului Timotei. El ajunge la pilda Domnului
Isus, după care nu poate merge mai departe,
căci Domnul este o pildă de suferinţă urmată
de slavă. Adu-ţi aminte de Isus Cristos,
din sămânţa lui David, înviat dintre cei
morţi după Evanghelia mea. Ideea care se
desprinde de aici nu este aceea că Timotei
trebuie să-şi aducă aminte de anumite lucruri
despre Domnul Isus, ci mai degrabă că el
trebuie să-şi amintească de însăşi Persoana
Sa, de Cel viu dintre cei morţi.
într-o anumită privinţă, versetul acesta
este un rezumat scurt al evangheliei pe care
a vestit-o Pavel. Punctul crucial al evanghe-
liei este învierea Mântuitorului. Iată ce scrie
Hiebert despre aceasta: „Nu viziunea unui
Isus crucificat, ci viziunea unui Domn înviat
îi este prezentată lui Timotei."12
Sintagma: din sămânţa lui David este
doar afirmarea faptului că Isus este Cristosul,
descendentul lui David, în care se împlinesc
făgăduinţele mesianice ale lui Dumnezeu.
Pentru toţi cei ce doresc să-L slujească,
este de trebuinţă să li se amintească şi să-şi

aducă ei înşişi aminte de Persoana Mântuito-
rului, în special pentru cei confruntaţi cu
suferinţe şi chiar cu moartea este o mare
îmbărbătare să-şi aducă aminte că însuşi
Domnul Isus a ajuns la slava din cer prin
calea crucii şi a mormântului.
2:9 Or, tocmai pentru că a vestit evan-
ghelia schiţată în versetul 8 era acum Pavel
întemniţat în lanţuri într-o închsioare roma-
nă. El era privit ca un răufăcător, ca un in-
fractor de drept comun. Şi dacă stăm bine să
ne gândim, existau multe lucruri care l-ar fi
putut descuraja. Nu numai că guvernul ro-
man era hotărât să-1 condamne la moarte, dar
chiar şi unii dintre prietenii lui creştini l-au
părăsit.
Şi totuşi, în pofida acestor împrejurări
amare, duhul fericit al lui Pavel se înalţă
deasupra zidurilor carcerei. El uită jalnica lui
stare pământească, când îşi aminteşte că
cuvântul lui Dumnezeu nu este în lanţuri.
După cum a spus, atât de frumos, şi Lenski:
„Glasul viu al apostolului putea fi înecat în
propriul sânge, dar ceea ce a rostit Dumne-
zeu prin el încă răsună în toată lumea."
Toate ostile lumii nu vor putea împiedica
răspândirea cuvântului lui Dumnezeu. E ca
şi când ar încerca să oprească ploaia sau
zăpada să cadă pe pământ (îs. 55:10, 11).
Harvey spune:
Cu o energie irezistibililă şi divină, cuvântul lui
Dumnezeu înaintează în drumul său triumfător,
în pofida faptului că apărătorii săi suferă întem-
niţări şi chiar martiriu. Oamenii mor, dar Cristos
şi evanghelia Sa trăiesc şi triumfă de-a lungul
veacurilor.13
2:10 Datorită naturii irezistibile a evan-
gheliei, Pavel era dispus să îndure toate
lucrurile de dragul celor aleşi. Termenul
cei aleşi se referă aici la cei aleşi de Dumne-
zeu pentru mântuirea veşnică. Deşi Biblia ne
învaţă că Dumnezeu îi alege pe oameni să
fie mântuiţi, nicăieri nu ni se spune că îi
selectează pe unii să fie condamnaţi. Cei ce
sunt mântuiţi sunt mântuiţi prin harul suve-
ran al lui Dumnezeu. Cei ce sunt pierduţi
sunt pierduţi prin propria lor alegere delibe-
rată.
Nimeni nu are voie să se certe cu Dum-
nezeu în privinţa doctrinei alegerii. Această
doctrină nu face altceva decât să-I acorde lui
Dumnezeu rolul ce I se cuvine: acela de
Dumnezeu, de Suveran al universului, care
îi tratează pe oameni cu har, dreptate, nepri-
hănire şi dragoste. El nu săvârşeşte niciodată

934

2 Timotei

nici un act nedrept sau lipsit de dragoste, ci
adesea manifestă îndurarea Sa faţă de cei ce
nu o merită deloc.
Apostolul şi-a dat seama că prin suferinţa
sa de dragul evangheliei, sufletele erau
mântuite şi că înseşi aceste suflete aveau să
participe cândva la slava veşnică împreună
cu Cristos Isus. Această viziune a păcăto-
şilor vinovaţi, mântuiţi prin harul lui Dumne-
zeu şi slăviţi împreună cu Cristos Isus, a fost
suficientă pentru a-1 inspira pe Pavel să
rabde toate lucrurile. Prin aceasta, ni se
aminteşte de cuvintele ce i-au fost atribuite
evlaviosului Rutherford:14
O, dacă un singur suflet din Anwoth
Mă va întâlni la dreapta lui Dumnezeu,
Cerul meu va însemna două ceruri
în patria lui Emanuel.
2:11 Versetele 11-13 sunt considerate de
unii ca făcând parte dintr-o cântare creştină
din era primară. Dacă aşa stau lucrurile sau
nu, ele ne prezintă fără doar şi poate câteva
principii neflexibile cu privire la relaţia
omului cu Domnul Isus Cristos. Hiebert
scrie: „Adevărul central al acestor afirmaţii
pline de miez este că credinţa în Cristos îl
identifică pe credincios cu El în toate, în
timp ce necredinţa îi separă cu tot atâta
certitudine pe oameni de El."15 Acesta este al
patrulea cuvânt demn de crezare în epistola
lui Pavel către Timotei.
Primul principiu este că dacă am murit
cu Cristos, vom şi trăi împreună cu El.
Acest lucru este valabil în cazul tuturor
credincioşilor. în sens duhovnicesc, noi am
murit împreună cu El în clipa în care ne-
am pus încrederea în El ca Mântuitor al
nostru. Noi am fost îngropaţi cu El şi am
înviat dintre cei morţi împreună cu El. Cris-
tos a murit ca Reprezentant şi înlocuitor al
nostru. Noi trebuia să fi murit pentru păcate-
le noastre, dar Cristos a murit în locul nostru.
Dumnezeu ne socoteşte ca pe unii care am
murit împreună cu El şi asta înseamnă că
vom şi trăi cu El în cer.
Poate că acest verset se aplică şi la cei
care mor ca martiri creştini^ Cei care II
urmează în acest fel în moarte îl vor urma la
fel şi în înviere.
2:12 într-o privinţă, mai este adevărat şi
în cazul tuturor creştinilor că ei îndură şi că
vor şi domni împreună cu Cristos. Credinţa
adevărată are întotdeauna calitatea de perma-
nenţă şi în acest sens toţi credincioşii îndu-
ră.

Dar nu trebuie scăpat din vedere nici
faptul că nu toţi vor domni cu Cristos în
acelaşi grad. Când El va reveni pe pământ,
ca să domnească, sfinţii Lui vor reveni
împreună cu El, împărţind această domnie.
Dar gradul de răspândire al domniei fiecăru-
ia va depinde de credincioşia cu care L-a
slujit în viaţa de acum.
Pe cei care îl tăgăduiesc pe El şi Cristos
îi va tăgădui. în acest verset nu este vorba
despre o tăgăduire trecătoare a Mântuitoru-
lui, sub presiune, cum a fost în cazul lui
Petru, ci una permanentă, susţinută de regu-
lă. Aceste cuvinte se referă la un necredin-
cios—unul care niciodată nu L-a îmbrăţişat
pe Domnul Isus prin credinţă. De toţi aceştia
se va lepăda Domnul în acea zi, indiferent
cât de pioase ar fi fost cuvintele mărturisirii
lor.
2:13 Versetul acesta îi descrie tot pe
necredincioşi. Dinsdale Young explică:
vDumnezeu nu poate fi inconsecvent cu El
însuşi. Or, ar fi un gest de inconsecvenţă faţă
de caracterul Său să-i trateze la fel, şi pe
credincioşi, şi pe necredincioşi. El este în
veci de veci fidel neprihănirii, indiferent cum
am fi noi."16
Cuvintele acestea nu trebuie interpretate
în sensul că credincioşia lui Dumnezeu ar fi
demonstrată prin faptul că-i susţine pe cei
necredincioşi. Nu este deloc acesta sensul
versetului. Dacă oamenii sunt necredincioşi,
El trebuie să fie credincios propriului Său
caracter, trebuind să-i trateze în consecinţă.
După cum se exprimă Van Oosterzee: „El
este tot atât de credincios în ameninţările
Sale ca în făgăduinţele Sale.17
III. FIDELITATEA FAŢĂ ÎN FAŢĂ CU
APOSTAZIA (2:14-4:8)
2:14 Timotei trebuie să le aducă aminte
de aceste lucruri, adică de lucrurile din
versetele 11-13. Dar la cine se referă Pavel
când spune că trebuie să le aducă aminte?
Probabil se referă, în sens general, la toţi
ascultătorii lui Timotei şi, în mod special, la
cei ce introduceau învăţături străine. Lucrul
acesta reiese din ultima parte a versetului,
unde cei ce ocupau, vădit, locul de învăţători
şi predicatori sunt preveniţi să nu facă luptă
de cuvinte. Se pare că existau unii la Efes
care făceau mare caz din sensul formal al
anumitor termeni. în loc să-i edifice pe sfinţi
în adevărul cuvântului lui Dumnezeu, ei nu
făceau altceva decât să submineze credinţa
unora dintre ascultătorii lor, cum arată şi
Dinsdale Young:

2 Timotei

935

Este atât de uşor să devii un fanatic în
problemele teologice — adică să te îngropi în
întrebări care nu au nici o valoare trainică. Viaţa
este prea scurtă şi avem prea multe de realizat în
ea, pentru ca să ne putem permite să risipim
energiile noastre mentale şi sufleteşti cu lucruri
care nu au nimic de a face cu şlefuirea caracte-
rului nostru.
Când o lume întreagă aşteaptă să fie evan-
ghelizată, nu se cuvine să ne ciorovăim mereu,
apucând-o pe căile doctrinare lăturalnice. Să
rămânem pe căile principale. Să fim fideli
marilor adevăruri. Să nu emulăm victimele
cuprinse de panică din vremea lui Şamgar şi a
lui Iael, care au părăsit drumul cel mare, lăsân-
du-1 neocupat, şi s-au abătut pe căi lăturalnice.18
2:15 Timotei trebuie să se străduiască să
se prezinte aprobat înaintea lui Dumnezeu.
Eforturile lui trebuie să se concentreze asu-
pra ţelului de a deveni un lucrător care nu
are de ce să-i fie ruşine. Acest lucru îl poate
înfăptui împărţind drept Cuvântul adevă-
rului — prin care se înţelege mânuirea
corectă a Scripturii, „rămânerea pe linia
Bibliei" sau, cum s-a exprimat Alford, „a
reuşi corect să tratăm adevărul pe deplin,
fără să-1 falsificăm."19
2:16 Vorbăriile goale şi lumeşti sunt
învăţături nereverenţioase, rele şi nefolosi-
toare. Nu le este de nici un folos copiilor lui
Dumnezeu să aibă de a face cu aceste învăţă-
turi, ci trebuie să se ferească de ele. Timotei
nu este îndrumat să combată aceste învăţă-
turi, ci, mai degrabă, să le trateze cu dispreţ,
necatadicsind nici măcar să le dea atenţie.
Un lucru foarte grav la aceste vorbării
goale este faptul că niciodată nu stau pe loc,
ci mereu înaintează în nelegiuire. Tot aşa
este cu orice formă de rătăcire şi învăţătură
greşită. Cei care predau învăţături greşite se
simt nevoiţi să adauge mereu la ele. Asta
explică motivul pentru care mereu apar
dogme şi rostiri noi, ce sunt în permanenţă
puse în circulaţie de sistemele religioase
false. Inutil s-o mai spunem că cu cât se
lăţesc aceste rătăciri doctrinare, cu atât mai
multă nelegiuire apare ca rezultat.
2:17 Modul de răspândire a acestor
învăţături rele este comparat cu cancerul.
Cei mai mulţi dintre noi ştim prea bine cât
de rapid se răspândeşte această maladie
groaznică în organismul uman, distrugând
toate ţesuturile întâlnite în cale.
Cuvântul cancer ar mai putea fi redat şi
prin „cangrenă".20 Cangrena se referă la
tumefierea unei părţi din organism, atunci

când i se întrerupe alimentarea cu sânge şi
substanţe nutritive.
în alte locuri din NT, doctrina rea este
asemănată cu aluatul, care, dacă este lăsat să
se răspândească, va afecta, în cele din urmă,
toată plămădeala.
Sunt pomeniţi doi oameni ale căror
învăţături corupeau biserica locală: Imeneu
şi Filet. Pentru că aceştia nu au mânuit
corect cuvântul adevărului, au ajuns să ocupe
un loc în ceea ce este în ochii lui Dumnezeu
galeria ruşinii.
2:18 învăţăturile lor false sunt demascate
aici. Astfel, ei le spuneau oamenilor că
învierea deja ar fi avut loc. Poate că ei
înţelegeau că atunci când cineva este mântuit
şi înviat la o viaţă nouă cu Cristos, asta este
singura înviere la care se poate aştepta. Cu
alte cuvinte, ei spiritualizau învierea şi luau
în derâdere ideea unei învieri literale a trupu-
lui din mormânt. Pavel a văzut în acest fapt
o gravă ameninţare la adresa adevărului
creştinismului, cum arată şi Hamilton Smith:
Dacă învierea ar fi avut deja loc, atunci conclu-
zia evidentă este că sfinţii au atins condiţia lor
finală încă pe acest, urmarea fiind că biserica
încetează de a mai aştepta venirea Domnului,
pierzând adevărul destinului ei ceresc şi renun-
ţând la caracterul ei de „străin şi călător" pe
acest pământ. Or, odată ce şi-a pierdut caracterul
ceresc, biserica se face comodă aici pe pământ,
asumându-şi un rol în sistemul de reformare şi
de guvernare a acestei lumi.21
Prin faptul că au răsturnat credinţa
unora, oamenii aceştia şi-au câştigat un loc
nedorit în cartea eternă a lui Dumnezeu.
2:19 Gândindu-se la Imeneu şi Filet şi la
învăţătura falsă propagată de aceştia, Pavel
îşi dă seama că peste biserică vor veni zile
întunecate. în biserica locală au fost primiţi
necredincioşi. Viaţa duhovnicească a atins o
temperatură atât de scăzută încât adesea e
greu de deosebit creştinii adevăraţi de cei ce
doar se intitulează creştini. Creştinătatea este
un amestec amorf, care produce în jur o
devastatoare stare de confuzie.
în mijlocul unei asemenea stări, Pavel
găseşte mângâiere în asigurarea că temelia
tare a lui Dumnezeu stă neclintită. Unii au
sugerat că ar fi vorba de biserica adevărată.
Alţii spun că expresia se referă la făgăduinţa
lui Dumnezeu, la credinţa creştină sau la
doctrina alegerii. Dar oare nu este cât se
poate de limpede că temelia Iui Dumnezeu
se referă la tot ceea ce face Domnul! Dacă

936

2 Timotei

El trimite cuvântul Său, nimic nu poate opri
răspândirea lui, cum spune Hamilton Smith:
„Nici un eşec al omului nu poate muta din
loc temelia pusă de Dumnezeu, după cum
nu-L poate împiedica pe Dumnezeu să-Şi
aducă la îndeplinire ceea ce a început.... Cei
care sunt ai Domnului, deşi sunt ascunşi în
masa de oameni, nu vor putea fî, în cele din
urmă, pierduţi."22
Temelia lui Dumnezeu are o pecete cu
două feţe, cea divină şi cea umană. Dinspre
faţa divină, Domnul îi cunoaşte pe cei ce
sunt ai Lui. El îi cunoaşte, nu numai în
sensul recunoaşterii, ci şi al aprobării şi
aprecierii lor. Lenski spune că El îi cunoaşte
„cu dragoste efectivă şi cuprinzătoare"23.
Latura umană a peceţii constă în faptul că
oricine rosteşte Numele Domnului24 tre-
buie să se depărteze de fărădelege. Cu alte
cuvinte, cei ce mărturisesc că sunt creştini
pot dovedi realitatea mărturiei lor prin viaţa
de sfinţenie şi evlavie pe care o trăiesc.
Creştinul adevărat nu trebuie să aibă nimic
de a face cu fărădelegea.
Pecetea este semnul distinctiv, indicând
dreptul de proprietate asupra unui obiect şi o
emblemă de garanţie şi securitate. Astfel
pecetea de pe temelia lui Dumnezeu semni-
fică dreptul Lui de proprietate asupra celor
care sunt credincioşi adevăraţi şi garanţia că
toţi cei ce au fost convertiţi vor dovedi
realitatea noii lor vieţi prin depărtarea de
fărădelege.
2:20 în această ilustraţie, noi înţelegem
că cuvintele casă mare se referă la creşti-
nism în general. în sens mai larg, creştinis-
mul îi cuprinde pe credincioşi şi pe cei ce
doar îşi spun credincioşi — adică pe cei
născuţi din nou şi pe cei ce sunt creştini doar
cu numele.
Vase de aur şi argint s-ar referi, prin
urmare, la credincioşi autentici.
Vasele de lemn şi de lut nu se referă la
necredincioşi în general, ci în particular la
cei ce erau lucrători răi, ce răspândeau doc-
trine false, de genul lui Imeneu şi Filet (ver-
setul 17).
Câteva lucruri trebuie menţionate în
legătură cu vasele. Mai întâi, există o distinc-
ţie importantă între materialele din care sunt
făcute vasele. în al doilea rând, există o
diferenţă în întrebuinţările care li se dau. în
fine, mai există o distincţie cu privire la
destinul lor final. Vasele de lemn şi de lut
sunt aruncate după o vreme, dar cele de aur
şi de argint sunt păstrate, datorită valorii lor.
Sintagma: unele pentru onoare, iar

altele pentru dezonoare a primit diverse
interpretări. Unii sugerează că prin dezonoa-
re s-ar înţelege „un grad mai mic de onoa-
re", în cazul acesta, toate vasele reprezintă
pe adevăraţii credincioşi, unii dintre ei fiind
folosiţi pentru scopurile cele mai înalte, iar
alţii pentru cele mai de jos. Alţii cred că
vasele pentru onoare se referă la oameni ca
Pavel şi Timotei, în timp ce vasele pentru
dezonoare s-ar referi la oameni ca Imeneu şi
Filet.
2:21 Interpretarea acestui pasaj depinde
în mare măsură de modul în care înţelegem
fiecare sensul termenului ultim: acestea [din
urmă], din propoziţia: „Deci, dacă cineva
se curăţeşte de acestea...."
Se referă oare acestea la vasele de lemn
şi de lut? Se referă la învăţăturile false men-
ţionate anterior în acest capitol? Sau se
referă în general la oamenii răi?
Sensul cel mai natural pare să fie acela
de a pune termenul acestea în legătură cu
vasele pentru dezonoare. Timotei este îndru-
mat să se separe de oamenii răi şi în special
de învăţătorii răi, de felul celor tocmai amin-
tiţi de Pavel: Imeneu şi Filet.
Timotei nu este însă îndrumat să pără-
sească biserica, după cum nu i se spune şă
părăsească rândurile creştinătăţii, ca atare. în
fapt, el nu ar putea face asta, fără ca prin
acest gest să nu renunţe şi la mărturisirea sa
de credinţă, întrucât în creştinătate sunt
cuprinşi toţi cei ce mărturisesc că sunt cre-
dincioşi. Mai degrabă, se pune problema
separării de răufăcători şi evitarea contami-
nării cu doctrina lor rea.
Dacă cineva se va feri de tovărăşiile rele,
va fi un vas de onoare. Dumnezeu nu Se
poate folosi decât de vase curate în slujirea
sfântă. „Fiţi curaţi, voi care purtaţi vasele
Domnului" ni se spune la Isaia 52:11). Un
atare om va fi şi sfinţit, în sensul că va fi
pus deoparte pentru slujirea lui Dumnezeu,
fiind despărţit de ce este rău. El va fi folosi-
tor Stăpânului — o calitate mult dorită de
toţi cei ce îl iubesc pe Domnul. în fine, el va
fi pregătit pentru orice lucrare bună. El
va fi gata în orice moment să se lase folosit
în orice fel va găsi de cuviinţă Stăpânul lui.
2:22 Timotei nu numai că trebuie să
separe de cei nelegiuiţi, ci trebuie să se
separe de poftele cărnii (firii). Poftele tine-
reţii se referă probabil nu numai la apetitu-
rile fizice, ci şi la pofta după bani, faimă şi
plăceri. Aici sunt cuprinse probabil şi dorinţa
de a ni se face pe voie, impacienţa, mândria
şi uşurătatea. Cum am arătat, se crede că

2 Timotei

937

Timotei avea cam treizeci şi cinci de ani, în
această perioadă. Prin urmare, poftele tine-
reţii nu înseamnă neapărat acele pofte ce-i
caracterizează de obicei pe adolescenţi, ci se
referă la toate dorinţele rele (nesfinte) care i
se înfăţişează unui slujitor al Domnului,
căutând să-1 abată de la cărarea curăţiei şi a
neprihănirii.
Lui Timotei i se spune nu doar să fugă,
ci şi să urmărească. Adică latura negativă şi
cea pozitivă.
El trebuie să urmărească neprihănirea.
Adică toate relaţiile lui cu semenii, şi cu cei
mântuiţi, şi cu cei nemânruiţi, trebuie să fie
caracterizate de onestitate, dreptate şi corec-
titudine.
Credinţa ar putea însemna aici credin-
cioşie sau integritate absolută. Pe de altă
parte, ar putea cuprinde şi o bizuire perma-
nentă pe Domnul. Hiebert o numeşte: „o
încredere sinceră şi dinamică în Dumne-
zeu."25
Dragostea nu se poate limita aici doar la
drgostea faţă de Dumnezeu, ci trebuie să
cuprindă şi dragostea pentru fraţi şi pentru
lumea de păcătoşi pierduţi. Dragostea întot-
deauna se gândeşte la alţii; este esenţialmen-
te altruită, ne-egoistă.
Pacea transmite ideea armoniei şi com-
patibilităţii.
Aceste virtuţi trebuie urmărite împreună
cu cei ce cheamă pe Domnul dintr-o inimă
curată. După cum în versetul 21, Timotei a
fost prevenit să se despartă de oamenii răi,
tot aşa aici i se spune să se asocieze cu
creştinii care umblă în curăţie înaintea Dom-
nului. El nu trebuie să urmeze virtuţile vieţii
creştine în izolare, ci trebuie să-şi ocupe
locul ca membru în Trupul lui Cristos, cău-
tând să lucreze cu ceilalţi membri pentru
binele Trupului.
2:23 în cursul slujbei sale creştine, Ti-
motei va fi adesea confruntat cu întrebări
nebune şi nefolositoare. Asemenea întrebări
izvorăsc din minţi neştiutoare şi needucate.
Prin urmare, nu ar fi de nici un folos să aibă
de a face cu ele. Asemenea dispute trebuie
refuzate, pentru că ele nu fac altceva decât să
dea naştere la certuri. E de prisos să spunem
că aceste întrebări nu se referă la marile
teme de bază ale credinţei creştine, ci mai
degrabă la probleme fără sens care nu ar face
altceva decât sâ-i răpească timpul şi să pro-
ducă confuzii şi polemici.
2:24 Robul Domnului este traducerea
corectă aici, nu doar slujitorul Domnului.
Este foarte nimerit ca acest titlu să fie folosit

în acest context, în care se vorbeşte despre
gingăşie şi răbdare.
Deşi robul Domnului trebuie să se lupte
pentru adevăr, el nu trebuie să fie arţăgos sau
polemic. Mai degrabă, el trebuie să fie blând
cu toţii şi să-i abordeze pe oameni cu scopul
de a-i învăţa, iar nu cu acela de a ieşi învin-
gător în polemicile avute cu ei. El trebuie să
fie răbdător cu cei care înţeleg mai greu şi
chiar cu cei care nu par dispuşi să accepte
adevărul cuvântului lui Dumnezeu.
2:25 Robul Domnului trebuie să exercite
blândeţe şi smerenie în relaţiile cu cei împo-
trivitori. O persoană îşi face rău propriului
său suflet când refuză să se plece în faţa cu-
vântului lui Dumnezeu. Asemenea oameni
trebuie îndreptaţi, ca nu cumva ei să meargă
mai departe, în neştiinţa lor, crezând eronat
că vederile lor sunt în concordanţă cu Biblia.
în nădejdea că Dumnezeu le va da
într-o zi pocăinţa, ca să cunoască adevă-
rul. La prima vedere, aceste cuvinte ar părea
să însemne că se poate pune sub semnul
întrebării dorinţa lui Dumnezeu de a le dărui
acestor oameni pocăinţa. Dar nu aşa stau
lucrurile. Adevărul este că Dumnezeu aş-
teaptă să-i ierte, numai să vină la El, mărturi-
sindu-şi păcatul şi pocăindu-se! Dumnezeu
nu-i refuză nimănui pocăinţa, dar oamenii de
cele mai multe ori nu vor să recunoască că
au greşit.
2:26 Robul Domnului trebuie să se
ocupe de cei greşiţi în aşa fel încât aceştia
să-şi vină în fire şi să scape din cursa diavo-
lului, în care au fost prinşi, ca să-i facă voia.
Adică au fost ca vrăjiţi sau ademeniţi şi
îmbătaţi de el.
B. Apostazia viitoare (3:1-13)
3:1 Apostolul îi prezintă acum lui Timo-
tei condiţiile care vor domni în lume înaintea
venirii Domnului. Mulţi au scos în evidenţă
că lista păcatelor de mai jos este foarte
similară cu descrierea păgânilor fără Dumne-
zeu de la Romani 1. Remarcabil este că
tocmai condiţiile care domnesc în mijlocul
păgânilor, aflaţi în starea lor de sălbăticie şi
necivilizaţie, îi vor caracteriza pe cei ce-şi
spun credincioşi în zilele din urmă. Este un
gând care ne îndeamnă la reflecţie!
Zilele din urmă menţionate aici sunt
intervalul dintre perioada apostolică şi apari-
ţia lui Cristos pentru a-Şi întemeia împărăţia.
3:2 Nu putem studia aceste versete fără
să fim izbiţi de repetarea cuvântului iubitori.
Aşa, de pildă, în versetul 2 citim: iubitori de
sine şi iubitori de bani. în versetul 3, sin-

938

2 Timotei

tagma: „dispreţuitori ai binelui" înseamnă
literalmente: „neiubitori de bine". In vesetul
4 citim: „iubitori ai plăcerii, mai degrabă
decât iubitori de Dumnezeu".
în versetele 2-5, ne sunt prezentate nouă-
sprezece trăsături caracteristice ale zilelor
din urmă. Ne vom mulţumi să redăm lista
lor, explicând prin sinonime sensul lor:
Iubitori de sine — egoişti, vanitoşi şi
egocentrici.
Iubitori de bani — lacomi după bani,
avari.
Lăudăroşi — folosind cuvinte pompoa-
se şi plini de sine.
Mândri — aroganţi, orgolioşi, înfumu-
raţi.
Insultători (în engleză: hulitori) —
vorbitori de rău, folosind un limbaj murdar,
cuvinte grele, „spurcaţi la gură", dispreţui-
tori, insultători.
Neascultători de părinţi — răzvrătiţi,
ieşiţi de sub control, necuviincioşi.
Nemulţumitori — ingraţi, fără simţ de
apreciere.
Fără evlavie — profani, ireverenţioşi,
oameni pentru care nimic nu e sfânt.
3:3 Neiubitori — cu inima împietrită,
duri, nesimţitori din fire, insensibili.
Neiertători — implacabili, refuzând să
se împace, refuzând eforturile în direcţia
reconcilierii.
Defăimători—care răspândesc zvonuri
şi ştiri false, maliţioase.
Neînfrânaţi — oameni cu pasiunile
dezlănţuite, fără stăpânire de sine, desfrânaţi
şi destrăbălaţi.
Brutali (neîmblânziţi) — sălbatici,
neprincipiali.
Dispreţuitori de bine — care urăsc tot
ce e bine şi pe toţi cei buni; care se opun cu
desăvârşire la tot ce este bine, în orice formă.
3:4 Trădători — insidioşi, duplicitari.
încăpăţânaţi   (în   versiunea   română:
obraznici)—tari la cerbice, care nu cedează,
care vor să li se facă totdeauna pe plac,
repeziţi.
îngâmfaţi — înfumuraţi, găunoşi, plini
de pretenţii deşarte.
Iubitori mai mult de plăceri decât de
Dumnezeu — cei ce iubesc plăcerile senzu-
ale, dar nu pe Dumnezeu.
3:5 Pe dinafară, oamenii aceştia par re-
ligioşi, făcând caz de creştinismul lor, dar
acţiunile lor sunt mai grăitoare decât cuvin-
tele lor. Prin comportarea lor neevlavioasă,
ei demonstrează că trăiesc o minciună. Nu
este nici o dovadă a puterii lui Dumnezeu în

viaţa lor. Chiar dacă s-a produs o anumită
reformă în viaţa lor, nu a existat o regenerare
adevărată, o autentică naştere din nou. Wey-
mouth traduce astfel acest verset: „Ei.întreţin
în continuare acest simulacru de pioşenie,
dar îi exclud puterea." Iar Moffatt traduce în
felul următor: „Deşi întreţin o formă de re-
ligie, ei nu au nimic de a face cu aceasta ca
o forţă [în viaţa lor]." Phillips redă versetul
astfel: „Ei menţin această faţadă de «religie»,
dar purtarea lor neagă validitatea ei." Cu alte
cuvinte, ei doresc să fie religioşi şi, totodată,
să continue practicarea păcatelor lor (cf.
Apo. 3:14-22). Hiebert ne previne: „Găsim
aici o înfricoşătoare înfăţişare a creştinătăţii
apostate, un nou paganism ce se deghizează
sub numele de creştinism."26
De toţi aceşti oameni Timotei este în-
demnat să se depărteze. Acestea sunt vasele
descrise în capitolul precedent, de care el
trebuie să se curăţească.
3:6 Dintre oamenii corupţi din vremurile
de pe urmă Pavel îi singularizează acum pe
cei dintr-o categorie aparte, respectiv liderii
şi învăţătorii din cultele deraiate. Această
descriere detaliată a caracterului lor şi a
metodelor folosite de ei îşi găseşte împlini-
rea în cultele (sectele) deraiate din vremea
noastră.
Mai întâi, citim că ei se strecoară (sau
se introduc) prin case. Nu întâmplător acţiu-
nea lor este asemănată cu mişcarea unui
şarpe. Dacă şi-ar dezvălui adevărata identita-
te, ei nu ar reuşi să pătrundă în multe case,
dar ei recurg la diverse subterfugii şi şiretli-
curi, vorbind despre Dumnezeu, despre
Biblie, despre Isus (chiar dacă ei nu cred ce
spune Scriptura despre acestea).
Apoi se spune că prind în cursă femei
credule (sau, în versinea română: „ademe-
nesc femei uşuratice"). Este o trăsătură
caracteristică a acestor lideri de culte false,
căci îşi programează vizitele la domiciliu
atunci când soţul e de obicei la serviciu sau
în altă parte. Istoria se repetă. Satan s-a
apropiat de Eva în grădina Eden şi a înşelat-
o. Ea a uzurpat autoritatea soţului ei, aşezân-
du-se deasupra lui şi luând decizia ce-i
aparţinea de drept lui. Şi astăzi el se apropie
de femei cu învăţăturile lui false, facându-le
captive. Femeile acestea sunt credule în
sensul că sunt slabe şi instabile. Nu că le-ar
lipsi inteligenţa, ci nu au tăria de caracter de
a se împotrivi.
Ele sunt prezentate ca fiind împovărate
de păcate şi stăpânite de felurite pofte.
Asta sugerează, mai întâi de toate, că ele

2 Timotei

939

sunt împovărate de sentimentul păcatului,
resimţind o nevoie în viaţa lor. Ce trist e că
cei ce cunosc adevărul cuvântului lui Dum-
nezeu nu dau dovadă de mai multă râvnă
pentru a întinde o mână de ajutor acestor
suflete chinuite! în al doilea rând, citim că
ele sunt stăpânite de felurite pofte. Wey-
mouth percepe sensul acestor cuvinte astfel:
„stăpânite de veşnic schimbătoarele capricii"
iar Moffatt le numeşte: „creaturi dărănate,
dominate de impulsuri". Ideea care se des-
prinde de aici este că, datorită conştientei
poverii lor de păcate, căutând să scape de
presiunea lor, ele sunt dispuse să se expună
la orice vânt de învăţătură şi la tot felul de
noutăţi de ordin religios.
3:7 Sintagma: care totdeauna învaţă...
nu înseamnă că ele învaţă în permanenţă
despre Domnul Isus şi despre cuvântul lui
Dumnezeu. Mai degrabă, înseamnă că ele
mereu alunecă ba într-un cult deraiat, ba în
altul, neflind însă niciodată înstare să ajun-
gă la cunoştinţa adevărului. însuşi Domnul
Isus este Adevărul. Femeile acestea par să se
apropie foarte de mult de El, uneori, fiind
însă ţinute prizoniere de duşmanul sufletelor
lor şi neobţinând niciodată odihna ce se
găseşte în Mântuitorul.
Trebuie să remarcăm în acest punct că
membrii diverselor culte deraiate întotdeauna
pot fi auziţi afirmând: „Eu învăţ (sau stu-
diez) cultul (religia) cutare...", pomenind
sistemul din care fac parte. Aşadar, niciodată
nu sunt în stare să afirme cu finalitate realita-
tea unei răscumpărări definitiv realizate prin
credinţa în Isus Cristos.
Pe lângă gândurile exprimate anterior,
versetul acesta ne aminteşte de faptul trist că,
în pofida extraordinarei creşteri a cunoaşterii
din zilele noastre, în toate domeniile cerce-
tării umane, a extraordinarului accent pus pe
educaţie, era în care trăim a dat dovadă de
un groaznic eşec când vine vorba de a-i
aduce pe oameni la cunoşterea adevărului.
3:8 în această epistolă sunt amintite trei
categorii de oameni:
Figel şi Hermogen (1:15) — care s-au
ruşinat de adevăr.
Imeneu şi Filet (2:17, 18) — care s-au
abătut de la adevăr, şi
lane şi Iambre (3:8) — care s-au împo-
trivit adevărului.
în versetul al optulea, Pavel reia tema
liderilor şi învăţătorilor din cadrul cultelor
deraiate, pe care îi compară cu Iane şi Iam-
bre, cei care s-au împotrivit lui Moise.
Cine au fost oamenii aceştia? în realitate, nu-

mele lor nu sunt pomenite în VT, dar mai
toţi învăţaţii sunt de părere că au fost doi
dintre vrăjitorii de frunte ai Egiptului, pe
care i-a chemat Faraon, ca să imite miracole-
le săvârşite de Moise.
Aici se ridică întrebarea de unde a ştiut
Pavel cum îi cheamă. Răspunsul nu trebuie
să fie dificil, întrucât, chiar dacă numele a-
cestora nu au fost transmise de tradiţia iudai-
că, nimic nu ne împiedică să presupunem că
ele au fost comunicate apostolului prin
revelaţie divină.
Important este că aceştia s-au împotrivit
lui Moise, imitându-i lucrările, prin miracole
contrafăcute. Este exact situaţia aderenţilor
la cultele deraiate. Ei se împotrivesc lucrării
lui Dumnezeu prin faptul că o imită. Ei au
biblia lor proprie, calea lor de mântuire —
pe scurt, ei posedă un corespondent, cu care
înlocuiesc fiecare adevăr din cadrul creştinis-
mului. Ei se împotrivesc adevărului lui
Dumnezeu prin prezentarea unei perversiuni
ieftine, recurgând uneori la magie.
Oamenii aceştia sunt stricaţi la minte.
Arthur Way traduce astfel: „minţile lor sunt
putrede până în miezul lor". Minţile lor sunt
denaturate, deformate şi depravate.
Când sunt supuşi la probă cu privire la
credinţa creştină, ei sunt găsiţi nevrednici
(dezaprobaţi) şi rătăciţi. Testul cel mai bun
la care pot fi supuşi este să le pui o întrebare
simplă, dar capitală: „Este Isus Cristos Dum-
nezeu?" Mulţi vor încerca în acest punct sa-
şi ascundă falsa învăţătură, admiţând că Isus
este Fiul lui Dumnezeu, dar înţelegând prin
aceasta că El este un fiu al lui Dumnezeu în
acelaşi sens în care şi alţii sunt copiii lui
Dumnezeu. Când sunt însă confruntaţi cu
întrebarea: „Este Isus Cristos Dumnezeu?" ei
îşi dau arama pe faţă. Nu numai că neagă
Dumnezeirea lui Isus Cristos, ci, de obicei,
se mânie că li se pun astfel de întrebări.
Acest lucru este valabil în cazul spiritiştilor,
cristadelfienilor, martorilor lui Iehova şi al
celor din gruparea intitulată: „Calea".
3:9 Pavel îl asigură pe Timotei că aceşti
învăţători falşi nu vor mai înainta. Ceea ce
ne vine greu să înţelegem este cum se face
atunci că în toate veacurile ei par să prospere
pe toate căile şi nimic nu pare să le poată
opri înaintarea în lume?
Probabil sensul versetului este că orice
sistem de învăţătură greşită va fi, în cele din
urmă, dat pe faţă şi demascat. Sistemele
false vin şi pleacă, unul după altul. Deşi în
aparenţă ele par să prospere, ba chiar uneori
multă vreme, totuşi va veni vremea când

940

2 Timotei

falsitatea lor va fi dată pe faţă, ca toţi s-o
vadă. Ei îi vor conduce pe oameni până la un
punct, oferind chiar un anumit grad de refor-
mă, dar în cele din urmă vor da greş, pentru
că nu posedă naşterea din nou şi nu le pot
oferi oamenilor eliberarea de sub pedeapsa şi
puterea păcatului. Ei nu pot da viaţă.
Iane şi Iambre au reuşit să-1 imite pe
Moise până la un punct, prin magia lor. Dar
când a venit momentul să producă viaţă din
moarte, ei au fost cu totul neputincioşi să
săvârşească un atare act. Tocmai aici este
chestiunea în care adepţii cultelor false îşi
găsesc înfrângerea.
3:10 în contrast marcant cu aceşti învăţă-
tori falşi s-au aflat viaţa şi lucrarea lui Pavel.
Timotei era bine pus la punct cu cele nouă
trăsături proeminente ce-1 caracterizau pe
acest slujitor al Domnului. El îl urmase pe
Pavel îndeaproape şi putea depune mărturie
pentru faptul că acest om era fidel lui Cristos
şi cuvântului Său.
Doctrina sau învăţătura apostolului era
fidelă cuvântului lui Dumnezeu şi loială
Persoanei Domnului Isus Cristos. Maniera
lui de viaţă sau conduita sa era consecventă
cu mesajul predicat, în acord, în ton cu
acesta. Scopul lui în viaţă a fost să se separe
de răul moral şi doctrinar. Credinţa de aici
ar putea însemna încrederea lui Pavel în
Domnul sau propria sa fidelitate. Timotei îl
cunoştea ca pe unul care se bizuia în întregi-
me pe Domnul şi, în acelaşi timg, ca pe un
om onest şi vrednic de încredere. îndelunga
răbdare a apostolului s-a vădit în atitudinea
avută faţă de prigonitorii şi criticii lui, pre-
cum şi faţă de suferinţele fizice prin care a
trecut. Cât priveşte dragostea, el s-a consa-
crat cu abnegaţie şi devotament Domnului şi
semenilor săi. Cu cât era mai puţin iubit de
alţii, cu atât mai hotărât era să iubească el
însuşi. Perseverenţa din acest verset („stăru-
inţa" în versiunea română, n.tr.) înseamnă
literalmente „răbdarea în condiţiile de pre-
siune", fortitudinea, capacitatea de a rezista
la presiuni.
3:11 Unele din prigoanele şi suferinţele
la care a fost supus Pavel sunt descrie la 2
Corinteni 11:23-28. Aici el se gândeşte însă
mai cu seamă la cele îndeobşete cunoscute
de Timotei, prin prisma propriei sale expe-
rienţe, întrucât Timotei era din Listra, el
avea probabil cunoştinţe despre persecuţiile
care s-au abătut peste Pavel acoîo şi în cetă-
ţile învecinate Antiohia şi Iconia. în cartea
Fapte ne este prezentată cosemnarea inspira-
tă a acestor suferinţe, după cum urmează:

Antiohia: Fapte 13:45, 50; Iconia: Fapte
14:3-6; Listra: Fapte 14:19, 20.
Pavel se bucură nespus de mult pentru
faptul că Domnul 1-a izbăvit din toate
aceste crize. Domnul nu 1-a izbăvit de neca-
zuri, ci 1-a izbăvit din necazuri. Cu alte
cuvinte, nu ni se făgăduieşte că vom fi scutiţi
de greutăţi, dar ni se promite că Domnul va
fi cu noi şi ne va scoate cu bine din ele,
însoţindu-ne cu prezenţa Sa.
3:12 Persecuţiile sunt o parte integrantă
din viaţa unui creştin devotat. Este bine ca
fiecărui Timotei tânăr să i se amintească
acest lucru. Altminteri, când vom fi chemaţi
să trecem prin ape adânci, am putea fi ispitiţi
să credem că am fost părăsiţi de Domnul sau
că L-am supărat cu ceva pe Domnul. Reali-
tatea este că prigoanele sunt inevitabile
pentru toţi cei ce doresc să trăiască în
evlavie în Cristos.
Motivul pentru care avem parte de pri-
goane este cât se poate de simplu. O viaţă
evlavioasă pune în evidenţă răutatea celor
din jur. în loc să se pocăiască de răutatea lor
şi să se întoarcă la Cristos, ei caută să-1
distrugă pe cel ce le-a demascat adevărata
stare. Desigur, comportarea lor este total
iraţională, dar este trăsătura caracteristică a
omului căzut.
3:13 Pavel nu-şi făcea iluzii cu privire la
ideea cu care se amăgesc unii că, chpurile,
lumea va deveni tot mai bună, până când toţi
oamenii vor fi, în cele din urmă, convertiţi.
Mai degrabă, el ştia prin revelaţie divină că
exact invers se prezintă lucrurile. Oamenii
răi şi impostorii vor merge din rău în mai
rău. Ei vor deveni tot mai rafinaţi în meto-
dele lor şi tot mai neruşinaţi în atacurile
dezlănţuite de ei. Nu numai că îi vor înşela
pe alţii, ci ei înşişi vor fi prinşi în mreje de
înseşi învăţăturile false cu care au încercat
să-i prindă în cursă pe ascultătorii lor. După
ce vor fi propagat atâta amar de vreme min-
ciunile lor, vor ajunge în cele din urmă să
creadă în ele chiar ei înşişi.
C. Resursa omului lui Dumnezeu, în
contextul apostaziei (3:14-4:8)
3:14 De nenumărate ori lui Timotei i se
aminteşte să stăruie necontenit în învăţătu-
rile cuvântului lui Dumnezeu. Aceasta va fi
marea lui resursă în ziua când doctrinele
false vor ţâşni din toate părţile. Dacă el
cunoştea şi asculta de cuvântul Scripturilor,
însemna că nu va fi derutat de aceste rafinate
învăţături false.
Timotei nu numai că a învăţat marile

2 Timotei

941

adevăruri ale credinţei, ci a şi fost personal
asigurat de ele. Negreşit i se va fi spus de
către unii că atari învăţături sunt demodate,
că nu corespund nivelului cultural şi intelec-
tual din vremea lui. Dar el este îndemnat să
nu renunţe la adevăr, în favoarea unor teorii
sau speculaţii pur omeneşti.
Apostolul îl sfătuieşte în continuare să-şi
aducă aminte de la cine a învăţat aceste
adevăruri. Există unele deosebiri de vederi
cu privire la persoana pe care o reprezintă
pronumele care din acest verset. Este vorba
despre Pavel, despre mama sau bunica lui
Timotei, sau despre apostoli în general? In
orice caz, ideea care se desprinde este că
Sfintele Scripturi îi fuseseră predate de către
cei ale căror vieţi puseseră în evidenţă reali-
tatea credinţei lor. Fuseseră oameni evla-
vioşi, care au trăit cu un singur ţel în viaţă:
să dea slavă lui Dumnezeu.
3:15 Este un verset cât se poate de evo-
cator, în care suntem informaţi că din copi-
lărie Timotei a ajuns să cunoască sfintele
scrieri sau epistole. Ba chiar reiese din acest
verset că atunci când mama lui Timotei i-a
predat primele noţiuni de scris şi citit, s-a
folosit ca abecedar de Sfintele Scripturi ale
Vechiului Testament! Din fragedă pruncie el
s-a aflat sub înrâurirea scrierilor inspirate,
drept care sub nici o formă nu are voie să
dea uitării acea binecuvântată Carte ce i-a
modelat caracterul şi viaţa, pentru Dumne-
zeu şi pentru tot ce este bun.
Sfintele Scripturi—ni se spune în acest
verset — pot să le dea necurmat oamenilor
înţelepciune spre mântuire. Asta înseamnă,
mai întâi de toate, că oamenii află de calea
mântuirii din Biblie. Dar versetul mai poate
sugera că siguranţa mântuirii vine prin cu-
vântul lui Dumnezeu.
Mântuirea este prin credinţa care este
în Cristos Isus. Să luăm bine seama la
aceste cuvinte: ea nu este prin faptele bune,
prin botez, prin apartenenţa la o biserică,
prin confirmare, prin ascultarea de cele Zece
Porunci, prin păzirea Regulii de Aur sau prin
orice altă cale ce presupune efortul sau
meritul uman. Mântuirea este prin credinţa
în Fiul lui Dumnezeu.
3:16 Când Pavel se referă la toată Scrip-
tura, negreşit el are în vedere întreg Vechiul
Testament, dar şi acele părţi din Noul Testa-
ment care existau deja. La 1 Timotei 5:18, el
citează din evanghelia după Luca (10:7), tra-
tând-o ca pe Sfânta Scriptură. Iar Petru, la
rândul lui, numeşte epistolele lui Pavel
Scripturi (2 Pet. 3:16). Astăzi suntem îndrep-

tăţiţi să aplicăm versetul la întreaga Biblie.
Acesta este unul din cele mai importante
versete din toată Biblie pe tema inspiraţiei.
El ne învaţă că Scripturile sunt insuflate de
Dumnezeu" (că Dumnezeu a turnat suflarea
Lui în ele). în chip miraculos, El a comuni-
cat cuvântul Lui oamenilor, conducându-i în
redactarea sa, pentru a fi păstrat pentru toate
generaţiile. Ceea ce au scris aceştia a fost
însuşi cuvântul lui Dumnezeu, inspirat şi
infailibil. Deşi este adevărat că în acest act
nu s-a suprimat stilul literar al fiecăruia
dintre redactorii cuvântului lui Dumnezeu,
tot atât de adevărat este că înseşi cuvintele
folosite de ei au fost cele date lor de Duhul
Sfânt. Astfel citim la 1 Corinteni 2:13: „Şi
rostim aceste lucruri nu în cuvinte învăţate
de înţelepciunea omenească, ci cu cele învă-
ţate de Duhul Sfânt; comparând lucrurile
spirituale cu cele spirituale" (verset redat
după versiunea engleză, n.tr.). Dacă e să
reţinem ceva din acest verset, atunci în
primul rând trebuie să reţinem că scriitorii
inspiraţi au folosit CUVINTELE învăţate de
Duhul Sfânt. Asta se înţelege prin inspiraţie
verbală.
Scriitorii Bibliei nu au dat lucrurilor
interpretarea lor particulară, ci au scris mesa-
jul transmis lor de către Dumnezeu. „Ştiind
mai întâi că nici o profeţie din Scriptură nu
este de o interpretare particulară, căci nici o
profeţie nu a fost adusă prin voia omului, ci
oameni sfinţi ai lui Dumnezeu au vorbit fiind
mişcaţi de Duhul Sfânt" (2 Pet. 1:20, 21).
Este fals să se afirme că Dumnezeu doar
le-a dat gândurile respective scriitorilor in-
dividuali, permiţându-le apoi să exprime a-
ceste gânduri în cuvintele lor proprii. Adevă-
rul susţinut fără echivoc de Scripturi este că
înseşi cuvintele iniţial transmise de Dumne-
zeu oamenilor au fost insuflate de Dumne-
zeu.
Pentru că Biblia este cuvântul lui Dum-
nezeu, ea este de folos. Fiecare porţiune din
ea este de folos. Deşi mulţi se întreabă în le-
gătură cu unele genealogii sau pasaje ob-
scure, mintea învăţată de Duhul îşi va da în-
să seama că există hrană spirituală în fiecare
cuvânt ce a ieşit din gura lui Dumnezeu.
Biblia este de folos ca să înveţe. Ea ne
prezintă mintea (gândirea) lui Dumnezeu cu
privire la teme cum ar fi Treimea, îngerii,
omul, păcatul, mântuirea, sfinţirea, biserica
şi evenimentele viitoare.
Apoi ea este de folos să mustre (în ver-
siunea română: „să convingă", n.tr.). Pe mă-
sură ce citim Biblia, constatăm că ne arată cu

942

2 Timotei

precizie acele lucruri din viaţa noastră ce nu
sunt plăcute lui Dumnezeu. De asemenea, ea
este de folos pentru infirmarea învăţăturilor
greşite şi pentru răspunsurile care trebuie
date ispititorului.
Apoi cuvântul lui Dumnezeu e de folos
să îndrepte. El nu numai că ne scoate în e-
videnţă ce este greşit, ci prezintă şi calea
prin care se poate îndrepta această greşeală.
De pildă, Scripturile nu spun doar: „Cine fu-
ră să nu mai fiare", ci adaugă: „Mai degrabă,
să lucreze cu mâinile sale cea ce este bine,
pentru ca să aibă să dea la cel ce duce lipsă."
Prima parte a versetului am putea-o conside-
ra mustrarea, iar a doua îndreptarea.
în fine, Biblia este de folos ca să instru-
iască în neprihănire. Harul lui Dumnezeu
ne învaţă să trăim o viaţă evlavioasă, dar cu-
vântul lui Dumnezeu prezintă în amănunt lu-
crurile din care e alcătuită o viaţă evlavioasă.
3:17 Prin cuvânt, omul lui Dumnezeu
poate să fie complet sau matur. El este
astfel cu totul echipat cu toate cele de
trebuinţă pentru a săvârşi orice lucrare
bună, acesta din urmă fiind ţelul mântuirii
sale (Ef. 2:8-10). Asta e în contrast izbitor cu
concepţiile moderne care susţin că oamenii
trebuie să fie echipaţi sau dotaţi cu diplome
academice. Iată ce scrie Lenski în această
privinţă:
Scriptura este astfel într-o poziţie unică, nesufe-
rind nici o comparaţie; nici o altă carte, bibliote-
că sau orice alt lucru din lume nu poate să-1 facă
pe un păcătos pierdut înţelept în vederea mântui-
rii; nici o altă scriptură, întrucât îi lipseşte inspi-
raţia lui Dumnezeu, indiferent de folosul pe care
l-ar aduce pe alt plan, nu poate fi de nici un fo-
los pentru realizarea acestor obiective: să ne în-
veţe elementele de bază ale mântuirii—să infir-
me minciunile şi amăgirile celor care neagă a-
ceste adevăruri — să-1 restaureze pe un păcătos
sau pe un creştin căzut de la poziţia dreaptă —
să educe, să pregătească, să antreneze şi să-1 dis-
ciplineze pe cineva în neprihânirea autentică.28
4:1 Pavel îşi începe acum însărcinarea
finală adresată lui Timotei. El face aceasta
înaintea lui Dumnezeu şi a Domnului Isus
Cristos. Toată slujirea noastră trebuie făcută
cu conştienta faptului că este urmărită de
ochiul atoatevăzător al lui Dumnezeu.
în versetul acesta Domnul Isus este
numit Cel care va judeca viii şi morţii Ia
arătarea Sa şi a împărăţiei Sale. Termenul
„at" (la) din limba engleză ar putea sugera că
arunci când se va întoarce Mântuitorul pe

pământ pentru a-şi stabili împărăţia, va fi o
înviere generală şi o judecată generală. Dar
în textul original grec kata29 înseamnă literal-
mente „potrivit cu" sau „în conformitate cu".
Domnul Isus este Cel care va judeca viii
şi morţii, dar nu se precizează timpul când o
va face. Arătarea lui Cristos şi a împărăţiei
Sale sunt prezentate de Pavel ca motive
pentru a-L sluji cu credincioşie.
Noi ştim din alte texte din Scriptură că A
Doua Venire a lui Cristos nu este timpul
când El îi va judeca pe cei vii şi pe cei morţi.
Morţii răi nu vor fi judecaţi decât la sfârşitul
Domniei de o mie de ani a lui Cristos, potri-
vit textului de la Apocalipsa 20:5.
Slujirea credinciosului va fi răsplătită la
Scaunul de judecată al lui Cristos, dar aceste
răsplăţi se vor manifesta la arătarea lui
Cristos şi a împărăţiei Sale. Se pare că
răsplăţi le vor consta în acordarea unor pos-
turi de conducere sau administraţie în timpul
Mileniului. De pildă, cei ce au fost credin-
cioşi vor conduce peste zece cetăţi (Luca
19:17).
4:9 Având în vedere faptul că în prezent
Dumnezeu îi observă pe slujitorii Săi, pre-
cum şi faptul că în viitor credincioşilor îi se
vor da răsplăţi, Timotei are datoria de a vesti
cuvântul. El trebuie să facă acest lucru în
regim de urgenţă, prevalându-se de toate
oportunităţile. Mesajul este la timp în orice
clipă, chiar atunci când unii cred că ar fi
nelatimp. Ca slujitor al lui Cristos, Timotei
va fi chemat să mustre, adică să confirme
sau să infirme anumite lucruri. El va trebui
să certe lucrurile false. Apoi i se va cere să
îndemne sau să încurajeze păcătoşii să
creadă iar pe sfinţi să rămână statornici în
Domnul. în toate acestea, el trebuie să fie
îndelung răbdător, predând cu statornicie
învăţătura doctrinei sănătoase.
4:3 în versetele 3-6, apostolul enumera
două motive puternice pentru însărcinarea
tocmai încredinţată lui Timotei. Primul este
faptul că se va produce o îndepărtare genera-
lă de la doctrina sănătoasă. Al doilea este că
vremea plecării lui Pavel s-a apropiat.
Apostolul prevede vremea când oamenii
nu vor mai putea tolera învăţătura dătătoare
de sănătate, îndepărtându-se de cei ce propo-
văduiesc adevărul cuvântului lui Dumnezeu,
îi vor gâdila urechile să audă doctrine plăcu-
te şi confortabile. Pentru a-şi satisface pofta
lor de doctrine noi şi satisfăcătoare, ei îşi vor
aduna un grup de învăţători care să le
spună doar ceea ce doresc să audă.
4:4 Pofta după predicatori inofensivi îi

2 Timotei

943

va face pe oameni să-şi întoarcă urechea
de la adevăr spre mituri. Dar acesta e un
târg inechitabil — adică să dai adevărul în
schimbul unor basme — totuşi aceasta e
răsplata nenorocită a celor care refuză doctri-
na sănătoasă.
4:5 A fi veghetor în toate lucrurile
înseamnă a fi treaz în toate lucrurile. Timo-"
tei trebuie să fie serios în lucrarea sa, cumpă-
tat şi echilibrat. El nu trebuie să fugă de
suferinţe, ci trebuie să sufere de bună voie
adversităţile care s-ar putea să vină peste el
în slujba lui Cristos.
Există diferenţe de opinie cu privire la
sintagma: fă lucrarea unui evanghelist.
Unii cred că Timotei realmente era un
evanghelist şi că aici Pavel îi spune să-şi
desfăşoare cum trebuie slujba. Alţii cred că
Timotei nu avea daml evanghelizării, fiind
probabil un pastor sau învăţător, dar că asta
nu-1 împiedica să predice evanghelia când se
ivea prilejul. Probabil Timotei realmente era
un evanghelist iar cuvintele lui Pavel sunt o
încurajare pentru el să fie tot ce trebuie să fie
un evanghelist.
în toate privinţele, el trebuie să-şi împli-
nească bine slujba, consacrându-şi toate
talentele şi energiile tuturor aspectelor sluj-
bei sale.
4:6 Al doilea motiv pentru care Pavel îi
dă această solemnă însărcinare lui Timotei
este faptul că moartea lui este foarte aproape,
el fiind gata să fie turnat ca o jertfă de
băutură. El aseamnă vărsarea de sânge din
cadrul martiriului cu vărsarea unei ofrande
de băutură peste o jertfă (vezi Ex. 29:40;
Num. 15:1-10). Pavel îşi comparase anterior
moartea cu o ofrandă de băutură la Filipeni
2:17. Hiebert spune: „întreaga lui viaţă a fost
prezentată lui Dumnezeu ca o jertfă vie;
acum moartea sa, comparabilă cu vărsarea
vinului ca act final din cadrul ceremoniei de
sacrificiu, va încheia actul jertfirii."30
Timpul plecării mele este aproape.
Termenul grec analusis (textual „dezlegare",
de unde provine şi termenul de „analiză"),
pe care îl foloseşte Pavel aici pentru a de-
scrie plecarea sa este modalitatea cea mai
expresivă, transmiţând cel puţin patru ima-
gini în cuvinte: (1) Era mai întâi termenul
folosit de marinari, pentru „dezlegarea" unui
vas, ridicarea ancorei. (2) Era un termen
folosit de plugari, denotând „desjugarea"
animalelor de tracţiune istovite după o zi de
muncă grea. (3) Era expresia folosită de
călători, sugerând „ridicarea" ţăruşilor unui
cort, înaintea pornirii la drum. (4) Apoi era

termenul folosit de filosofi, semnificând
„soluţia" (analiza) la care s-a ajuns în eluci-
darea unei probleme. Iată aşadar bogăţia
deosebită a vocabularului lui Pavel şi expre-
sivitatea deosebită a limbajului său.
4:7 La prima vedere s-ar părea că Pavel
se laudă în acest verset. Dar lucrurile nu stau
deloc aşa, ideea subliniată nefiind aceea că a
luptat o luptă oarecare, ci mai degrabă că a
luptat şi încă lupta lupta cea bună, adică
lupta credinţei. El îşi cheltuise energiile în
concursul cel bun. Luptă nu înseamnă aici
neapărat situaţie combatantă, ci, mai degra-
bă, o întrecere de atletism.
Chiar pe când scria aceste cuvinte, el îşi
dădea seama că epuizanta cursă era pe
terminate. El a alergat bine în cursa ce i-a
stat înainte, acum fiind aproape de linia de
sosire, pe care o şi vedea deja.
Apoi Pavel a păzit credinţa. Asta în-
seamnă nu numai că Pavel însuşi a continuat
să creadă şi să asculte de marile doctrine ale
credinţei creştine, ci şi aceea că, în calitate
de ispravnic, el a păzit doctrina ce i s-a
încredinţat şi a transmis-o mai departe, în
toată puritatea ei iniţială.
4:8 Apostolul îşi exprimă aici încrederea
că neprihănirea de care a dat dovadă în
slujirea sa va fi răsplătită de Domnul cel
drept, la Scaunul de Judecată al lui Cristos.
Domnul este numit aici Judecătorul cel
drept, dar nu cel al unei instanţe judecăto-
reşti, ci, mai degrabă, arbitrul unei întreceri
sportive. Spre deosebire de judecătorii pă-
mânteşti, El nu va da dovadă de părtinire
faţă de nimeni, ci va cântări atât faptele
propriu-zise, cât şi motivaţiile care au stat la
baza acestor fapte, iar judecăţile rostite de El
vor fi exacte şi imparţiale.
Cununa neprihănirii de aici este o
ghirlandă (nu o diademă), care va fi dată
acelor credincioşi care au etalat neprihănire
în slujirea lor. într-adevăr, ea va fi dată
tuturor celor care au iubit arătarea lui
Cristos. Dacă cineva aşteaptă cu dor venirea
lui Cristos şi trăieşte în lumina acelui eveni-
ment, atunci viaţa lui va fi neprihănită şi el
va fi răsplătit pe măsură. Aici ni se aminteşte
din nou că dacă credem cu adevărat în a
doua venirea lui Cristos şi o iubim, atunci
aceasta va avea o influenţă sfinţitoare asupra
vieţii noastre.
IV.   CÂTEVA CERERI ŞI REMARCI
PERSONALE (4:9-22)
4:9 Pavel, cel înaintat în vârstă, tânjeşte
de dor după părtăşia şi compania tânărului

944

2 Timotei

său frate în Domnul. Prin urmare, el îl roagă
să facă tot posibilul pentru a putea veni la
Roma în viitorul apropiat. Apostolul resim-
ţea acut singurătatea vieţii de temniţă la
Roma.
4:10 Una din cele mai amare experienţe
din slujirea creştină este de a fi uitat şi pără-
sit de cei ce ţi-au fost cândva colaboratori
apropiaţi în lucrarea Domnului. Dima fusese
prietenul lui Pavel, un frate de credinţă şi
colaborator al său. Dar acum Pavel era la
închisoare, creştinii erau persecutaţi iar
climatul politic nu prevestea nimic bun
pentru creştini. în loc să iubească arătarea
Domnului, Dima s-a îndrăgostit de lumea
aceasta şi astfel 1-a părăsit pe Pavel, plecând
la Tesalonica. Asta nu înseamnă neapărat că
Dima a renunţat la profesiunea de credinţă,
devenind apostat. Nici nu înseamnă că nu
mai era un credincios adevărat. Probabil
teama de a nu i se întâmpla vreun rău 1-a
făcut să alunece de la credinţă.
Apostolul adaugă apoi că Crescens s-a
dus în Galatia iar Tit în Dalmaţia. Nu
găsim nici o urmă de dojana în aceste cu-
vinte; poate că acestea au fost locuri de
slujire creştină. Aceasta este singura dată
când este pomenit Crescens în Biblie (al
cărui nume înseamnă „cel care creşte"). Nu
deţinem alte date despre el. Acest lucru ar
trebui să fie o încurajare pentru toţi credin-
cioşii. Indiferent cât de umilă ar fi poziţia
ocupată în viaţă, chiar şi dacă nu am fost
decât simpli curieri pentru Domnul, fapta
noastră nu va trece neobservată sau nerăsplă-
tită.
4:11 Preaiubitul Doctor Luca a fost
singurul care a întreţinut legătura cu Pavel la
Roma. Cât de mult va fi însemnat aceasta
pentru apostol, să aibă încurajarea spirituală
şi măiestria profesională a acestui mare om
al lui Dumnezeu! Şi ce recunoscători trebuie
să fim pentru ultima parte a versetului 11!
Căci e de natură să ne încurajeze pe toţi cei
care am dat greş în slujirea noastră faţă de
Domnul, că El ne va mai da încă un prilej de
a-L sluji. Marcu a plecat cu Pavel şi Barna-
ba în prima lor călătorie misionară, dar apoi
i-a părăsit la Perga, revenind acasă. Când a
sosit timpul să plece în a doua călătorie
misionară, Pavel n-a mai vrut să-1 ia cu ei pe
Marcu, datorită faptului că se retrăsese prima
oară. Când Barnaba a insistat ca Marcu să
vină cu ei, problema s-a rezolvat prin pleca-
rea lui Pavel în Siria şi Cilicia împreună cu
Sila, în timp ce Barnaba şi Marcu s-au dus în
Cipru. Mai târziu, Pavel şi Marcu s-au împă-

cat iar aici apostolul îl cere nominal pe
Marcu, ca unul care i-a fost de folos pentru
lucrare.
4:12 Cei care cred că Timotei era în Efes
când i-a scris Pavel această scrisoare suge-
rează că apostolul 1-a trimis pe Tihic la Efes
ca să-1 înlocuiască pe Timotei, când acesta
va pleca în curând de la Efes. Ei sugerează
că sensul cuvintelor lui Pavel ar fi următorul:
„Dar pe Tihic îl împuternicesc să plece la
Efes."
4:13 Mantaua despre care se vorbeşte
aici era fie o haină exterioară, fie un sac
pentru transportatul cărţilor. în general se
crede că a fost un articol vestimentar.
Nu există acord cu privire la diferenţa
dintre cărţile şi sulurile de pergament.31 Au
fost ele porţiuni din Scriptură? Au fost ele
părţi din Scrisorile lui Pavel? Sau au fost
documente ce urmau a fi folosite la proces?
Sau au fost bucăţi nescrise de papirus sau
pergament de care voia să se folosească la
scris? Este imposibil de precizat. Impresia
care se deduce însă este că până şi în întem-
niţarea sa, apostolul voia să rămână activ,
continuând să scrie şi să citească.
Există o interesantă povestire adevărată
în legătură cu acest verset aparent nesemnifi-
cativ din Biblie. F. W. Newman, fratele mai
tânăr al cardinalului Newman, 1-a întrebat
odată pe J. N. Darby cu ce ar fi mai puţin
câştigat dacă acest verset nu s-ar afla în
Biblie. Oare nu este el un verset de impor-
tanţă vremelnică? S-ar fi pierdut ceva dacă
Pavel nu l-ar fi scris? La care Darby a răs-
puns prompt: „Eu, unul, negreşit aş fi pierdut
ceva, căci versetul acesta m-a salvat de a-mi
vinde biblioteca. Fiecare cuvânt — de asta
poţi fi sigur— este inspirat de Duhul şi este
de folos etern."32
4:14 Alexandru căldărarul este poate
unul şi acelaşi la care s-a referit Pavel la 1
Timotei 1:20, spunând că şi-a naufragiat
credinţa. în orice caz, el i-a făcut mult rău
apostolului. Nu putem decât specula cu
privire la natura răului ce i 1-a făcut. Legând
acest verset cu cele următoare, se pare că
Alexandru a depus mărturie împotriva
apostolului, aducând acuzaţii false împotriva
lui. Conybeare şi Howson traduc astfel
versetul: „Alexandru căldărarul m-a acuzat
de mult rău." Apostolul este încrezător că
Domnul îi va răsplăti după faptele lui.
4:15 Versetul acesta anticipează sosirea
lui Timotei la Roma. Şi el trebuie să se pă-
zească de Alexandru, pentru ca nu cumva să
sufere şi el din pricina acestui om rău. Nu e

2 Timotei

945

exclus ca Alexandru să se fi împotrivit mult
cuvintelor lui Pavel, prin mărturia contrară
ce a adus-o în cadrul audierii publice.
4:16 Probabil Pavel încă se gândea la
evenimentele din ultimele zile. Prima lui
apărare înseamnă primul prilej ce i s-a dat
de a se apăra la acest ultim proces al său.33
Ce trist e că nimeni nu s-a ridicat să ia
cuvântul în apărarea acestui viteaz apostol,
ale cărui scrieri au îmbogăţit toate veacurile
următoare! Nimeni nu i-a luat apărarea, dar
în inima lui nu s-a strecurat nici o amărăciu-
ne pentru asta. Asemenea Mântuitorului,
înaintea sa, el se roagă ca aceasta să nu li se
ţină în socoteală!
4:17 O fi fost el uitat de oameni, dar
Domnul a stat lângă el. Nu numai atât, dar
1-a întărit divin pentru a predica evanghelia
chiar la procesul său. Mesajul s-a răspândit
fără oprelişte şi o instanţă ne-evreiească a
auzit mesajul mântuirii. Stock se minunează:
Toate Neamurile — ce mulţime de romani
distinşi ar putea cuprinde această sintagmă! —
au auzit în ziua aceea mesajul lui Dumnezeu
către omenire; toţi L-au auzit pe Isus Cel Răstig-
nit şi Preamărit înfăţişat ca Singurul Mântuitor.
Este un gând copleşitor, pe care mintea noastră
refuză să-1 cuprindă în toată splendoarea sa. Ce
scenă măreaţă, unul din marile momente ale
istoriei! Şi încă ce alte minunăţii ne va descoperi
Veşnicia despre urmările acestui moment!34
Cuvântul tradus prin întărit din versetul
acesta nu este unul obişnuit, el apărând în
NT doar de opt ori. Astfel e folosit la Fapte
9:22 la începutul lucrării publice a lui Pavel:
el „se întărea tot mai mult..." îl găsim între-
buinţat din nou aici, dar la sfârşitul lucrării
sale publice — o mişcătoare amintire a
faptului că Domnul îi susţine pe slujitorii săi
cu tăria Sa pe tot parcursul vieţii acestora.
Sintagma: „am fost scăpat din gura
leului" este un mod de a spune că Pavel a
obţinut un termen de amânare în procesul
său, care a continuat apoi. S-au făcut încer-
cări de a-1 identifica pe leu cu Nero, cu
diavolul şi cu animale reale. Dar poate că
este mai uşor să înţelegem cuvântul în sensul
de pericol în general.
4:18 Când apostolul a spus că Domnul
îl va scăpa de orice lucrare rea, el nu a
înţeles prin aceasta că va fi izbăvit pe timp
nedefinit de execuţie. El ştia că clipa morţii
sale se apropia (v. 6). Ce a vrut atunci să
spună prin aceste cuvinte? Negreşit sensul
este că Domnul îl va salva de a face vreun

lucru care să păteze ultimele zile ale mărtu-
riei sale. Domnul îl va izbăvi de pericolul
unei retractări sau de a se lepăda de El; îl va
păzi de laşitate sau de orice formă de prăbu-
şire morală.
Nu numai atât, dar Pavel era sigur că
Domnul îlva păstra pentru împărăţia Sa
cerească. împărăţia cerească nu se referă
aici la Domnia de o mie de ani pe pământ a
lui Cristos, ci chiar la cer, unde domnia
Domnului este desăvârşit recunoscută.
Aici apostolul izbucneşte în slăvirea lui
Dumnezeu, în vecii vecilor. în vecii vecilor
înseamnă textual: „până în veacurile veacuri-
lor", cuvintele reprezentând cea mai puterni-
că expresie de veşnicie posibilă în limba
greacă. Tehnic, nu există „veacuri" în veşni-
cie, dar întrucât mintea omenească nu are
posibilitatea să conceapă ideea de atempora-
litate sau absenţă a timpului, este nevoit să
recurgă la expresii existente pentru perioada
actuală, a trăirii în timp.
4:19 Acum Pavel transmite salutări unui
cuplu de căsătoriţi care adesea au slujit
alături de el din evanghelie. Priscila şi Acu-
ila l-au cunoscut pe Pavel la Corint, după
care au călătorit cu el la Efes. Apoi au locuit
o vreme la Roma (Rom. 16:3), fiind, aseme-
nea lui Pavel, angajaţi în confecţionarea de
corturi.
Onisifor a fost menţionat anterior, la
1:16 ca unul care 1-a înviorat de multe ori pe
apostol şi nu s-a ruşinat de faptul că era
întemniţat.
4:20 Poate că Erast este acelaşi om care
era casierul oraşului Corint (Rom. 16:23).
Trofim a mai fost menţionat, la Fapte
20:4 şi 21:29. Convertit la Efes, el 1-a însoţit
pe Pavel la Ierusalim. Iudeii de acolo au
crezut că Pavel 1-a introdus în templu. Aici
citim că Pavel 1-a lăsat bolnav la Milet.
Această afirmaţie este importantă, întrucât ne
arată că, deşi apostolul avea puterea miracu-
loasă de a vindeca, el nu a recurs întotdeauna
la ea. Miracolul vindecării nu a fost nicio-
dată folosit din comoditate, ci ca o mărturie
pentru iudeii necredincioşi cu privire la
adevărul evangheliei.
4:21 Timotei trebuia să facă totul pentru
a veni înainte de iarnă, când vremea făcea
călătoritul anevoios sau imposibil. Prietenul
său întemniţat la Roma avea nevoie de
prezenţa lui şi-1 aştepta cu dor. Sunt mişcă-
toare repetatele îndemnuri adresate lui Timo-
tei să vină (vezi 1:3, 4; 4:9).
Urmează apoi o serie de salutări adresate
lui Timotei din partea lui Eubul şi Pudens,

946

2 Timotei

Linus, Claudia şi toţi fraţii. Aceste nume
ne-ar putea părea de o mică însemnătate, dar
ele ne atrag atenţia cu gingăşie, cum spune
Rodgers, că „una din bucuriile deosebite şi
privilegiile slujirii creştine este modul în care
se leagă şi se dezvoltă prieteniile."
4:22 Şi acum Pavel îşi încheie epistola.
Adresându-i-se lui Timotei în particular, el
spune: „Domnul Isus Cristos35 să fie cu
duhul tău." Apoi, adresându-se tuturor celor
care erau cu Timotei când a primit el scri-
soarea, apostolul adaugă: „Harul să fie cu
voi! Amin." După care pune jos pana. Scri-
soarea s-a încheiat, misiunea a luat sfârşit.
Dar mireasma vieţii şi mărturiei sale stăruie
încă asupra noastră. Ne vom întâlni din nou
cu el şi vom sta de vorbă despre marile teme
ale evangheliei şi ale bisericii.
NOTE FINALE
'(1:1) W. E. Vine, Exposition of the
Epistles to Timothy, pg. 60, 61.
2( 1:2) D. Edmond Hiebert, Second Timo-
thy, pg. 26.
3(1:3) Termenul grec este latreuö, înrudit
cu latreia, „închinare" (cf. englezescul „mar-
iolatry", adorarea Manei).
4( 1:4) Hiebert, Second Timothy, pg. 31.
5(1:5) Termenul grec pentru „autentic"
este, textual: „neipocrit". Prin derivaţie, un
ipocrit este un actor care răspunde de sub
(hypo) masca lui.
6(1:6) Vine, Exposition, sub versetele
citate.
7(1:11) Textul critic (NU) omite „al
Neamurilor".
8(1:16) J. H. Jowett, Things that Matter
Most, pg. 161.
9(2:3) Textul NU: „împărtăşesc".
1()(2:4) William Kelly, An Exposition of
the Two Epistles to Timothy, pg. 213.
1 '(2:7) Textul critic (NU): „Domnul îţi va
da" (indicaţie viitoare, în loc de rugăciune).
'-(2:8) Hiebert, Second Timothy, pg. 59.
l3(2:9) Citat de D. Edmond Hiebert în
Second Timothy, pg. 60).
l4(2:10) Minunata cântare: „ImmanueFs
Land" a fost compusă de Anne Ross Cousin,
dar, se spune că s-a inspirat din frazeologia
scrierilor lui Samuel Rutherford.

15(2:11) Hiebert, Second Timothy, pg. 62.
16(2:13) Dinsdale T. Young, Unfamiliar
Texts, pg. 253.
l7(2:13) J. J. Van Oosterzee, "The Pasto-
ral Letters," Lange's Commentary on the
Holy Scriptures, XI:95.
l8(2:14) Dinsdale T. Young, The Enthusi-
asm of God, pg. 154.
l9(2:15) Henry Alford, The Greek Testa-
ment, 111:384.
20(2:17) Termenul din greacă este aici:
gangraina, dar asta nu înseamnă că derivatul
din limba engleză este cea mai bună tradu-
cere.
21(2:18) Hamilton Smith, The Second
Epistle to Timothy, pg. 26.
22(2:19) Hamilton Smith, The Second
Epistle to Timothy, pg. 27.
23(2:19) R. C. H. Lenski, The Interpreta-
tion of St. Paul's Epistles to the Colossians,
to the Thessalonians, to Timothy, to Titus
and to Philemon, pg. 804.
24(2:19) Atât textul NU, cât şi textul M:
„Domnul" în loc de „Cristos", ceea ce face
textul să se apropie de Num. 16:5.
25(2:22) Hiebert, Second Timothy, pg. 76.
26(3:5) Hiebert, ibid., pg. 86.
27(3:16) în greacă termenul este: theo-
pneustos.
28(3:17) Lenski, Epistles, pg. 841.
29(4:1) Textul critic: hai („şi") în loc de
kata.
30(4:6) Hiebert, Second Timothy, pg. 109,
110.
3I(4:13) în greacă: membranas. Aceste
manuscrise de mare preţ erau probabil cărţi
din Biblie sau poate comentarii.
32(4:13) Citat de H. A. Ironside, Timothy,
Titus and Philemon, pg. 255.
33(4:16) E posibil să se aibă în vedere
procesul de la sfârşitul primei întemniţări a
lui Pavel.
34(4:17) Eugene Stock, Plain Talks on the
Pastoral Epistles, paginaţia nu este disponi-
bilă.
35(4:22) Textul NU omite Isus Cristos.
BIBLIOGRAFIE
Consultaţi Bibliografia de la sfârşitul
cărţii 1 Timotei.

EPISTOLA CĂTRE TIT
Introducere
„ O epistolă scurtă, care conţine însă chintesenţa doctrinei creştine, fiind compusă
într-o manieră superbă, cuprinzând tot ce este de trebuinţă pentru cunoaşterea şi
viaţa creştină "	— Martin Luther

I. Locul unic în Canon
Trei capitole de dimensiuni reduse, adre-
sate în urmă cu peste o mie nouă sute de ani
unui misionar puţin cunoscut, de pe o insulă
obscură, de către un vestit misionar, ajuns la
bătrâneţe — oare ce relevanţă ar putea avea
ele pentru creştinii „luminaţi" din veacul al
douăzecilea? Negreşit, dacă acestea nu ar fi
fost decât cuvintele lui Pavel (nici chiar acest
fapt nefiind acceptat de cei mai mulţi libe-
rali!), ele ar fi stârnit interes doar pentru cei
interesaţi în istoria bisericii sau pentru cei
care au în programa universitară studiul
gândirii creştine primare.
Dar aceste cuvinte sunt, în acelaşi timp:
„cuvintele predate de Duhul Sfânt" şi, ca
atare, ele aduc o contribuţie pe care nici o
altă carte nu o poate aduce. Tratarea subiec-
tului presbiterilor sprijină şi confirmă învăţă-
tura similară găsită la întâi Timotei. Repeti-
ţia nu este deloc redundantă, ci, asemenea
multor altor paralele din Biblie, în special în
VT, nu face altceva decât să sublinieze cât
de mult doreşte Dumnezeu ca ai Săi să-şi
însuşească temeinic o seamă de principii
fundamentale.
Probabil că cel mai valoros pasaj din Tit
este cel de la 2:11-14, care a fost redactat cu
un minunat simţ al proporţiilor, de natură să
evidenţieze şi mai mult doctrina harului.
H. Paternitatea
Pentru discutarea paternităţii epistolei

către Tit, consultaţi Introducerea la Epistole-
le Pastorale.
III.	Data
Datorită asemănărilor temelor şi a formu-
lării lor, cărturarii conservatori cred că Tit a
fost compusă cam în acelaşi timp sau la scurt
timp după întâi Timotei. în orice caz, apari-
ţia epistolei trebuie plasată între 1 şi 2 Timo-
tei, iar nu după 2 Timotei. Deşi este imposi-
bil de precizat data exactă a apariţiei, se
poate totuşi estima că epistola a fost redacta-
tă între anul 64 şi 66 d.Cr. Locul apariţiei:
probabil Macedonia.
IV.	Tema
Pe lângă temele generale avute în comun
cu celelalte două epistole pastorale (vezi
Introducerea la Epistolele Pastorale), Tit ne
prezintă un rezumat minunat al modului în
care credinciosul trebuie să-şi împodobească
doctrina harului cu evlavie şi cu faptele
bune. Mulţi dintre cei care par a fi încântaţi
de doctrina harului nu dau semne că ar fi
interesaţi şi în etalarea faptelor bune ce
trebuie să însoţească doctrina harului, după
cum nu etalează evlavia atât de necesară. O
atare atitudine este greşită, sugerând o înţele-
gere necorespunzătoare a adevăratului har.
Pavel rezumă admirabil tema cărţii:
„Adevărat este cuvântul acesta şi vreau să
stărui cu tărie asupra acestor lucruri, pentru
ca cei care au crezut în Dumnezeu să caute
să fie cei dintâi în fapte bune" (3:8a).

SCHIŢA CĂRŢII
I. SALUTĂRI (1:1-4)
II. PRESBITERII DIN ADUNARE (1:5-9)
III.	ERORI DOCTRINARE ÎN ADUNARE (1:10-16)
IV.	EXERCITARE ÎN ADUNARE (2:1-15)
V. ÎNDEMNURI ÎN ADUNARE (3:1-11)
VI. ÎNCHEIERE (3:12-15)
947

948

Tit

Comentariu

I.   SALUTĂRI (1:1-4)
1:1 Pavel a fost rob al lui Dumnezeu şi
apostol al Iui Isus Cristos. Prima ipostază îl
înfăţişează ca sclav al Stăpânului Suprem, în
vreme ce a doua ni-1 prezintă ca trimis al
Domnului Suveran. Prima sugerează supune-
rea, a doua autoritatea. El a devenit rob prin
împuternicire divină.
Ţelurile slujbei sale au fost răspândirea
credinţei aleşilor lui Dumnezeu şi a cu-
noştinţei adevărului. Răspândirea credinţei
poate însemna fie faptul că el este cel care le-
a adus prima oară credinţa sau i-a condus la
convertire, fie faptul că i-a condus în credinţă
după ce au fost mântuiţi. întrucât sintagma:
cunoştinţa adevărului pare să se refere la al
doilea sens, noi credem că apostolul a avut în
vedere două ţeluri de bază: (1) evangheliza-
rea — adică răspândirea credinţei aleşilor
lui Dumnezeu; (2) educaţia — răspândirea
cunoaşterii adevărului. Textul de aici se
îngemănează cu cel de la Matei 28:20 —
predicarea evangheliei către toate naţiunile şi
învăţarea lor să păzească toate lucrurile
poruncite de Cristos. în precizarea pe care o
face fără înconjur apostolul că a fost chemat
să promoveze credinţa aleşilor lui Dumne-
zeu, el ne confruntă cu doctrina alegerii.
Puţine doctrine din Scriptură au fost mai
supuse interpretărilor greşite şi au stârnit mai
multe dezbateri, punând la grea caznă inte-
lectul oamenilor, ca doctrina alegerii. Pe
scurt, ea ne învaţă că Dumnezeu i-a ales pe
anumiţi oameni în Cristos înainte de înteme-
ierea lumii, cu intenţia finală ca aceştia să fie
sfinţi şi fără vină înaintea Lui (Ef. 1:4).'
După ce a arătat că apostolia lui are de a
face cu credinţa aleşilor lui Dumnezeu şi
cu cunoaşterea adevărului, acum Pavel
adaugă faptul că acest adevăr este potrivit cu
evlavia. Asta înseamnă că credinţa creştină
este consecventă cu adevărata sfinţenie, fiind
adaptată să-i conducă pe oameni la evlavia
de ordin practic. Posedarea unei credinţe
adevărate necesită în mod automat şi trăirea
unei vieţi de curăţie. Nimic nu poate fi mai
jalnic decât predicatorul despre care s-a
afirmat: „Când era la amvon, oamenii doreau
să nu mai plece, iar când nu era la amvom, ar
fi preferat ca niciodată să nu se mai urce la
amvom!"
1:2 împuternicirea primită de Pavel în
legătură cu evanghelia este tratată acum pe
larg. Ea nu avea în vedere doar: (1) evan-
ghelizarea — adică răspândirea credinţei

aleşilor lui Dumnezeu, la timpul trecut; şi (2)
educaţia—răspândirea cunoaşterii adevăru-
lui, deci la timpul prezent; ci şi (3) expectati-
va — în nădejdea vieţii veşnice, adică la
timpul viitor.
Noul Testament vorbeşte despre viaţa
veşnică atât ca un bun de care beneficiem în
prezent, cât şi o nădejde viitoare. Termenul
nădejde nu presupune nesiguranţă. în mo-
mentul în care ne încredem în Cristos ca
Mântuitor al nostru, avem viaţa eternă ca pe
un bun de care beneficiem în prezent (loan
5:24), devenind moştenitori ai tuturor bine-
facerilor lucrării Sale de răscumpărare. Dar
noi nu vom trăi în mod practic bucuria tutu-
ror acestora până când nu vom ajunge în
patria cerească. Noi nădăjduim în sensul că
aşteptăm cu bucurie, având privirile aţintite
în viitor, când vom primi viaţa veşnică în
forma ei finală, când ne vor fi dăruite trupu-
rile noastre proslăvite şi când vom fi pe veci
eliberaţi de păcat, boală, întristare, suferinţă
şi moarte (Fii. 3:20, 21: Tit 3:7).
Această nădejde este sigură, întrucât ne-a
fost făgăduită de Dumnezeu. Nimic nu este
mai sigur decât cuvântul lui Dumnezeu, care
nu poate să mintă, care nu poate fi înşelat
şi care nu înşeală. Nu există nici un risc în a
crede ceea ce spune El. De fapt, nimic nu
este mai rezonabil pentru o creatură decât să-
L creadă pe Creatorul ei.
Dumnezeu a promis viaţa veşnică înainte
de a fi început timpul. Acest lucru poate fi
înţeles în două moduri: Mai întâi, Dumnezeu
a stabilit în veşnicia trecută să dea viaţă
veşnică tuturor celor care aveau să creadă în
Domnul Isus, şi ceea ce a stabilit El a echi-
valat cu o promisiune. Sau ar putea însemna
că toate binecuvântările mântuirii au fost
cuprinse în stare germinală în făgăduinţa
depre venirea lui Mesia, pe care o regăsim la
Geneza 3:15. Asta a fost înainte de toate
veacurile timpului sau înainte de a se fi
derulat dispensaţiile.
1:3 La timpul potrivit Dumnezeu a
făcut cunoscut acest program glorios de viaţă
veşnică pe care îl concepuse în veacurile
trecute. El nu 1-a descoperit însă în întregime
în vremurile Vechiului Testament. Credin-
cioşii nu aveau pe atunci decât o idee foarte
vagă despre viaţa de după moarte. Dar ceaţa
s-a risipit de îndată ce a venit Mântuitorul. El
„a adus viaţa şi nemurirea la lumină prin
evanghelie" (2 Tim. 1:10). Iar vestea bună a
fost răspândită de Pavel şi de ceilalţi apostoli,

Tit

949

ca împlinire a poruncii lui Dumnezeu Mân-
tuitorul nostru, adică în ascultare de Marea
însărcinare.
1:4 Scrisoarea este adresată Iui Tit,
adevăratul fiu al lui Pavel în credinţa
comună. Dar cine este acest Tit?
Suntem nevoiţi să-i alcătuim biografia din
fragmentele disparate cuprinse în referiri
sporadice la el în trei din scrisorile lui Pavel.
Grec din naştere (Gal. 2:3), el s-a născut din
nou prin credinţa în Domnul Isus, probabil
prin misiunea lui Pavel (Tit 1:4). Pe vremea
aceea se dădea o bătălie aprigă pentru stabi-
lirea adevăratei evanghelii. Pe de o parte erau
Pavel şi cei care propovăduiau mântuirea
prin har, prin credinţă, fără nici un alt adaus.
Iar pe de alta erau iudaizatorii, care insistau
asupra circumciziei (şi prin asta asupra păzi-
rii legii), ca cerinţă prealabilă necesară,
ziceau ei, pentru ca cineva să poată dobândi
cetăţenia de prim rang în împărăţia lui Dum-
nezeu. Tit a devenit un caz de probă în aceas-
tă controversă. Pavel şi Barnaba l-au luat cu
ei la Ierusalim (Gal. 2:1) pentru o conferinţă
ţinută cu apostolii şi bătrânii bisericii. Deci-
zia conciliului a fost că un om dintre Nea-
muri cum era Tit nu trebuie se supună legilor
şi ceremoniilor iudaice, acestea nefiind nece-
sare pentru mântuire (Fapte 15:11). Neamu-
rile nu aveau trebuinţă să devină evrei. Mai
degrabă, iudeii şi Neamurile devin o nouă
creatură atunci când cred în Isus.
După aceea, Tit a devenit unul din cei
mai valoroşi asistenţi ai lui Pavel, slujind în
funcţia de „om la spărtură" în Corint şi apoi
în Creta. Apostolul 1-a trimis mai întâi de la
Efes la Corint, probabil pentru a corecta
învăţăturile greşite şi dezordinile de ordin
etic din cadrul adunării de acolo. Mai târziu,
când Tit s-a întâlnit din nou cu Pavel în
Macedonia, Pavel a fost nespus de bucuros
să afle că corintenii au răspuns pozitiv la
sfaturile sale apostolice (2 Cor. 2:12,13; 7:5-
7,13-16). Din Macedonia, Pavel 1-a trimis pe
Tit din nou în Corint, de data aceasta pentru
a urgenta strângerea de ajutoare pentru sfinţii
nevoiaşi de la Ierusalim (2 Cor. 8:6, 16, 17;
12:18). Pavel 1-a descris cu cuvintele: „parte-
nerul meu şi conlucrătorul meu cu privire la
voi" (2 Cor. 8:23). Nu ştim cu precizie când
a fost Pavel cu Tit în Creta, dar în general se
crede că asta s-a întâmplat după prima întem-
niţare a lui Pavel la Roma.
Tit este menţionat ultima oară la 2 Ti-
motei 4:10, când a petrecut un timp alături de
Pavel, în a doua sa întemniţare, dar apoi
Pavel spune că Tit a plecat spre Dalmaţia,

adică Iugoslavia de astăzi. Probabil Pavel 1-a
trimis acolo, deşi impresia care se degajă din
acel verset este aceea a unui om singuratic şi
părăsit.
Apostolul îl numeşte pe Tit adevăratul
său fiu într-o credinţă comună. Asta ar
putea însemna că Pavel a fost instrumental în
convertirea lui Tit, deşi nu este o interpretare
absolut certă. Şi lui Timotei Pavel i se adre-
sează cu cuvintele: „fiul meu adevărat în
credinţă" (1 Tim. 1:2), deşi se prea poate ca
Timotei să fi fost deja un ucenic la data când
1-a cunoscut Pavel (Fapte 16:1). Prin urmare,
sintagma ar putea însemna că aceşti tineri
etalau calităţi spirituale similare celor pose-
date de Pavel şi că în slujirea creştină exista
această legătură filială.
Acestui tânăr asistent Pavel îi urează:
har, îndurare şi pace. în contextul dat,
harul înseamnă tăria divină necesară pentru
viaţă şi slujire. îndurarea este compasiunea
manifestată faţă de nevoile profunde ale
oamenilor. Pacea înseamnă eliberarea de
nelinişte, panică şi derutare, în pofida îm-
prejurărilor neprielnice prin care trecem în
viaţă. Toate acestea purced împreună de Ia
Dumnezeu Tatăl şi Domnul Isus Cristos,
Mântuitorul nostru. Conexând astfel pe
Tatăl şi pe Fiul ca surse a harului, îndurării
şi păcii, Duhul lui Dumnezeu presupune
completa Lor egalitate.
II. PRESBITERII DIN ADUNARE
(1:5-9)
1:5 Când Pavel a părăsit insula Creta,
erau o seamă de lucruri care trebuiau puse
Ia punct, existau învăţători falşi care trebuiau
reduşi la tăcere şi se resimţea nevoia acută de
a avea lideri spirituali în adunări, care să
ofere călăuzire. Pavel 1-a lăsat, prin urmare,
pe Tit pe insula Creta, să se ocupe de aceste
chestiuni.
Nu ştim cum a ajuns credinţa creştină în
Creta. Probabil cretanii care fuseseră la
Ierusalim de Rusalii (Fapte 2:11) au adus la
înapoiere vestea bună, ulterior înfiinţându-se
adunări creştine.
Nici nu putem fi siguri când s-a aflat
Pavel împreună cu Tit pe insula Creta. Ştim
însă că s-a oprit pentru scurt timp la Creta în
cadrul voiajului său spre Roma ca deţinut
(Fapte 27:12), dar împrejurările acelea nu i-ar
fi permis să desfăşoare o misiune activă în
cadrul bisericilor. întrucât cartea Faptelor
Apostolilor nu aminteşte deloc de vreo altă
călătorie a lui Pavel în Creta, în general se
crede că vizita sa pe insulă a avut loc după

950

Tit

prima întemniţare la Roma. Recurgând la
puţină muncă de detectivi biblici, putem
reconstitui următorul itinerar din diversele
referiri făcute în scrierile lui Pavel.
Mai întâi Pavel a călătorit cu corabia din
Italia în Creta, în drum spre Asia (vestul
Turciei de astăzi). Lăsându-1 pe Tit în Creta
(Tit 1:5), Pavel s-a deplasat la Efes, capitala
provinciei Asia. La Efes 1-a însărcinat pe
Timotei să se ocupe de corectarea învăţături-
lor greşite ce se strecuraseră acolo (1 Tim.
1:3, 4). Apoi el a mers mai departe cu cora-
bia, traversând Marea Egee şi ajungând în
Macedonia, pentru a-şi îndeplini intenţia
exprimată anterior pe când se afla în închi-
soare de a vizita FIlipi de îndată ce va fi fost
eliberat (Fii. 1:26). în cele din urmă, el a
plecat spre sud-vest, traversând Grecia şi
ajungând, la Nicopole, unde intenţiona să
ierneze şi unde se aştepta ca Tit să i se alătu-
re (Tit 3:12).
Homer ne spune că în vremea aceasta
existau între nouăzeci şi o sută de cetăţi în
Creta şi se pare că în unele din acestea s-au
înfiinţat biserici. în fiecare din ele se resimţea
nevoia numirii unor presbiteri responsabili.
PRESBITERII
în Noul Testament presbiterii sunt bărbaţi
creştini maturi, de un caracter ireproşabil,
care asigură conducerea spirituală într-o
adunare locală. Termenul de presbiter (sau
bătrân), care se referă la maturitatea spirituală
a unui om, provine din termenul grecpresbu-
teros. Termenul episkopos, tradus prin „epis-
cop" „supraveghetor" sau „păzitor" e de
asemenea folosit în legătură cu bătrânii sau
presbiterii, descriind funcţia lor ca păstori
asistenţi ai turmei lui Dumnezeu.
în general prin termenii „presbiter" (bă-
trân) şi „episcop" se înţelege una şi aceeaşi
persoană, din următoarele motive: La Fapte
20:17 Pavel a cerut să vină bătrânii (presbu-
teroi) de la Efes; în versetul 28 el li s-a
adresat cu termenul de păzitori (episkopoi).
La 1 Petru 5:1, 2, Petru foloseşte aceşti
termeni în sens similar, interşanjabil. Calită-
ţile episcopilor (episkopoi, în greacă), expuse
la 1 Timotei 3, şi calităţile pentru bătrâni
{presbuteroi, presbiteri), la Tit 1, sunt, în
esenţă, identice.
în uzanţa modernă termenul „episcop" a
căpătat sensul de prelat care supraveghează
o dioceză sau un grup de biserici dintr-un
district. Dar termenul niciodată nu a avut
sensul acesta în Noul Testament. Modelul
biblic este de a avea mai mulţi episcopi într-o

singură biserică, mai degrabă decât un singur
episcop în mai multe biserici.
Tot aşa nu trebuie confundat un presbiter
cu pastorul din vremea noastră, care răspun-
de, în principal, de predicare, de predarea
învăţăturii şi de administrarea sacramentelor
într-o biserică locală. în general se recunoaşte
că în biserica primară nu exista această
funcţie. Adunările primare erau alcătuite din
sfinţi, episcopi şi diaconi (Fii. 1:1) — atât şi
nimic mai mult! Sistemul clerical nu a apărut
decât în veacul al doilea.
Un pastor în sensul Noului Testament
este unul din darurile speciale pentru slujire
pe care Cristos cel înviat 1-a dăruit pentru
zidirea sfinţilor în lucrarea de slujire (Ef.
4:11, 12). în multe privinţe lucrarea păstori-
lor şi a presbiterilor este similară: ambii sunt
chemaţi să aibă grijă de turma lui Dumnezeu
şi s-o hrănească. Dar cei doi nu sunt nicioda-
tă puşi pe picior de egalitate. E posibil ca un
pastor să aibă o misiune ambulantă, în timp
ce un presbiter este de obicei asociat cu o
adunare locală.
Funcţiile presbiterilor sunt redate în
detaliu:
1.	Ei păstoresc şi au grijă de biserica
Domnului (Fapte 20:28; 1 Tim. 3:5; 1 Pet.
5:2).
2.	Ei veghează cu toată atenţia pentru a
apăra biserica de atacuri, atât din afară, cât şi
din interior (Fapte 20:29-31).
3.	Ei conduc şi se dau pe ei înşişi ca
exemplu, prin călăuzire, iar nu prin impunere
(1 Tes.5:12; 1 Tim. 5:17; Ev. 13:7,17; 1 Pet.
5:3).
4.	Ei predică cuvântul, predau învăţătura
sănătoasă şi îi combat pe cei care o contrazic
(1 Tim. 5:17; Tit 1:9-11).
5.	Ei moderează şi arbitrează în chestiuni
ce ţin de doctrină şi de etică (Fapte 15:5, 6;
16:4).
6.	Prin viaţa lor ei sunt pilde vrednice de
urmat pentru turmă (Ev. 13:7; 1 Pet. 5:3).
7.	Ei caută să-i refacă pe credincioşii care
au căzut în păcat (Gal. 6:1).
8.	Ei veghează asupra sufletelor creşti-
nilor din adunarea locală, ca unii care vor
trebui să dea socoteală (Ev. 13:17).
9.	Ei exercită o slujbă a rugăciunii, în
special cu privire la cei bolnavi (Iac. 5:14,
15).
10.	Ei sunt implicaţi în grija pentru sfinţii
săraci (Fapte 11:30).
11.	Ei iau parte la încredinţarea unor
bărbaţi dăruiţi pentru lucrarea la care i-a
chemat Dumnezeu (1 Tim. 4:14).

Tit

951

Este limpede că în biserica primară,
presbiterii erau numiţi de apostoli şi de repre-
zentanţii acestora (Fapte 14:23; Tit 1:5). Asta
nu înseamnă însă că apostolii şi delegaţii lor
aveau puterea de a-1 face pe cineva presbiter.
Pentru ca un om să devină episcop, trebuie să
existe împuternicirea divină asociată cu
disponibilitatea umană. Numai Duhul Sfânt
poate să-1 facă pe un om episcop sau păzitor
(Fapte 20:28), dar omul respectiv trebuie să
aspire spre această lucrare (1 Tim. 3:1).
Trebuie să existe această contopire a elemen-
tului divin cu cel uman.
La început când au fost înfiinţate biseri-
cile locale, în vremea apostolilor, nu existau
presbiteri în ele; toţi credincioşii erau înce-
pători, novici. Dar pe măsură ce a trecut
timpul, Domnul a pregătit anumiţi oameni
pentru această slujbă importantă. întrucât
Noul Testament nu exista încă sub formă
scrisă, creştinii în general nu ştiau ce calităţi
şi îndatoriri trebuie să întrunească presbiterii.
Acestea erau cunoscute doar de apostoli şi de
asistenţii acestora: Pe baza acestei cunoaşteri,
ei îi selectau pe bărbaţii care întruneau nor-
mele divine, după care îi numeau în public în
aceste funcţii.
Astăzi avem însă Noul Testament în
integralitatea sa. Ştim ce este un presbiter şi
ce trebuie să facă acesta. Când observăm
oameni care întrunesc aceste calităţi, fiind
angajaţi activ în slujba de supraveghetori, îi
recunoaştem pe aceşti bărbaţi (1 Tes. 5:12)
şi ne supunem lor (Ev. 13:17). Nu se pune
problema ca noi să-i selectăm, ci mai degrabă
să-i recunoaştem pe cei pe care Dumnezeu i-
a ridicat pentru această lucrare.
Calităţile presbiterilor se află expuse la 1
Timotei 3:1-7 şi aici la Tit. Uneori îi auzim
pe unii spunând că dacă acestea sunt calităţile
pe care trebuie să le îndeplinească episcopii,
atunci înseamnă că nu mai există episcopi în
vremea noastră. Ideea aceasta diminuează
însă autoritatea Scripturii, lăsând să se înţe-
leagă că lucrurile nu ar sta chiar aşa cum
declară ea. Realitatea e însă că nu găsim
nimic nerezonabil sau nerealizabil în normele
expuse aici. Noi ne trădăm starea de spiritua-
litate scăzută când tratăm Biblia ca pe o carte
marcată de un idealism excesiv.ţ
1:6 Presbiterii sunt oameni fără vină,
adică de o integritate indiscutabilă. Nu trebu-
ie să se poată dovedi nici o acuzaţie de învă-
ţătură greşită sau de comportare necores-
punzătoare. Nu înseamnă însă că ei sunt fără
păcat, ci doar aceea că, dacă se fac vinovaţi

de nereguli minore, vor lua de îndată măsuri
pentru îndreptarea acestora, mărturisindu-le
lui Dumnezeu, cerând iertare persoanei sau
persoanelor faţă de care au greşit şi, după
caz, făcând restituţie.
A doua calitate, respectiv faptul că trebu-
ie să fie soţul unei singure soţii, a fost
înţeleasă în cel puţin şapte feluri: (1) omul
respectiv trebuie să fie căsătorit; (2) nu tre-
buie să fie divorţat; (3) nu trebuie să se re-
căsătorească după ce a divorţat; (4) nu trebu-
ie să se recăsătorească după decesul primei
soţii; (5) nu are voie să trăiască în poligamie;
(6) nu are voie să aibă concubine sau soţii se-
cundare; (7) în general, trebuie să fie un soţ
credincios şi o pildă de înaltă ţinută morală.
Dacă sintagma soţul unei singure soţii
înseamnă că omul respectiv trebuie să fie
căsătorit, atunci, conform aceluiaşi argument,
trebuie să aibă şi copii, deoarece în acelaşi
verset găsim scris că copiii lui trebuie să fie
credincioşi. Negreşit este preferabil ca un
presbiter să aibă familie, deoarece această
experienţă îl va ajuta să se ocupe în mai bună
cunoştinţă de cauză de problemele ce se ivesc
în adunare. Ne îndoim însă că versetul de
faţă ar interzice ca un bărbat necăsătorit să
poată ocupa funcţia de presbiter.
Probabil versetul nu ne spune nici aceea
că sub nici o formă nu are voie să fie divor-
ţat, întrucât Mântuitorul ne-a învăţat că
divorţul este permis, în cel puţin unul din
cazuri (Mat. 5:32; 19:9).2
Tot aşa nu putem să-1 interpretăm în
sensul că ar interzice absolut recăsătoria după
divorţ, în toate cazurile. De exemplu, un
credincios care este total nevinovat ar putea
ajunge în situaţia în care soţia necredincioasă
şă divorţeze de el, aceasta recăsătorindu-se.
întrucât prima căsătorie a fost desfiinţată prin
divorţul şi recăsătoria partenerei sale de viaţă,
el este liber să se recăsătorească.
Interpretarea potrivit căreia un om nu
poate ocupa funcţia de presbiter dacă se
recăsătoreşte după decesul primei sale soţii
este exclusă în virtutea principiului enunţat
la 1 Corinteni 7:39: „O soţie ste legată de
lege atâta timp cât trăieşte soţul; dar dacă-i
moare soţul, este liberă să se mărite cu cine
vrea, numai în Domnul."
Evident sintagma soţul unei singure soţii
înseamnă că presbiterul nu are voie să fie
poligam, după cum nu are voie să aibă o
concubină sau o amantă. Pe scurt, sintagma
înseamnă că viaţa sa de căsnicie trebuie să fie
un exemplu de curăţie pentru turmă.
în plus el trebuie să aibă copii credin-

952

Tit

cioşi, care să nu fie învinuiţi de destrăbă-
lare sau neascultare (nesupunere). Biblia
ne scoate în evidenţă un fapt pe care noi nu
suntem totdeauna pregătiţi să-1 recunoaştem:
anume că părinţii răspund de modul în care
s-au format copiii lor (Prov. 22:6). Când o
familie este bineguvernată şi bineinstruită în
cuvântul lui Dumnezeu, copiii vor urma, de
obicei, pilda părinţilor lor evlavioşi. Deşi un
tată nu poate determina mântuirea copiilor
săi, el poate pregăti terenul pentru Domnul,
învăţându-i din Cuvânt, aplicând cu dragoste
disciplina în familie şi evitând ipocrizia şi
inconsecvenţa în propria sa viaţă.
Dacă copiii vor fi risipitori şi rebeli
împotriva autorităţii părinteşti, Scriptura îl va
face pe părintele lor răspunzător de aceasta,
întrucât la rădăcina problemei au stat com-
placerea şi toleranţa faţă de păcat a tatălui
lor. Dacă el nu ştie să-şi stăpânească cum
trebuie propria sa familie, este îndoielnic că
va fi un presbiter bun, întrucât aceleaşi prin-
cipii se aplică şi într-un caz, şi-n celălalt (1
Tim, 3:5).
întrebarea care se pune este dacă această
cerinţă referitoare la copii este valabilă doar
atâta timp cât aceştia se află sub autoritatea
părinţilor, deci cât stau acasă, sau dacă se
aplică şi după ce aceştia au părăsit căminul
părintesc. Noi credem că prima variantă este
cea corectă, amintindu-ne însă că evoluţia
ulterioară a caracterului lor depinde de edu-
caţia pe care au primit-o în familie.
1:7 Un episcop este un ispravnic al lui
Dumnezeu. Nu adunarea este aceea pe care
el o supraveghează, ci este împuternicit să se
ocupe de treburile lui Dumnezeu din cadrul
adunării lui Dumnezeu. Pentru a doua se
afirmă că el trebuie să fie fără vină — repe-
tiţia constituind o accentuare. Să nu existe
nici o îndoială — omul respectiv trebuie să
fie ireproşabil, atât pe plan doctrinar, cât şi
moral. De asemenea nu trebuie să fie încăpă-
ţânat. Dacă un om este încăpăţânat sau
căpos, nepermiţând nici o deosebire de ve-
deri, atunci va fi neînduplecat şi nu va supor-
ta să fie contrazis, nefiind prin urmare apt de
a fi un conducător duhovnicesc. Un presbiter
este un moderator, iar nu un autocrat dogma-
tic.
El nu trebuie să fie mânios. Chiar dacă
are un temperament volatil, el a învăţat să şi-1
stăpânească. Iar dacă are nervi, nu va permite
ca aceştia să se manifeste.
Nu trebuie să fie dedat la vin. în cultura
noastră, acest fapt pare atât de evident, încât
aparent nici nu ar mai trebui menţionat, dar

să nu uităm că Biblia a fost scrisă pentru
toate culturile. în ţările în care creştinii con-
sumă şi ei această băutură, există totuşi
pericolul excesului şi al purtării necunvin-
cioase ce rezultă din aceasta. Or, tocmai
această nestăpânire este avută în vedere aici.
Biblia face distincţie între folosirea vinu-
lui şi abuzarea de această băutură. Consumul
vinului, cu măsură, a fost permis atunci când
Isus a transformat apa în vin la nunta din
Cana (loan 2:1-11). Apoi Pavel îi prescrie lui
Timotei consumul de vin în scopuri medicale
(1 Tim. 5:23; vezi şi Prov. 31:6). Dar consu-
mul abuziv de vin şi de băuturi tari este
condamnat la Proverbe 20:1; 23:29-35. Deşi
cuvântul nu cere abstinenţa totală de la con-
sumul de vin, există o situaţie în care se
recomandă reţinere, respectiv atunci când
consumul de vin l-ar putea face să se potic-
nească pe un frate mai slab sau l-ar ofensa
(Rom. 14:21). Acest considerent stă la baza
deciziei unui mare număr de creştini din
America de Nord de a se abţine total de la
consumul de băuturi alcoolice.
în cazul presbiterului, nu se pune pro-
blema interdicţiei totale a vinului, ci doar a
consumului excesiv de vin, care duce la des-
măţ.
De asemenea presbiterul nu trebuie să fie
violent. El nu trebuie să recurgă la folosirea
forţei fizice, nu are voie să lovească pe ni-
meni. Am auzit de unii membri ai clerului
care uneori îşi ating enoriaşii pentru a-i face
să se îndrepte. Acest tip de intimidare nu are
ce căuta în purtarea unui episcop.
El nu are voie să fie lacom de bani, adică
nu trebuie să fie absorbit de dorinţa de îmbo-
găţire, care să-1 facă să nu mai ia seama la
modul prin care se îmbogăţeşte. E adevărat,
cum sublinia şi Samuel Johnson, că „pofta de
aur, lipsită de simţire şi remuşcare, constituie
forma supremă de corupţie a omului degene-
rat." Un presbiter adevărat poate afirma,
împreună cu Pavel: „N-am poftit nici argin-
tul, nici aurul, nici hainele cuiva" (Fapte
20:33).
1:8 Pe plan pozitiv, un episcop trebuie să
fie primitor de oaspeţi. Casa lui trebuie să
fie deschisă totdeauna pentru străini, pentru
cei cu probleme personale, pentru cei desnâ-
dăjduiiţi şi oprimaţi. Ea trebuie să fie un loc
în care să domnească părtăşia creştină, unde
fiecare oaspete să fie primit ca şi când ar fi
chiar Domnul Isus.
Apoi el trebuie să fie iubitor de bine —
de oameni buni şi de lucruri bune. Vorbirea
lui, activităţile sale, persoanele cu care se

Tit

953

asociază—toate acestea trebuie să dezvăluie
faptul că este detaşat de tot ce este discutabil,
pătat sau greşit.
El trebuie să fie cumpătat (veghetor).
Asta înseamnă că trebuie să fie prudent,
discret şi stăpân pe sine. Acelaşi cuvânt este
folosit la Tit 2:2, 5, 6, 12, unde are înţelesul
de om cu scaun la cap, cu stăpânire de sine
şi alert.
în purtările sale faţă de alţii, presbiterul
trebuie să fie drept. în relaţia cu Dumnezeu
trebuie să fie sfânt. în purtarea faţă de el
însuşi, trebuie să fie cu stăpânire de sine. La
asta s-a referit Pavel la Galateni 5:22, 23:
vRoada Duhului este... stăpânirea de sine."
înseamnă că cineva este în stare să-şi stăpâ-
nească toate pasiunile şi apetiturile, pentru ca
acestea să-I fie supuse lui Cristos. Deşi
puterea pentru această stăpânire nu poate
veni decât de la Duhul Sfânt, trebuie să
existe disciplină şi cooperare din partea
credinciosului.
1:9 Episcopul trebuie să fie sănătos în
credinţă. El trebuie să se ţină cu tenacitate de
doctrinele sănătoase din punct de vedere
spiritual pe care ni le-a dat ca învăţătură
Domnul Isus şi apostolii şi care au fost păs-
trate pentru noi în Noul Testament. Numai
atunci va putea el să dea sfinţilor un regim
nutritiv echilibrat de învăţătură sănătoasă,
reducându-i la tăcere pe cei ce vorbesc împo-
triva adevărului.
Acestea sunt calităţile pe care trebuie să
le întrunească cei ce sunt călăuze duhovni-
ceşti în adunarea locală. Trebuie remarcat că
nu se spune nimic despre statura fizică a
cuiva, despre realizările pe planul culturii sau
educaţiei, despre statutul social sau iscusinţa
în afaceri. Chiar şi un măturător de stradă
gheboşat, cu puţină educaţie sau chiar fără
pregătire intelectuală poate fi un presbiter
calificat pe baza staturii sale spirituale. A-
firmaţia pe care o auzim adesea că un om de
afaceri cu mari succes pe plan economic ar
poseda exact calităţile de care e nevoie ca să
fie lider în biserică pur şi simplu nu este
adevărată.
Un alt punct pe care trebuie să-1 menţio-
năm este faptul că imaginea pe care o pre-
zintă Scriptura despre un presbiter evlavios
nu este aceea a unui om care aranjează cine
să fie invitat să vorbească la biserică sau care
să se ocupe de reparaţiile clădirii sau de alte
chestiuni administrative. Nicidecum! Adevă-
ratul presbiter este profund şi vital angajat în
viaţa spirituală a bisericii, prin învăţătura pe
care o dă, prin sfaturile, îndemnurile, încura-

jările, mustrările şi îndreptarea pe care le
oferă.
III. ERORI DOCTRINARE ÎN
ADUNARE (1:10-16)
1:10 în biserica primară, exista „libertatea
Duhului", adică libertatea bărbaţilor de a
participa la adunări, după cum îi călăuzea
Duhul Sfânt. Pavel descrie o atare adunare
„deschisă" la 1 Corinteni 14:26: „Atunci ce
este de făcut, fraţilor? Când vă adunaţi lao-
laltă, fiecare dintre voi are un psalm, are o
învăţătură, are o descoperire, are un cuvânt
în limbă, are o interpretare: toate să se facă
spre zidire." Este situaţia ideală, în care
Duhul lui Dumnezeu este astfel liber să
vorbească prin diverşi membri din adunare.
Dar datorită naturii umane, oriunde există o
atare libertate, aproape întotdeauna se vor
găsi oameni care se vor grăbi să aducă învă-
ţături false, angajându-se în dispute ce nu
zidesc sau în devieri de la subiect, lipsite de
călăuzirea Duhului.
Asta se întâmplase în adunările din Creta.
Pavel şi-a dat seama că trebuie să existe o
puternică conducere spirituală, care să ţină în
frâu aceste abuzuri şi să păstreze libertatea
Duhului. De asemenea el şi-a dat seama că
era mare nevoie să fie numiţi bătrâni care să
întrunească întru totul calităţile de presbiter.
Prin urmare, în acest loc el reiterează condi-
ţiile necesare pentru luarea unor acţiuni
prompte în numirea de presbiteri în biserici.
Mulţi nesupuşi se ridicaseră în adunări,
care sfidau autoritatea apostolilor, tăgăduind
învăţăturile lor. Aceşti oameni vorbeau fără
folos, fiind amăgitori. Cuvintele lor nu
aduceau nici o binefacere spirituală, ci îi
văduveau pe oameni de adevăr, ducându-i în
rătăcire.
Capii răutăţilor erau cei din ceata cir-
cumcişilor, adică învăţătorii iudaici care se
dădeau creştini, dar susţineau că şi creştinii
trebuie să fie circumcişi şi să ţină legea
ceremonială iudaică. Or, prin asta ei negau în
practică suficienţa lucrării lui Cristos.
1:11 Oameni de felul acestora trebuiau
reduşi la tăcere. Ei trebuiau să înveţe că
adunarea nu este o democraţie şi că libertatea
cuvântului are limite. Aceşti oameni făcuseră
ravagii în familii întregi. Să însemne asta că
ei răspândiseră doctrinele lor nocive din casă
în casă, pe ascuns? Aceasta este metoda
preferată a cultelor deviate (2 Tim. 3:6). Apoi
motivele lor erau suspecte, ei urmărind câştig
de bani şi folosindu-se de slujba creştină ca
de o acoperire pentru scopurile lor mercan-

954

Tit

tile. Mesajul lor era pe placul tendinţelor
legaliste din inima omului, încurajându-1 să
creadă că ar putea câştiga bunăvoinţa lui
Dumnezeu prin efectuarea unui set de ritua-
luri mecaniciste, în paralel cu trăirea unei
vieţi corupte şi stricate. Ei predau, din dorinţa
de câştig necinstit, învăţături pe care nu
aveau nici un drept să le predea.
1:12 Aici Pavel îi aminteşte lui Tit cu ce
fel de oameni are de a face. Această caracte-
rizare de o deosebită francheţe şi causticitate
se potrivea învăţătorilor falşi şi în general
cretanilor. Pavel îl citează pe Epimenides,
unul din proprii lor purtători de cuvânt, care
a trăit în jurul anului 600 î.Cr. şi care i-a
numit mincinoşi, fiare sălbatice, mâncă-
cioşi leneşi. Se pare că fiecare popor îşi are
trăsăturile naţionale, dar cretanii erau neîn-
trecuţi pentru depravarea lor. Erau mincinoşi
înveteraţi. Erau ca nişte fiare sălbatice, trăind
doar pentru a-şi satisface cele mai josnice şi
mai sălbatice patimi. Ca unii care făceau
alergie la muncă, fiind dedaţi la lăcomie şi
îmbuibare, ei trăiau doar pentru plăceri,
neavând loc în viaţa lor pentru mersul la
biserică.
1:13 Apostolul confirmă acurateţea
acestei schiţe de caracter. Cu ce materie
primă nepromiţătoare trebuia să lucreze Tit!
De ajuns să-1 descurajeze pe orice misionar!
Dar Pavel nu îi consideră pe aceşti oameni
iremediabili, nici nu-1 sfătuieşte pe Tit să-i
abandoneze. Prin evanghelie există nădejde
pentru toate categoriile de oameni, chiar şi
pentru cei mai de jos. Şi astfel Pavel îşi
sfătuieşte asistentul să-i mustre aspru, ca să
fie sănătoşi în credinţa creştină. Unii din
oamenii aceştia puteau deveni nu doar cre-
dincioşi exemplari, ci şi presbiteri evlavioşi
din bisericile locale. Pasajul acesta e plin de
încurajări pentru lucrătorii creştini în câmpuri
de misiune dificile ale lumii. în fapt, care
dintre câmpurile de misiune nu este greu?
Dincolo de josnicia, optuzitatea şi nepăsarea
oamenilor, există întotdeauna viziunea că
aceştia vor deveni sfinţi plini de har, curaţi şi
credincioşi.
1:14 Alături de severele mustrări adresate
învăţătorilor falşi, Tit trebuie să-i prevină să
nu-şi îndrepte mintea spre basme evreieşti
şi porunci date de oameni care se întorc de
la adevăr. Iudaizatorii trăiau într-o lume a
fanteziilor religioase şi a regulilor bazate pe
consumul de alimente curate şi evitarea celor
necurate, precum şi pe păzirea de întinarea
ceremonială. Referitor la acestea, Pavel
spune la Coloseni 2:23: „Aceste lucruri au,

în adevăr, o aparenţă de înţelepciune, într-o
închinare voită, o smerenie falsă şi o asprime
faţă de trup, dar nu sunt de nici un preţ împo-
triva mulţumirii firii pământeşti."
1:15 Cele spuse de Pavel în continuare au
dat naştere la atâtea interpretări greşite, încât
e nevoie să facem în acest punct o explicaţie
detaliată. El scrie: „Toate tururile sunt
curate pentru cei curaţi; dar pentru cei
necuraţi şi necredincioşi, nimic nu este
curat, ci şi mintea, şi conştiinţa le sunt
întinate."
Dacă scoatem cuvintele: pentru cei
curaţi toate lucrurile sunt curate din con-
textul lor, considerându-le o declaraţie de
adevăr absolut, în toate domeniile vieţii, dăm
de bucluc, întrucât nu toate lucrurile sunt
curate, chiar pentru cei cu mintea curată.
Trist e că unii, pornind de la acest verset, au
justificat consultarea unor reviste cu conţinut
murdar, a unor filme excitante şi chiar imora-
litatea în sine: La asta se referă Petru când
spune că unii răstălmăcesc Scripturile „spre
pierzarea lor" (2 Pet. 3:16).
Să fim înţeleşi: versetul acesta nu are
absolut nimic de a face cu lucruri păcătoase
în sine şi condamnate de Biblie. Proverbiala
exprimare din acest verset trebuie înţeleasă
în lumina contextului. Pavel nu s-a referit la
chestiuni de morală indiscutabilă, la lucruri
cu conţinut inerent fie greşit, fie bun, ci a
discutat chestiuni de valoare morală neutră,
lucruri considerate întinătoare de un iudeu ce
trăia sub lege, dar care sunt perfect legitime
pentru un creştin ce trăieşte sub har. Exem-
plul evident în această privinţă este cel al
consumului de carne de porc, care nu era
permis copiilor lui Dumnezeu din Vechiul
Testament, dar pe care Domnul Isus îl modi-
fică, atunci când spune că nici un lucru care
intră în om nu-1 poate întina (Marcu 7:15).
Spunând aceste cuvinte El a pronunţat toate
alimentele curate (Marcu 7:19). Pavel a avut
şi el în vedere acest adevăr, când a spus:
„Dar nu carnea ne face pe noi plăcuţi lui
Dumnezeu; nu câştigăm nimic dacă mâncăm
din ea şi nu pierdem nimic dacă nu mâncăm"
(1 Cor. 8:8). Când spune: „Pentru cei curaţi
toate lucrurile sunt curate," el înţelege prin
asta că pentru credinciosul născut din nou
toate alimentele sunt curate, dar pentru cei
întinaţi şi necredincioşi nimic nu este
curat. Nu ceea ce mănâncă o persoană îl
întinează, ci ceea ce iese din inima lui (Mar-
cu 7:20-23). Dacă viaţa cuiva este necurată,
dacă nu are credinţă în Domnul Isus, atunci
nimic nu este curat pentru el. Respectarea

Tit

955

unor reguli de dietă nu va avea nici un efect
asupra lui. Mai întâi de toate el are nevoie să
fie convertit, să primească mântuirea în dar,
iar nu să încerce s-o dobândească prin ritua-
luri sau legalism. Chiar minţile şi conştiinţele
oamenilor întinaţi sunt corupte. Procesele lor
mentale şi puterile lor morale sunt întinate.
Nu se pune problema unei întinări ceremo-
niale externe, ci a corupţiei şi depravării
interne.
1:16 Evident, când se referă la învăţătorii
falşi, adică la iudaizatori, Pavel spune că ei
mărturisesc că îl cunoscut pe Dumnezeu,
dar cu faptele ÎI tăgăduiesc. Ei se dau
creştini, dar practica lor nu se potriveşte cu
mărturia lor. Apoi, pentru a amplifica această
aspră condamnare, apostolul spune că sunt o
urâciune, nesupuşi şi netrebnici pentru
orice faptă bună (descalificaţi). Comporta-
rea lor personală era lamentabilă. în ochii lui
Dumnezeu, ei trăiau în totală neascultare. Cât
priveşte faptele bune faţă de Dumnezeu sau
faţă de om, acestea nu valorau nimic. A
vorbit oare Pavel mânat de dragostea creşti-
nă, când s-a exprimat cu cuvinte atât de aspre
la adresa altora? Răspunsul este un hotărât
dai Dragostea niciodată nu trece cu vederea
păcatul. Oamenii aceştia perverteau evanghe-
lia, dezonorând Persoana şi lucrarea Domnu-
lui Isus şi ducând la pierzare sufletele oame-
nilor. A fi îngăduitor cu asemenea oameni
este un păcat.
IV. EXERCITARE ÎN ADUNARE
(2:1-15)
2:1 Vieţile învăţătorilor falşi erau mai
degrabă mincinoase, decât evlavioase. Prin
conduita lor ei tăgăduiau marile adevăruri ale
credinţei. Cine poate măsura daunele aduse
mărturiei creştine de cei ce să dădeau mari
sfinţi, dar trăiau în realitate o mare minciună?
Sarcina încredinţată lui Tit (şi tuturor slujito-
rilor adevăraţi ai Domnuluji) a fost de a
preda învăţătura sănătoasă. El trebuia să
reducă prăpastia uriaşă dintre ceea ce spu-
neau copiii lui Dumnezeu cu gura şi ceea ce
trăiau în viaţa de zi cu zi. De fapt aceasta este
nota dominantă a epistolei: trăirea în practică
a doctrinei sănătoase prin săvârşirea de fapte
bune. Următoarele versete ne oferă exemple
practice despre ce constituie aceste fapte
bune.
2:2 Mai întâi, ne ocupăm de cei bătrâni
—nu de bătrâni în sensul de presbiteri, ci de
oameni în etate, cu experienţă şi maturitate,
care trebuie să fie treji. în principal aceasta
înseamnă că ei trebuie să consume vinul cu

măsură, dar are un sens mult mai cuprinzător,
referindu-se la toate compartimentele vieţii
lor. Ei trebuie să fie vrednici de cinste, plini
de demnitate, darnumorocănoşi. Asta pentru
că şi alţii au necazurile lor. Oamenii mai
vârstnici trebuie să fie cumpătaţi, adică
echilibraţi şi discreţi. Ei trebuie să fie sănă-
toşi în credinţă. Vârsta îi face pe unii oa-
meni nepăsători, blazaţi şi chiar cinici. Cei
care sunt sănătoşi în credinţă sunt însă mulţu-
mitori, optimişti şi oameni plăcuţi, în a căror
companie îţi place să stai. Ei trebuie să fie
sănătoşi şi în dragoste. Dragostea nu este
egocentristă, ci se gândeşte la alţii şi se
manifestă prin dărnicie. De asemenea, ei
trebuie să fie viguroşi în răbdare. Vârsta
aduce cu sine neputinţe şi disabilităţi, uneori
greu de suportat. Cei care sunt însă sănătoşi
în capacitatea de a răbda vor rezista, purtân-
du-şi cu har şi răbdare încercările.
2:3 Femeile în vârstă trebuie de ase-
menea să se poarte cu reverenţă. Păzeşte-ne
Doamne de femeile care nu sunt preocupate
decât cu fleacuri! Ele nu trebuie să fie defăi-
mătoare. Termenul folosit de Pavel aici, în
textul din greaca veche, este diabolos, adică
diavolul. Este un cuvânt foarte nimerit, întru-
cât bârfa şi vorbirea de rău sunt de origine
diabolică. Ele nu trebuie să fie înrobite de
băutură. De fapt, ele nu trebuie să fie înrobite
de mâncare, băutură sau medicamente. Deşi
nu li se repartizează nici un rol public în
lucrarea din cadrul bisericii, femeile mai în
vârstă au încredinţarea de a preda acasă. Cine
poate măsura potenţialul unei asemenea
slujbe!
2:4 în mod concret, femeile mai vârstnice
trebuie să le îndemne pe cele tinere. Anii
îndelungaţi de studiere a Bibliei şi de expe-
rienţă practică o învrednicesc pe o asemenea
soră creştină să împărtăşească uneia mai
tinere sfaturile ei preţioase, la început de
drum. Altminteri fiecare generaţie ar trebui
s-o ia de la început, repetând greşelile celei
precedente, şi trebuind să înveţe din expe-
rienţa proprie. Deşi responsabilitatea predării
este aşezată aici pe umerii femeilor mai
vârstnice, orice persoană tânără va cultiva
prietenia creştinelor mai în etate, solicitându-
le sfaturile şi căile de îndreptare.
Femeile tinere trebuie învăţate să-şi
iubească soţii. Dar asta înseamnă mai mult
decât a-i săruta când ies pe uşă, mergând la
serviciu. Sunt incluse aici o sumedenie de
modalităţi prin care o soţie poate să demon-
streze că îl respectă cu adevărat — recunos-
cându-i rolul de cap al familiei, neluând nici

956

Tit

o decizie majoră fără el, ţinându-şi casa în
ordine, îngrijindu-se de aspectul ei exterior,
nedepăşind posibilităţile lor financiare, măr-
turisind imediat şi iertând cu bunăvoinţă,
păstrând liniile de comunicaţie întotdeauna
deschise, abţinându-se de la critizarea sau
contrazicerea soţului de faţă cu alţii şi acor-
dându-i sprijinul când lucrurile nu merg bine.
Ele trebuie învăţate să-şi iubească copiii
— citindu-le din Biblie şi rugându-se cu ei,
întâmpinându-i când se întorc de la şcoală
sau de la joacă, disciplinându-i ferm dar
drept şi mulându-i pentru slujirea Domnului,
mai degrabă decât pentru lume şi pentru iad.
2:5 Tinerele femei trebuie învăţate să fie
cumpătate, adică să-şi dea seama ce se cuvi-
ne să facă ele ca surori creştine şi de ce
extreme să se ferească. Ele trebuie să fie
curate (dând dovadă de castitate), credin-
cioase soţilor lor şi evitând necurăţia în
gândurile, cuvintele sau acţiunile lor. Ele
trebuie să fie gospodine bune. Trebuie să-şi
dea seama că aceasta este slujirea divină pe
care au datoria s-o desfăşoare pentru slava lui
Dumnezeu. Femeile mai vârstnice trebuie să
imprime în surorile tinere gândul că este o
onoare deosebită să-L slujească pe Domnul
în familie ca soţii şi mame, mai degrabă
decât să fie angajate în servicii în afara cămi-
nului, neglijându-şi astfel familia. Femeile
tinere trebuie să fie învăţate să fie bune —
adică să trăiască pentru alţii, să fie primitoare
de oaspeţi, să fie amabile şi generoase, iar nu
egocentriste şi posesive. Ele trebuie să fie
supuse soţilor lor, recunoscând că ei sunt
capii familiilor. Dacă o soţie este mai talenta-
tă şi mai capabilă decât soţul ei, în loc să-1
domine, ea ar trebui să-1 încurajeze şi să-1
ajute să-şi asume un rol mai activ în familie,
ca lider şi să slujească în biserica locală.
Dacă este ispitită să-1 cicălească, trebuie să se
împotrivească ispitei, înlocuind cicăleala cu
lauda la adresa soţului. Toate acestea trebu-
iesc făcute pentru a păzi cuvântul Iui Dum-
nezeu, ca să nu fie hulit sau discreditat. Pe
tot cuprinsul acestei scrisori, Pavel este
conştient de ocara ce este adusă cauzei Dom-
nului atunci când copiii Săi trăiesc o viaţă ce
nu corespunde mărturiei lor.
2:6 Pavel nu 1-a îndemnat pe Tit să le
înveţe el pe tinerele surori, ci, din raţiuni ce
ţin de discreţie, a lăsat această slujbă în
seama surorilor mai vârstnice. Dar lui Tit i se
spune să-i sfătuiască pe tineri şi mai ales să-i
îndemne să fie cumpătaţi, să ştie să se stăpâ-
nească. Este un îndemn cât se poate de potri-
vit, având în vedere zelul debordant ce-i

caracterizează pe tineri, energia, neastâmpă-
rul lor şi puternicile porniri ce-i caracterizea-
ză, în toate domeniile vieţii, ei trebuie să
înveţe să se stăpânească şi să atingă echili-
brul.
2:7 Pavel are un mic îndemn şi pentru
Tit. Ca unul căruia i s-a încredinţat sarcina de
a exercita grija faţă de biserici, Tit trebuie să
exercite grija şi faţă de menţinerea unui
model consecvent de fapte bune. Trebuie să
existe o paralelă apropiată între doctrină şi
comportarea sa. învăţătura trebuie să fie
caracterizată de integritate, reverenţă şi
incoruptibilitate. Prin integritate se înţelege
că învăţătura trebuie să corespundă cu cre-
dinţa transmisă odată pentru totdeauna sfinţi-
lor. Prin reverenţă Pavel vrea să spună că
învăţătura trebuie să fie plină de demnitate şi
înţelepciune. Iar prin incoruptibilitate —
termen pe care, din păcate, cele mai multe
versiuni moderne ale Bibliei îl omit3 — se
înţelege învăţătorul sincer care nu se poate
lăsa corupt sau abătut de la calea adevărului.
2:8 Vorbirea sănătoasă care să nu
poată fi condamnată este degajată de orice
lucru faţă de care s-ar putea obiecta. O astfel
de vorbire trebuie să fie liberă de chestiuni
secundare, de noutăţi doctrinare, de ciudăţe-
nii, de excentricităţi şi alte lucruri de felul
acestora. Acest tip de slujbă este irezistibil.
Cei care se opun învăţăturii sănătoase sunt
ruşinaţi, întrucât nu găsesc nici o spărtură în
armura credinciosului. Nu există argument
mai puternic decât o viaţă de sfinţenie!
2:9 în acest punct li se oferă instrucţiuni
speciale sclavilor. Să nu uităm că Biblia
recunoaşte chiar şi existenţa unor instituţii cu
care nu este de acord. De pildă, Vechiul
Testament consemnează viaţa de poligamie
trăită de mulţi dintre patriarhi, deşi poligamia
nu a fost niciodată voia lui Dumnezeu pentru
oamenii Săi. Dumnezeu nu a aprobat nicioda-
tă nedreptăţile şi cruzimea sclaviei; cândva El
îi va trage la răspundere pe stăpânii de sclavi,
în acelaşi timp, Noul Testament nu sprijină
ideea răsturnării sclaviei prin forţă, prin
revoluţie. Mai degrabă, NT condamnă şi
elimină abuzurile sclaviei prin intermediul
evangheliei. Istoria consemnează că relele
sclaviei au dispărut acolo unde Cuvântul lui
Dumnezeu a fost predicat şi predat cu sârgu-
inţă.
Dar între timp, acolo unde există sclavie,
asta nu înseamnă că sclavul este exclus de la
tot ceea ce are mai bun creştinismul. El poate
fi un martor al puterii transformatoare a lui
Cristos, putând împodobi doctrina despre

Tit

957

Dumnezeu Mântuitorul nostru. în NT sclavi-
lor li se acordă mai mult spaţiu decât dregă-
torilor de naţiuni! Asta ar putea indica impor-
tanţa lor relativă în împărăţia lui Dumnezeu.
Robii creştini trebuie să fie supuşi stăpânilor
lor, cu excepţia cazurilor în care această
supunere ar însemna nesupunere faţă de
Domnul. în cazul acesta, ei trebuie să refuze
şi să suporte în linişte consecinţele neascultă-
rii lor, în virtutea faptului că sunt creştini. Ei
trebuie să-i mulţumească pe stăpânii lor în
toate privinţele, adică să fie productivi, pe
plan calitativ şi cantitativ. Toate aceste servi-
cii pot fi făcute ca pentru Cristos, fiind pe
deplin răsplătite de El. Robii nu trebuie să
întoarcă vorba stăpânilor lor sau să fie obraz-
nici. Mulţi sclavi au avut privilegiul de a-i
conduce pe stăpânii lor la Domnul Isus în
primele zile ale creştinismului, asta datorân-
du-se în mare parte prăpastiei ce exista între
sclavii păgâni şi sclavii creştini.
2:10 Una din cele mai evidente deosebiri
a constat în faptul că creştinii nu s-au pretat
la păcatul atât de prevalent între ceilalţi
sclavi, respectiv hoţia. Etica creştină îi obliga
la norme stricte de cinste. Mai e de mirare
oare că sclavii creştini se vindeau cu un preţ
mai mare la licitaţie? în general ei erau
învăţaţi să manifeste o totală şi autentică
fidelitate. Ei trebuiau să inspire încredere
totală şi astfel să împodobească doctrina lui
Dumnezeu Mântuitorul nostru în toate
aspectele vieţii şi slujirii lor. Ceea ce era
adevărat pe vremea aceea cu privire la robii
creştini este valabil astăzi cu privire la toţi
salariaţii creştini.
2:11 Următoarele patru versete formează
o minunată vinietă a mântuirii noastre. Ad-
mirând această bijuterie literară, nu trebuie
s-o detaşăm de contextul ei. Până în acest
punct Pavel i-a îndemnat pe toţi membrii
familiei lui Dumnezeu să aibă o purtare
corespunzătoare. Acum el arată că unul din
scopurile majore ale mântuirii noastre este
acela de a produce în noi o viaţă de sfinţenie
statornică.
Căci harul lui Dumnezeu... s-a arătat.
Aici harul lui Dumnezeu este practic sino-
nim cu Fiul lui Dumnezeu. Harul lui Dum-
nezeu s-a arătat atunci când Domnul Isus a
vizitat planeta noastră şi în special când S-a
dat pe Sine pentru păcatele noastre. El S-a
arătat pentru mântuirea tuturor oamenilor.
Lucrarea Sa înlocuitoare este suficientă
pentru răscumpărarea tuturor oamenilor. O
ofertă autentică de iertare şi izbăvire se face
tuturor. Dar numai cei care îl primesc cu

adevărat ca Domn şi Mântuitor sunt mântuiţi.
Nu se sugerează nici aici, nici în vreun alt loc
din Biblie că toţi vor fi, în cele din urmă,
mântuiţi. Mântuirea universală este o min-
ciună a diavolului.
2:12 Acelaşi har care ne mântuieşte ne şi
instruieşte în şcoala sfinţeniei. Or, în această
şcoală există o serie de lucruri interzise, de
care trebuie să ne debarasăm. Primul este
nelegiuirea sau ireligiozitatea. Al doilea îl
constituie: poftele lumeşti — nu doar păca-
tele sexuale, ci şi dorinţa de îmbogăţire, de
acaparare a puerii, a plăcerilor, faimei sau a
oricărui lucru care este în esenţă lumesc.
în latura pozitivă, harul ne învaţă să
trăim în veacul de acum în cumpătare şi
dreptate faţă de alţii şi cu evlavie în lumina
curată a prezenţei Sale. Acestea sunt virtuţile
care trebuie să ne caracterizeze în lumea
aceasta, unde toate din jurul nostru se vor
dizolva. Aici este locul pelerinajului nostru,
iar nu patria noastră finală.
2:13 Cât trăim ca străini pe pământ,
suntem inspiraţi de o nădejde minunată —
arătarea slavei marelui nostru Dumnezeu
şi Mântuitor Isus Cristos. Prin aceasta
trebuie să înţelegem oare că este vorba des-
pre Răpire, când Cristos Se va arăta în slavă
bisericii, ducând-o în cer (1 Tes. 4:13-18)?
Sau mai degrabă textul se referă la venirea
lui Cristos pentru a domni, când Se va arăta
în slavă lumii întregi, când îşi va înfrânge
duşmanii şi:Şi va întemeia împărăţia (Apo.
19:11-16)? în principal noi credem Pavel se
referă aici la prima ipostază—la venirea lui
Cristos ca să-Şi ia mireasa, biserica. Dar fie
că va veni ca Mire, fie care Rege, credincio-
sul trebuie să fie pregătit şi să aştepte slăvită
Sa venire.
2:14 Aşteptând întoarcerea Sa, noi nu
putem uita scopul primei Sale veniri şi a
Jertifirii Sale de Sine. El S-a dat pe Sine
însuşi nu numai pentru a ne mântui de vină
şi de pedeapsa păcatului, ci şi ca să ne răs-
cumpere din orice fărădelege. Ar fi fost o
mântuire de jumătate dacă pedeapsa păcatu-
lui ar fi fost anulată, dacă stăpânirea acestuia
asupra vieţilor noastre ar fi rămas necucerită.
El S-a dat pe Sine însuşi şi ca să-Şi
curăţească un popor [special] care să fie al
Lui. Ediţia din 1611 a Bibliei, supranumită
„King James" se exprimă foarte plastic4 aici,
spunând „a peculiar people" (în engleză
„peculiar" are azi sensul de „exclusiv, indivi-
dual, deosebit, unic" dar şi acela de „neobiş-
nuit, ciudat, original", n.tr.) Prea de multe ori
suntem „peculiar" (adică ieşiţi din comun,

958

Tit

n.tr.), dar nu în sensul avut în vedere de El!
El nu a murit ca să ne facă nişte oameni
ciudaţi sau bizari, ci un popor care să-I
aparţină Lui într-un mod special — nicide-
cum să ne aparţinem nouă înşine sau lumii.
Şi S-a dat pe Sine însuşi pentru noi ca să
fim plini de râvnă pentru fapte bune. Cu
alte cuvinte, trebuie să fim pătrunşi de entu-
ziasmul de a face fapte de bunătate în numele
Lui şi pentru slava Lui. Când ne gândim la
zelul manifestat de oameni pentru sport,
politică şi afaceri, ar trebui să încolţească în
noi gelozia; ar trebui ca acest fapt să ne
inspire la fapte bune.
2:15 Acestea sunt lucrurile pe care Tit
a fost împuternicit să le transmită—tot ce s-
a discutat în versetele precedente şi în special
scopurile urmărite prin jertfa Mântuitorului.
Tit avea datoria de a-i îndemna sau încuraja
pe sfinţi să trăiască o viaţă de evlavie practi-
că şi să-i mustre pe toţi cei care contraziceau
învăţăturile apostolice, atât cu vorba, cât şi cu
fapta. Tit nu trebuia să-şi ceară scuze pentru
că desfăşura o slujbă energică. Toate trebuiau
făcute cu toată autoritatea şi îndrăzneala
Duhului Sfânt. Nimeni să nu te dispreţuias-
că. Tit nu trebuie să-şi facă probleme pentru
că era tânăr sau că nu era evreu sau că ar fi
avut orice alt dezavantaj natural. El rostea cu-
vântul lui Dumnezeu şi în aceasta consta
toată autoritatea lui.
V. ÎNDEMNUL ÎN ADUNARE (3:1-11)
3:1 Tit mai avea datoria de a le aduce
aminte credincioşilor din adunările cretane
despre responsabilităţile lor faţă de stăpânire
— faţă de autorităţile locale şi de stat. în
viziunea creştină, toate guvernele sunt rându-
ite de Dumnezeu (Rom. 13:1). Un regim
poate fi foarte necreştin sau chiar anti-creştin,
dar orice guvern este mai bun decât nici un
guvern. Absenţa guvernului înseamnă anar-
hie. Or, oamenii nu pot supravieţui multă
vreme în condiţii de anarhie. Chiar dacă un
dregător nu-L cunoaşte personal pe Dumne-
zeu, el este „unsul Domnului" în privinţa
poziţiei oficiale pe care o ocupă şi ca atare
trebuie respectat. Creştinii trebuie să fie
supuşi dregătorilor şi autorităţilor. Dar
dacă un guvern îşi părăseşte sfera rânduită de
Dumnezeu şi-i comandă credinciosului să nu
se supună lui Dumnezeu, atunci credinciosul
trebuie să refuze, bazat pe principiul de la
Fapte 5:29: „Trebuie să ascultăm de Dumne-
zeu mai mult decât de oameni." Dacă va fi
pedepsit, să suporte această pedeapsă în
linişte, acceptând-o ca pentru Domnul.

CREŞTINUL ŞI LUMEA ACEASTA
Credincioşii trebuie să respecte legile,
inclusiv legile de circulaţie, şi să-şi plătească
impozitele şi alte taxe. In general ei trebuie
să fie supuşi respectuoşi, ascultători, care se
conformă legilor. Dar există şi zone în care
se manifestă o mare diversitate de puncte
divergente între creştini, cu privire la res-
ponsabilităţile lor. Aici sunt incluse chestiu-
nile legate de votare, de candidatura la vreun
post public sau de participarea la război în
cadrul forţelor armate. Cu privire la primele
două, iată câteva principii călăuzitoare pe
care ni le oferă Biblia ca ajutor:
1.	Creştinii sunt în lume, dar nu sunt din
lume (loan 17:14, 16).
2.	întregul sistem mondial se află în
mâinile celui rău şi a fost condamnat de
Dumnezeu (1 loan 5:19b; 2:17; loan 12:31).
3.	Misiunea creştinului nu este aceea de
a ameliora lumea, ci de a vedea cum oameni
din această lume sunt mântuiţi.
4.	Deşi creştinul este aproape inevitabil
un cetăţean al unei ţări din lume, cetăţenia lui
principală este din cer — într-atât încât el
trebuie să se considere pelerin şi călător aici
pe pământ (Fii. 3:20; 1 Pet. 2:11).
5.	Nici un soldat înrolat în satisfacerea
stagiului militar nu are voie să se angreneze
în afacerile acestei vieţi, pentru ca nu cumva
să-i displacă celui care 1-a înscris la oaste (2
Tim. 2:4).
6.	Domnul Isus a spus: „împărăţia mea
nu este din lumea aceasta" (loan 18:36). Ca
ambasadori ai Săi, noi trebuie să reprezentăm
acest adevăr pentru lume.
7.	Politicianismul tinde să fie corupt prin
însuşi natura sa. Creştinii trebuie să se separe
de fărădelege (2 Cor. 6:17, 18).
8.	în privinţa votării, creştinul va vota de
obicei pentru un om care este drept şi cinstit.
Dar uneori este voia lui Dumnezeu de a
ridica pe oamenii aflaţi pe cele mai de jos
trepte ale acestei lumi (Dan. 4:17). Cum
putem noi cunoaşte şi împlini voia lui Dum-
nezeu în asemenea cazuri?
Cealaltă întrebare se referă la faptul dacă
un credincios trebuie să se ducă la război,
când patria îi cere acest lucru. Există argu-
mente puternice şi de o parte, şi de cealaltă,
dar mie mi se pare că balanţa înclină în
favoarea refuzului de a participa la război.
Principiile enumerate mai sus ating proble-
ma, dar există şi altele. (1) Domnul nostru a
spus: „Dacă împărăţia Mea ar fi din această
lume, slujitorii Mei ar lupta" (loan 18:36).
(2) Apoi El a mai spus: „Toţi cei ce scot

Tit

959

sabia de sabie vor pieri" (Mat. 26:52). (3)
întreaga idee de a lua cuiva viata se opune
învăţăturii Celui care a spus: „Iubiţi-vă vrăj-
maşii" (Mat. 5:44).
Cei care se opun portului de arme au
motive să fie recunoscători dacă trăiesc într-o
ţară în care li se permite să se înscrie pe lista
celor care nu participă la război din motive
de conştiinţă sau pe lista necombatanţilor.
Pe de altă parte, mulţi creştini au slujit în
conflicte armate, umplându-se de glorie şi
onoare. Susţinătorii acestui punct de vedere
arată că în Noul Testament ni se prezintă
şutaşi (de exemplu: Corneliu şi Iuliu) într-o
lumină foarte favorabilă. De asemenea se
face uz în NT de figuri de stil împrumutate
din viaţa militară, pentru a ilustra lupta creş-
tină (de ex. Ef. 6:10-17). Dacă milităria ar fi
inerent greşită, atunci cum se face că Pavel
ne numeşte „ostaşi buni ai lui Isus Cristos."
Indiferent la care punct de vedere subscrie
cineva, nu trebuie să-i judece sau să-i con-
damne pe cei care au o altă părere. Există loc
pentru puncte de vedere divergente.!
O altă obligaţie a ucenicului creştin este
să fie gata pentru orice lucrare bună. Nu toate
slujbele din lumea aceasta sunt onorabile —
aşa, de pildă, multe din reclamele din ziua de
azi sunt clădite pe minciuni şi unele între-
prinderi vând produse care dăunează sănătăţii
spirituale, mentale şi fizice a omului. Pornind
de la considerentul că trebuie să avem un
cuget curat, aceste ocupaţii trebuiesc evitate.
3:2 Un creştin nu trebuie să-1 vorbească
de rău pe nimeni. în alte locuri din Biblie ni
se interzice concret să vorbim de rău un
dregător (Ex. 22:28; Fapte 23:5) — poruncă
de care toţi creştinii trebuie să-şi aducă amin-
te în vâltoarea campaniilor politice sau în
vremuri de restrişte, de prigoană sau de
asuprire. Dar aici se lărgeşte cadrul interdic-
ţiei, persoanele fiind apărate şi de ridiculi-
zare, calomniere, insultă sau abuzuri verbale.
Ce oceane de întristare şi necazuri s-ar evita,
dacă creştinii ar asculta de acest principiu
simplu: să nu vorbească pe nimeni de rău!
Noi trebuie să fim paşnici şi să evităm
cearta. E nevoie de doi pentru ca să izbuc-
nească o dispută. Când cineva încerca să-1
aţâţe pe D. Ironside la o ceartă cu privire la
o chestiune de importanţă minoră, asupra
căreia predicase, el răspundea: „Frate dragă,
când vom ajunge în cer, unul din noi se va
dovedi că nu a avut dreptate şi poate că acela
voi fi eu." Şi cu acest duh punea capăt la
orice polemici.

Apoi trebuie să fim blânzi. Este greu să
ne gândim la această calitate fără să ne gân-
dim la Domnul Isus. El a fost manierat şi
bun, paşnic şi conciliator. Iar noi trebuie să
arătăm blândeţe sau amabilitate faţă de toţi
oamenii. Se pare atât de nimerit ca amabili-
tatea să fie propovăduită ca una din virtuţile
de seamă ale creştinului. în esenţă ea înseam-
nă să ne gândim cu smerenie la alţii, să-i
punem pe alţii pe locul întâi şi să spunem şi
să facem lucruri frumoase, amabile, curteni-
toare. Principiul amabilităţii cere ca să-i
slujeşti pe alţii înainte de a te sluji pe tine, să
prinzi orice prilej de a-i ajuta pe alţii şi să
exprimi cu promptitudine şi apreciere pentru
gesturile de amabilitate de care ţi se face
parte. Amabilitatea nu se poartă niciodată
necuviincios, vulgar sau bădăran.
3:3 Din nou, în mijlocul unei secţiuni cu
puternic conţinut etic, apostolul introduce o
doctrină clasică a mântuirii noastre, punând
accentul pe ţelul mântuirii, respectiv trăirea
unei vieţi de fapte bune. Iată care este înlăn-
ţuirea ideilor aici: (1) Condiţia noastră înainte
de mântuire, versetul 3; (2) natura mântuirii
noastre, versetele 4-7; (3) rezultatul practic al
mântuirii, versetul 8. Imaginea pe care o avea
Dumnezeu despre noi înainte de mântuire nu
este deloc măgulitoare. Pretinzând că ştiam
răspunsurile la toate întrebările, noi eram în
realitate fără minte, neputând pricepe adevă-
rurile spirituale şi neînţelepţi în opţiunile şi
în conduita noastră. Noi eram neascultători
de Dumnezeu şi poate şi de părinţi şi de alte
autorităţi. Noi eram înşelaţi de diavolul şi de
propria noastră judecată pervertită, nenime-
rind niciodată calea cea bună şi sfârşind
mereu în înfundături. Noi eram robiţi de
diverse obiceiuri necurate, subjugaţi de viaţa
rea a gândurilor noastre şi săvârşeam păcate
de tot felul. Viaţa era un şir nesfârşit de
răutate şi invidie faţă de alţii. Nevrednici de
a fi iubiţi şi egoişti, noi eram mizerabili şi-i
făceam şi pe alţii mizerabili; demni de a fi
urâţi şi urându-ne unii pe alţii: Ce trist
comentariu asupra vieţii printre vecini certă-
reţi, colegi de muncă puşi mereu pe ceartă,
competitori angajaţi în competiţie pe viaţă şi
pe moarte, şi în mijlocul unor familii învrăj-
bite!
3:4 Acest tablou deprimant al depravării
omului este întrerupt de unul din marile dar
din Scriptură. Ce recunoscători putem fi
pentru aceste conjuncţii venite la momentul
potrivit, care semnalează minunata interven-
ţie a lui Dumnezeu, pentru a-1 salva pe om de
la propria sa distrugere! Cineva le-a numit

960

Tit

barierele aşezate de Dumnezeu pe drumul
omului spre iad.
Dar când s-a arătat bunătatea lui
Dumnezeu, Mântuitorul nostru, şi dra-
gostea Lui faţă de oameni... Acest lucru a
avut loc atunci când Domnul Isus S-a arătat
lumii în urmă cu peste o mie nouă sute de
ani. în alt sens, bunătatea şi dragostea lui
Dumnezeu s-au arătat faţă de noi atunci
când am fost mântuiţi. Tocmai ca manifestare
a acestor atribute Şi-a trimis El preaiubitul
Fiu ca să moară pentru o lume de păcătoşi
răzvrătiţi. Termenul din greacă folosit aici în
sintagma: dragostea... faţă de oameni este
baza cuvântului filantropie, care combină
ideea de dragoste, graţie şi compasiune.
Titlul Dumnezeu, Mântuitorul nostru se
referă la Dumnezeu Tatăl — Mântuitorul
nostru în sensul că El L-a trimis pe Fiul Său
în lume ca Jertfa noastră pentru păcat. Dom-
nul Isus mai este numit Dumnezeu Mântui-
torul nostru (2:13) pentru faptul că a plătit
penalizarea necesară pentru ca noi să putem
fi iertaţi şi izbăviţi.
3:5 El ne-a mântuit de vină şi de pe-
deapsa pentru toate păcatele noastre —
trecute, prezente şi viitoare. Aceste păcate
erau privite în viitor, când a murit Mântui-
torul nostru, şi încă nu fuseseră săvârşite în
timp, dar moartea Lui le-a acoperit pe toate.
Totuşi nu ştiu cum se face că omului îi este
cel mai greu să înţeleagă unul din cele mai
simple şi mai clare adevăruri ale evangheliei,
anume că mântuirea nu se bazează pe faptele
bune; că nu devii creştin prin trăirea unei
vieţi creştine. Nu oamenii buni merg în rai.
Mărturia consecventă a Bibliei este că omul
nu poate câştiga sau merita mântuirea (Ef.
2:9; Rom. 3:20; 4:4,5; 9:16; 11:6; Gal. 2:16;
3:11). Omul nu se poate mântui pe sine prin
fapte bune; toate faptele sale neprihănite sunt
ca nişte cârpe murdare în ochii lui Dumnezeu
(Isa. 64:6). El nu poate deveni creştin prin
trăirea unei vieţi creştine, pentru simplul
motiv că nu are putere în el însuşi de a trăi o
viaţă creştină. Nu oamenii buni sunt cei ce
merg în cer, ci păcătoşii care au fost salvaţi
prin harul lui Dumnezeu!
Mântuirea nu poate fi câştigată prin fapte
bune, deoarece faptele bune sunt rezultatul
mântuirii. Oriunde există o mântuire adevă-
rată, faptele bune nu vor întârzia să se arate.
Şi astfel citim că Dumnezeu nu ne-a mântuit
din pricina faptelor neprihănirii pe care le-
am făcut noi, ci după îndurarea Lui. Mân-
tuirea este o lucrarea a îndurării — nu a
justiţiei. Justiţia reclamă aplicarea pedepsei

binemeritate; îndurarea asigură o cale nepri-
hănită prin care se poate evita pedeapsa.
Dumnezeu ne-a mântuit prin spălarea
regenerării (naşterii din nou). Convertirea
este cu adevărat o nouă creaţie (2 Cor. 5:17)
şi aici această nouă creaţie este prezentată
sub forma alegorică a unei băi. Este aceeaşi
imagine folosită de Domnul Isus când i-a
învăţat pe ucenici că există o singură baie a
regenerării, dar e nevoie de multe curăţiri de
întinare (loan 13:10). Baia regenerării nu are
nimic de a face cu botezul. Nu este o curăţire
trupească făcută cu ajutorul apei, ci o curăţire
morală prin cuvântul lui Dumnezeu (loan
15:3). Botezul nici măcar nu este un simbol
al acestei băi, ci descrie, mai degrabă, îngro-
parea cu Cristos în moarte (Rom. 6:4).
Naşterea noastră din nou este definită de
asemenea ca o reînnoire a Duhului Sfânt.
Duhul lui Dumnezeu produce o minunată
transformare — nu îmbrăcarea omului vechi
cu haine noi, ci îmbrăcarea omului nou cu
haine! Duhul Sfânt este Agentul în procesul
regenerării iar cuvântul lui Dumnezeu este
instrumentul.
3:6 Dumnezeu a turnat Duhul Sfânt
peste noi din belşug. în lăuntrul fiecărui
credincios locuieşte Duhul Sfânt din clipa în
care s-a născut din nou. Duhul este suficient
pentru a produce glorioasa reînnoire despre
care se vorbeşte aici. Duhul este dăruit prin
Isus Cristos Mântuitorul nostru. După cum
belşugul de la curtea lui Faraon a fost mediat
către Iacov prin Iosif, tot aşa binecuvântările
lui Dumnezeu, inclusiv inexprimabila binecu-
vântare a Duhului Său, ne sunt mediate prin
Domnul Isus. Isus este „losiful" nostru.
Toate trei Persoanele Binecuvântatei
Treimi sunt menţionate în legătură cu mân-
tuirea noastră: Dumnezeu Tatăl, (v. 4); Duhul
Sfânt (v. 5); şi Dumnezeu Fiul (v. 6).
3:7 Urmarea neîntârziată a regenerării
noastre este ca, fiind îndreptăţiţi prin harul
Lui, să devenim moştenitori potrivit nădej-
dii vieţii veşnice. Prin răscumpărarea care
este în Cristos Isus, Dumnezeu ne socoteşte
neprihăniţi printr-un act de har uimitor. Iar
noi devenim moştenitori a tot ce a pregătit
Dumnezeu pentru cei ce-L iubesc. Tot ce se
cuprinde în a fi cu Cristos şi ca El pentru
veşnicia întreagă este nădejdea noastră.
3:8 Când Pavel spune: „Adevărat este
cuvântul acesta" trebuie să înţelegem oare
că se referă la secţiunea precedentă, sau la
restul versetului? Forţa argumentării sale pare
să stea în faptul că, după ce am fost mântuiţi
de atâtea lucruri, printr-o mîntuire atât de

Tit

961

mare, acum trebuie să trăim într-o manieră
vrednică de înalta noastră chemare.
Tit avea datoria să stăruie asupra acestor
lucruri (discutate în versetele 1-7) în slujba
desfăşurată de el la Creta, aşa încât credin-
cioşii să caute să fie cei dintâi în fapte
bune. Deşi sintagma fapte bune ar putea
însemna ocupaţii onorabile, sensul mai larg
—fapte bune în general—este probabil cel
avut în vedere aici. Orice învăţătură dată
credincioşilor ca purtarea lor să fie pe măsura
mărturiei lor creştine este excelentă şi de
folos. Orice învăţătură trebuie să aibă o
aplicaţie personală şi practică.
3:9 Desigur, există întotdeauna capcane
de care trebuie să ne ferim în slujba creştină.
Pe vremea lui Pavel, erau întrebările nebu-
ne (adică dispute fără rost) privitoare la
alimente curate şi necurate, la reguli legate de
Sabat şi la respectarea anumitor zile sfinte.
Se iscau polemici privitoare la genealogii,
atât îngereşti, cât şi omeneşti. Apoi izbuc-
neau certuri privitoare la reguli foarte minu-
ţioase care fuseseră create pe fundalul legii.
Pavel este dezgustat de acestea, considerân-
du-le nefolositoare şi zadarnice.
Bine ar face slujitorii Domnului din zilele
noastre să pună la inimă sfaturile apostolului
Pavel, evitând următoarele tangente:
O preocupare prea mare faţă de metode
în sine, mai degrabă decât faţă de realităţile
spirituale. De pildă, dezbaterile ce nu se mai
termină privitoare la modul în care trebuie
luată Cina Domnului: cu vin fermentat, sau
doar cu must (ori suc de struguri, în Statele
Unite, n.tr.); sau dacă trebuie să se servească
dintr-un singur pahar comun, sau în cupe
individuale. Ca şi când acestea ar fi chestiuni
importante în Biblie!
Slujitorii Domnului trebuie să se ferească
Şi de tăierea firului în patru, de fleacuri.
De concentrarea asupra unui singur ade-
văr, sau chiar a unui singur aspect al adevă-
rului, ca şi când celelalte nu ar fi importante!
Alegorizarea Scripturilor, până când
acestea par absurde.
Discuţii teologice sterile care nu zidesc
pe nimeni.
Alunecarea de la Cuvânt la politică şi la
căile lăturalnice ce o însoţesc; alipirea la tot
felul de cruciade creştine, de combatere ba a
acestui rău, ba a celuilalt.
Ce tragedie să ne irosim timp de mare
preţ cu aceste lucruri, când o lume întreagă
Piere în jurul nostru!
3:10 Omul care se preocupă de aceste
chestiuni minore este un eretic care aduce

dezbinare.5 De obicei pe vioara acestui om
nu se găseşte decât o notă muzicală, pe care
acesta o cântă la nesfârşit. Curând el îşi va
strânge în jurul lui un cerc intim de oameni,
cu aceleaşi păreri negativiste, respingându-i
pe ceilalţi oameni. Un astfel de om nu se va
da în lături să dezbine o întreagă adunare,
numai să nu renunţe el la punctele sale de
vedere doctrinare la care ţine atât de mult.
Nici o biserică nu trebuie să tolereze o atare
atitudine. Dacă i s-a dat o mustrare şi apoi
încă una, iar el persistă în lucrarea sa de
dezbinare, atunci trebuie exclus din părtăşia
bisericii locale iar creştinii trebuie să nu mai
întreţină contacte sociale cu el. Să sperăm că
această ostracizare îl va face să se pocăiască
şi să trateze mai echilibrat cuvântul lui Dum-
nezeu.
3:11 Pentru ca nu cumva să creadă cineva
că un astfel de om nu constituie o ameninţa-
re gravă la adresa bisericii, apostolul îl înfie-
rează, numindu-1 un stricat care păcătuieşte,
fiind condamnat prin sine însuşi, (verset
tradus după ediţia CLV, Bielefeld, Germania,
întrucât este mult mai apropiată în acest
punct de traducerea engleză folosită de autor
în comentariu, n.tr.). El se „autocondamnă"
întrucât ţine morţiş la răutatea sa, chiar după
ce a fost avertizat de creştinii responsabili.
VI. ÎNCHEIERE (3:12-15)
3:12 Epistola se încheie cu câteva direc-
tive adresate de Pavel lui Tit. Pavel intenţio-
na să-1 trimită fie pe Artema, fie pe Tihic, ca
să-1 înlocuiască pe Tit la Creta, preluând de
la acesta povara lucrării. Cu Tihic ne-am mai
întâlnit, la Fapte 20:4; Ef. 6:21; Col. 4:7, dar
cu Artema încă nu am făcut cunoştinţă. Din
2 Timotei 4:12 se poate deduce că Tihic a
fost trimis la Efes, iar nu în Creta, ceea ce în-
seamnă că înlocuitorul lui Tit în Creta a fost,
după câte se pare, Artema. Imediat după
sosirea acestuia, fit trebuia să se ducă la
Nicopolis, unde Pavel era hotărât să ierne-
ze. Pe vremea aceea erau cel puţin şapte
cetăţi numite Nicopolis, dar majoritatea
comentatorilor cred că Tit a ales-o pe cea din
Epir, în vestul Greciei.
3:13 Tit urma să fie vizitat de avocatul
Zena şi de Apolo. Poate că aceştia i-au
transmis lui Tit scrisoarea din partea lui
Pavel. Pe vremea aceea existau două feluri de
avocaţi: cărturarii, care expuneau legea
religioasă şi jurişti care se ocupau de dreptul
civil. Ni se cere să decidem căreia dintre
categorii îi aparţinea Zena. Eu înclin să cred
că este vorba de prima, pe motiv că acesta a

962

Tit

fost rugat să vină în ajutorul lui Tit, pentru a
pune capăt interminabilelor ciorovăieli legate
de Legea lui Moise (v. 9). în schimb dacă
Zena era un avocat în drept civil, atunci era
un avocat cinstit! Singurul Apolo de care
citim în Noul Testament este cel menţionat
la Fapte 18:24-28 şi 1 Corinteni. Poate că
este vorba de una şi aceeaşi persoană. Când
Pavel i-a spus lui Tit să-i trimită pe aceşti doi
oameni degrabă în călătoria lor, el a avut
grijă ca din îndemnul lui să nu lipsească
sfatul de a-i face să se simtă bine pe insula
Creta, punându-le la dispoziţie toate cele
necesare pentru a putea porni mai departe la
drum.
3:14 Lui Tit i se încredinţează sarcina de
a-i învăţa pe creştini (ai noştri) să fie primi-
tori de oaspeţi, să aibă grijă de cei bolnavi şi
strâmtoraţi şi să fie cu mână largă faţă de cei
nevoiaşi. In loc să lucreze doar pentru împli-
nirea propriilor nevoi şi dorinţe, credincioşii
trebuie să aibă o viziune de un pronunţat
caracter creştin, conform căreia să câştige
bani pentru a putea să-i împartă cu cei mai
puţin privilegiaţi (vezi Ef. 4:28b). Prin asta
ei puteau fi salvaţi de mizeria unei vieţi
egoiste şi de tragedia unei vieţi trăite în
zadar, fiîră rod.
3:15 Salutările de încheiere nu trebuiesc
bagatelizate sau tratate ca material neimpor-
tant, în ţările în care creştinii sunt puţini la
număr, fiind dispreţuiţi şi persecutaţi, aceste
cuvinte pline de omenie transmit dragostea,
prietenia şi încurajarea de care au aceştia
nevoie. Toţi cei care erau cu apostolul i-au
transmis lui Tit salutări iar Tit a fost rugat la
rândul lui să-i salute pe cei ce-1 iubeau pe
Pavel şi echipa sa în credinţă. în fine, Pavel

îşi încheie Scrisoarea cu tema care i-a domi-
nat viaţa: harul Domnului.
Harul să fie cu voi toţi. Amin.
NOTE FINALE
'(1:1). Vezi Efeseni 1 şi Romani 9, unde
tema alegerii este tratată mai pe larg.
2(1:6) Mulţi cred că deşi uneori divorţul
este valabil, totuşi un om din conducerea
bisericii nu poate să fie divorţat.
3(2:7) Ca de atâtea ori (vezi notele de
subsol din NKJV), textul critic pare să încor-
poreze textele omise de alte versiuni, aceste
texte bazându-se pe manuscrisele cele mai
vechi, provenite mai cu seamă din Egipt.
Traducerile KJV şi NKJV preferă textul
tradiţional (TR), care este de obicei, dar nu
întotdeauna, susţinut de manuscrisele majori-
tare (textul majoritar).
4(2:14) în vremea noastră pare ciudat,
întrucât sensul termenului „peculiar" s-a
modificat. Versiunea KJV este o traducere
foarte exactă; majoritatea aşa-ziselor „erori"
se datorează (ca în cazul de faţă) schimbări-
lor care au intervenit în limba engleză, în cele
aproape patru veacuri de când a fost redactată
această traducere.
5(3:10) Termenul eretic (KJV heretic)
derivă din greaca veche, unde avea sensul de
dezbinator (divisive, NKJV). O persoană care
dezbină biserici de obicei va propaga învăţă-
turi false sau doctrine „eretice", dar aceasta
este o evoluţie ulterioară a termenului haire-
tikos.
BIBLIOGRAFIE
Vezi Bibliografia de la sfârşitul cărţii 1
Timotei.

EPISTOLA CĂTRE FILIMON
Introducere
„ O adevărată capodoperă a genului epistolar" — Ernest Renan
„ Cu toţi suntem Onisimii [Domnului] ". — Martin Luther

I.	Locul unic în Canon
Poate s-ar găsi unii care să suţină că ne-
am putea dispensa de această scurtă scrisoare
din partea lui Pavel. Dar ce mult ar greşi
aceşti oameni! în primul rând, ea este recu-
noscută unanim ca fiind o autentică scrisoare
personală, izvorâtă din adâncul inimii apos-
tolului —ceea ce-i conferă de la bun început
statutul de bijuterie. Adesea Filimon a fost
comparată cu o scrisoare seculară pe aceeaşi
temă — a unui sclav fugar — scrisă de
autorul roman Pliniu cel Tânăr către un
prieten al său. Exceptând elegantul stil reto-
ric, scrisoarea redactată de Pavel o întrece cu
mult pe cea a lui Pliniu cel Tânăr.
Această scurtă misivă ne arată tactul,
spiritul curtenitor şi nuanţele de umor izvo-
râte din inima plină de iubire a lui Pavel.
Deşi nu ne prezintă doctrină ca atare, ea este
un exemplu strălucit al doctrinei „imputării",
pornind de la porunca lui Pavel: „trece-mi-le
în contul meu". După cum scădinţele lui
Onisim au fost trecute în „contul" lui Pavel
iar capacitatea lui Pavel de a plăti i-a fost
aplicată stării neajutorate a lui Onisim, tot
aşa creştinului i se „impută" păcatele sau îi
sunt trecute în contul Domnului, în dreptul
lor fiind trecute în registrul contabil meritele
salvatoare ale Domnului. Nici nu e de mirare
că marele reformator Martin Luther a scris
aceste cuvinte:
Aici vedem cum Sfântul Pavel se dedică pentru
sărmanul Onisim, şi cu toate mijloacele aflate la
dispoziţia sa pledează în favoarea acestuia pe
lângă stăpânul său, interpunându-se pe sine ca şi
când ar fi chiar Onisim, de parcă el, Pavel, l-ar
fi păgubit pe Filimon. Tot aşa a procedat Cristos
pentru noi la Dumnezeu Tatăl, tot aşa face
Sfanţul Pavel pentru Onisim, pe lângă Filimon...
Eu cred că noi toţi suntem Onisimii Lui.1
II.	Paternitatea
Cu excepţia celor mai negativişti critici,
toţi acceptă paternitatea paulină asupra e-

pistolei Filimon. De fapt, Renan a fost atât
de sigur de autenticitatea ei, încât 1-a deter-
minat să pună la îndoială propria respingere
de către el a strâns înruditei epistole către
Coloseni.
întrucât Filimon este o epistolă atât de
scurtă şi de personală, nu e de mirare că nu
s-au păstrat multe citate timpurii din această
scrisoare.
Dovezile externe
Filimon este citată sau se face aluzie la ea
în scrierile lui Ignat, Tertulian şi Origen.
Eusebiu afirmă că a fost una din cărţile
acceptate de toţi creştinii (homologoumena).
Marcion a inclus-o în „canonul" său, ea fiind
recunoscută şi în Canonul Muratorian.
Dovezile interne
Chiar în această scurtă scrisoare, Pavel se
menţionează pe sine, cu numele, de trei ori
(v. 1, 9, 19). Versetele 2, 23, 24 au strânse
legături cu Coloseni 4:10-17 şi astfel cele
două epistole îşi susţin reciproc autenticita-
tea. Astfel dovezile interne concordă cu cele
externe.
III.	Data
Scrisoarea a fost expediată în acelaşi timp
ca Epistola către Coloseni (adică prin anul
60 d.Cr.) sau cam la treizeci de ani după
înălţarea la Cer a Domnului nostru.
IV.	Fondul şi tema
Trebuie să însăilăm naraţiunea care stă
îndărătul acestei scrisori din conţinutul
propriu-zis al epistolei şi din scrisoarea lui
Pavel către Coloseni. Se pare că Filimon a
fost un locuitor al oraşului Colose (cf. Col.
4:17 cu Filimon v. 2) care fusese convertit
prin apostolul Pavel (v. 19). Unul din sclavii
săi, Onisim, fugise de la el (v. 15, 16) şi se
subînţelege că Onisim şi-a însuşit o parte din
bunurile stăpânului său (v. 18).
Transfugul a ajuns la Roma pe când apos-

963

964

Filimon

toiul Pavel era întemniţat acolo (v. 9). Nu
ştim sigur dacă apostolul realmente era după
gratii, sau dacă nu cumva aceasta s-a întâm-
plat în timpul cât s-a bucurat de libertatea de
a sta în casa închiriată (Fapte 28:30). Printr-o
curioasă înlănţuire de evenimente, Onisim
s-a întâlnit cu Pavel în marea metropolă,
fiind condus la Cristos prin slujba apostolu-
lui (v. 10). în zilele care au urmat, s-a stator-
nicit între cei doi o puternică legătură de
dragoste reciprocă (v. 12) iar Onisim s-a
dovedit a fi de un mare ajutor pentru Pavel
(v. 13). Dar amândoi au fost de acord că cel
mai nimerit era ca Onisim să se întoarcă la
Filimon şi să repare greşelile din trecut. Prin
urmare, Pavel i-a scris lui Filimon această

scrisoare,în care mijloceşte pentru Onisim,
prezentându-i stăpânului acestuia motive bi-
neîntemeiate pentru care s-ar cuveni să-1
reprimească cu bunăvoinţă (v. 17). Tot în
această perioadă a redactat Pavel scrisoarea
către Coloseni. El i-a trasat lui Tihic sarcina
de a duce scrisoarea sa la credincioşii din
Colose, trimiţându-1 împreună cu el şi pe
Tihic (Col. 4:7-9).
Epistola de faţă este cea mai personală
dintre scrisorile lui Pavel. Epistolele către
Timotei şi Tit au fost de asemenea adresate
unor persoane individuale, dar ele se ocupă
de chestiuni ce privesc practica în adunare,
mai degrabă decât de chestiuni personale.

SCHIŢA CĂRŢII
I. SALUTUL (v. 1-3)
II. MULŢUMIRILE ŞI RUGĂCIUNEA LUI PAVEL PENTRU FILIMON
(v. 8-20)
III.	PLEDOARIA LUI PAVEL ÎN FAVOAREA LUI ONISIM (v. 8-20)
IV.	REMARCI DE ÎNCHEIERE (v. 21-25)
Comentariu

I.   SALUTUL (v. 1-3)
V. 1 Pavel se prezintă aici ca deţinut,
iar nu ca apostol. Desigur putea să apeleze
la autoritatea sa, dar aici preferă să pledeze
de pe poziţia unui dezavantajat, aflat în
împrejurări aparent umile. Totuşi apostolul
face ca acel loc umil să strălucească de
gloria cerului. El este deţinut al lui Cristos
Isus. Nici o clipă apostolul nu-şi permite să
se vaiete ca deţinut al Romei! El priveşte
dincolo de împărat, văzându-L pe Regele
regilor. Pe când scria aceste rânduri îl avea
alături pe Timotei, drept care îl menţionea-
ză şi pe el, fără ca aceasta să însemne deloc
că scrisoarea ar fi şi a acestuia.
Principalul destinatar al scrisorii este
Filimon, care înseamnă „preaiubit", nume
ce concordă cu natura acestui om, pe care
Pavel îl descrie cu cuvintele: preaiubitul
Filimon, împreună lucrător cu noi.
V. 2 întrucât Apfia este nume feminin,
majoritatea cărturarilor presupun că este
vorba despre soţia lui Filimon. Faptul că
scrisoarea îi este adresată în parte ei e de

natură să ne atragă atenţia că creştinismul
elevează statutul femeii.2 Mai târziu vom
vedea cum este elevat şi statutul sclavilor.
Imaginaţia celor cucernici i-a făcut pe mulţi
să creadă că Arhip a fost fiul lui Filimon,
fapt de care nu putem fi siguri. Tot ce ştim
este că era deplin angajat în lupta creştină.
Pavel îl cinsteşte cu cuvintele: împreună
ostaş cu noi. Ni-1 putem imagina pe acest
ucenic dedicat al Domnului Isus, plin de
râvnă sfântă pentru lucrare. în epistola către
Coloseni, Pavel îl evidenţiază ca unul vred-
nic de multă atenţie: „Şi spuneţi lui Arhip:
«Ia seama bine la slujba pe care ai primit-o
în Domnul, ca s-o împlineşti»" (Col. 4:17).
Dacă Filimon, Apfia şi Arhip ne trans-
mit imaginea unei familii creştine, sintag-
ma: biserica din casa ta ne înfăţişează
tabloul unei biserici nou-testamentale. Reise
cu destulă claritate din textul acesta că în
casa lui Filimon era o adunare, în care se
strângeau credincioşii din partea locului-
Acolo se adunau ei la închinăciune, rugă-
ciune şi studiul Bibliei. De acolo plecau ei,

Filimon

965

ducând mărturia lui Cristos unei lumi nedis-
pusă să primească mesajul lor, dar neputând
să-1 dea uitării. In strângerea lor laolaltă în
casa Iu Filimon, creştinii erau cu toţii una
în Cristos Isus. Bogaţi şi săraci, bărbaţi şi
femei, stăpâni şi sclavi — toţi erau acolo
membri cu drepturi depline ai familiei lui
Dumnezeu. De îndată ce reveneau în lumea
cotidiană, reapăreau distincţiile sociale. Dar
la Cina Domnului, de pildă, ei se aflau cu
toţii pe treapta comună de preoţi sfinţi.
Filimon nu avea nici o ascendenţă asupra
lui Onisim.
V. 3 Salutul caracteristic al lui Pavel
pare să însumeze tot ce putea să le dorească
el ca fiind mai de preţ pentru cei iubiţi de
el. Harul cuprinde toate favoarea nemerita-
tă pe care o revarsă Dumnezeu peste copiii
Săi. Pacea din acest context este seninăta-
tea şi echilibrul spiritual care statornicesc
viaţa celor aflaţi în şcoala harului Său.
Ambele binecuvântări vin de la Dumnezeu
Tatăl nostru şi Domnul Isus Cristos —
fapt plin de înţeles, căci prin asta se înţele-
ge că Domnul Isus este egal cu Dumnezeu
Tatăl în revărsare a harului şi a păcii
peste noi. Ar fi o blasfemie să I se acorde
lui Cristos o atare onoare, dacă n-ar fi într-
adevăr Dumnezeu pe deplin.
II. MULŢUMIRILE ŞI RUGĂCIUNEA
LUI PAVEL PENTRU FILIMON
(v. 4-7)
V. 4 Ori de câte ori se ruga Pavel
pentru Filimon, îi mulţumea lui Dumnezeu
pentru acest frate nobil. Avem toate motive-
le să credem că acest om era un exemplu
strălucit al harului lui Dumnezeu — o
persoană pe care ţi-ai dori-o ca prieten şi
frate. Unii comentatori susţin că aici Pavel
recurge la diplomaţie, pentru a „înmuia"
inima lui Filimon şi a-1 determina să-1
primească înapoi pe Onisim. Dar asta ar
însemna să-i atribuim apostolului motive
nedemne şi să umbrim textul inspirat. Pavel
nu ar fi spus aceste cuvinte de la începutul
scrisorii, dacă nu ar fi crezut sincer în ele.
V. 5 Două au fost calităţile caracterului
lui Filimon care i-au produs o mare bucurie
lui Pavel: dragostea lui şi credinţa pe
care o avea faţă de Domnul Isus şi faţă
de toţi sfinţii. Credinţa lui în Cristos de-
rnonstra că el posedă rădăcina vieţii divine
iar dragostea sa faţă de toţi sfinţii demon-
stra că posedă şi roadă credinţei, credinţa
lui fiind deci productivă.
La Efeseni 1:15, 16 şi Coloseni 1:3, 4

Pavel a exprimat mulţumiri similare pentru
sfinţii cărora le-au fost adresate scrisorile
respective. Dar în acele locuri el a aşezat
credinţa înaintea dragostei. Aici iubirea este
plasată înaintea credinţei. Care să fie expli-
caţia? Maclaren ne oferă răspunsul: „Topica
de aici este topica analizei, care purcede de
la manifestare la cauză. Topica din pasajele
paralele este topica producţiei, ce urcă de la
rădăcină la floare."
Mai avem o altă trăsătură interesantă
legată de aranjamentul folosit de Pavel aici.
El împarte sintagma: „Dragostei către toţi
sfinţii" prin inserarea cuvintelor: credinţa...
faţă de Domnul Isus după dragoste. Am
putea reda textul astfel: „dragoste (şi cre-
dinţă... faţă de Domnul Isus) faţă de toţi
sfinţii." Obiectul credinţei este Domnul
Isus. Obiectul dragostei îl constituie sfinţii.
Dar Pavel înglobează propoziţia referitoare
la credinţă în cea referitoare la dragoste, ca
şi când ar dori să-1 atenţioneze pe Filemon
că va avea în curând prilejul special de a
manifesta realitatea credinţei sale arătându-i
dragoste sclavului Onisim. Astfel se pune
un accent deosebit asupra cuvântului toţi —
toţi sfinţii.
V. 6 Cele două versete precedente au
exprimat mulţumirile lui Pavel pentru Fili-
mon. Versetul 6 dezvăluie natura rugăciunii
apostolului pentru el. împărtăşirea credin-
ţei tale înseamnă bunătatea de ordin practic
pe care Filemon o demonstra faţă de alţii.
Putem împărtăşi credinţa noastră nu numai
prin predicarea lui Cristos, ci şi prin hrăni-
rea săracilor, îmbrăcarea celor lipsiţi de
îmbrăcăminte, alinarea suferinţelor celor
îndureraţi — şi, bineînţeles, prin iertarea
unui sclav transfug. Pavel s-a rugat apoi ca
viaţa de bunăvoinţă a lui Filimon să-1 con-
ducă la recunoaşterea faptului că toate
faptele sale bune decurg din Cristos Isus.
Este o extraordinară putere şi influenţă în
viaţa acelei persoane în care se manifestă
dragostea lui Dumenzeu. Una este să citeşti
despre dragoste în cărţi, şi alta este să vezi
Cuvântul întrupat în viaţa unui om!
V. 7 Vestea despre generozitatea ieşită
din comun a lui Filimon şi dragostea sa
jeitfitoare de sine s-a răspândit de la Colose
până la Roma, aducând mare bucurie3 (sau
mulţumire, text marginal NKJV) şi mângâ-
iere acestui deţinut al lui Cristos. Pavel
considerase drept un mare privilegiu posibi-
litatea de a-1 aduce pe Filimon la Domnul,
dar acum cu cât mai mare este răsplata de
a auzi că acest copil al său în credinţă

966

Filimon

propăşea pe calea Domnului! Ce mare
asigurare a fost să ştie că inimile sfinţilor
erau înviorate de fratele acesta preaiubit şi
în special de dragostea lui! Acţiunile noas-
tre au o puternică înrâurire asupra altora.
Nu vom fi în stare să ne dăm seama de
capacitatea noastră de a-i influenţa pe alţii.
Suntem înzestraţi cu potenţial nelimitat de
a face bine sau rău celor din jurul nostru.
III. PLEDOARIA LUI PAVEL ÎN
FAVOAREA LUI ONISIM (v. 8-20)
V. 8 Acum Pavel abordează scopul pri-
mordial care 1-a determinat să redacteze
această scrisoare: necesitatea de a mijloci
pentru Onisim. Să vedem însă cum abor-
dează Pavel acest subiect delicat: Ca apos-
tol ar fi putut foarte bine să-i spună lui
Filimon: „Fratele meu, ca credincios ai
datoria de a-1 ierta şi reprimi pe acest fugar,
drept care te rog să faci întocmai." Pavel i-
ar fi putut porunci să facă acest lucru şi
negreşit Filimon s-ar fi conformat. Dar în
cazul acesta biruinţa nu ar fi fost deplină.
V. 9 Dacă apostolul nu i-ar fi cucerit
inima lui Filimon, Onisim ar fi fost primit
rece. Numai ascultarea motivată de dragoste
era în măsură să facă statutul de sclav
suportabil pentru Onisim. Poate că pe când
scria aceste cuvinte, Pavel se va fi gândit la
cuvintele Mântuitorului: „Dacă Mă iubeşti,
păzeşte poruncile Mele" (loan 14:15). Şi
astfel în numele dragostei el a preferat să
facă o rugăminte, mai degrabă decât să
poruncească. Avea să se întindă dragostea
lui Filimon până peste mări, unde un amba-
sador4 bătrân al lui Cristos era legat ca
deţinut pentru Domnul Isus? Avea să fie el
mişcat de cele două considerente: anume că
Pavel era bătrân şi de pe acum şi pus în
lanţuri pentru Cristos? Nu ştim precis ce
vârstă avea apostolul la acea dată, dar se
crede că avea între cincizeci şi trei şi şai-
zeci şi trei de ani. Poate asta nu ni s-ar
părea o vârstă prea înaintată în vremea
noastră, dar se prea poate ca Pavel să fi
îmbătrânit prematur datorită faptului că s-a
consumat în slujba lui Cristos. Şi acum el
era deţinut pentru Isus Cristos. El nu
urmăreşte să stoarcă lacrimi când face
această afirmaţie, ci nădăjduieşte că Filimon
va lua în calcul aceşti factori când va lua
decizia sa.
V. 10 în textul original al acestui verset,
numele Onisim este aşezat la capătul frazei:
„Apelez la tine, cu privire la un fiu al meu,
pe care l-am născut în lanţurile mele —

pentru Onisim." aşa încât, până să ajungă
Filimon să citească numele sclavului său
fugar, inima să i se înnmoaie. Imaginaţi-vă
surpriza lui Filimon când a aflat că „ticălo-
sul" de sclav a fost convertit şi, pe deasu-
pra, a fost condus la Cristos de nimeni altul
decât de Pavel, deţinutul!
Una din desfătările ascunse ale vieţii de
credinţă este de a vedea cum Dumnezeu
lucrează în căi minunate şi miraculoase,
descoperindu-Se în împrejurări care converg
toate spre un deznodământ avut de El în
vedere, ce nu poate fi explicat nicidecum
drept o simplă coincidenţă sau întâmplare.
Mai întâi, Pavel 1-a condus pe Filimon la
Domnul. Apoi apostolul a fost arestat şi dus
la Roma pentru a fi judecat. După aceea
sclavul lui Filimon a fugit, ajungând la
Roma. Acolo nu ştiu cum se face că s-a
întâlnit cu Pavel şi a fost convertit. Stăpân
şi sclav au fost deopotrivă născuţi din nou,
prin intermediul aceluiaşi predicator, dar în
locuri cu totul separate şi în împrejurări
total diferite. Să fi fost asta o simplă coinci-
denţă?
V. 11 Numele Onisim înseamnă folosi-
tor. Dar când a fugit de la el, Filimon a
fost poate ispitit să-1 numească un tâlhar
netrebnic. Pavel spune, de fapt: „Da, ţi-a
fost nefolositor în ce te priveşte pe tine, dar
acum este folositor ţie şi mie." Sclavul care
se întoarcea la Filimon era mai bun decât
cel ce fugise. S-a spus că în epoca Noului
Testament sclavii creştini se vindeau pe
piaţă cu un preţ mai bun decât alţii. Tot aşa
ar trebui să fie şi în ziua de astăzi, când
salariaţii creştini trebuie să fie mai valoroşi
decât colegii lor necredincioşi.
V. 12 Atitudinea Noului Testament faţă
de sclavie răzbate limpede din această epis-
tolă. Observăm că Pavel nu condamnă şi nu
interzice sclavia. Ba mai mult: îl trimite pe
Onisim înapoi la stăpânul lui. Dar abuzurile
legate de sclavie sunt condamnate şi inter-
zise de la un capăt la altul al NT, după cum
arată şi Maclaren:
Noul Testament... nu se amestecă direct în nici
un angrenaj politic sau social, ci expune princi-
piile care sunt în măsură să afecteze profund
aceste domenii, lăsând ca ele să penetreze
adânc minţile oamenilor.5
Revoluţia desfăşurată prin recurgerea la
forţă nu este recomandată de Biblie ca
metodă de corectare a relelor din cadrul
societăţii. Cauza inumanităţii omului stă în

Filimon

967

propria sa natură decăzută. Evanghelia atacă
mai degrabă cauza care stă la rădăcina
acestor rele, oferind o nouă creaţie în Cris-
tos Isus.
Se poate presupune că un sclav care are
un stăpân omenos o duce mai bine decât
dacă ar fi independent. Acest lucru e vala-
bil, printre altele, în cazul credincioşilor
care sunt robi ai Domnului Isus. Cei care
sunt sclavii Săi se bucură de cea mai ade-
vărată formă de libertate. Trimiţându-1 pe
Onisim înapoi la Filimon, Pavel nu comitea
nici o nedreptate faţă de acest sclav. Atât
stăpânul, cât şi sclavul erau credincioşi.
Filimon era obligat să-1 trateze cu bunătate
creştină. Iar din partea lui Onisim se aştepta
să-1 slujească pe Filimon cu credincioşie
creştină. Profunda afecţiune a apostolului
pentru Onisim este exprimată în cuvintele:
Trimiţându-1... trimit inima mea. Pavel se
simţea ca şi când se despărţea de el însuşi.
Să băgăm bine de seamă cât de subli-
niat este aici principiul restituţiei. Acum,
după ce Onisim a fost mântuit, mai era oare
nevoie ca el să restituie lucrurile luate de la
stăpânul său? Răspunsul este: „Fără îndoială
că da". Mântuirea elimină pedeapsa şi
puterea păcatului, dar nu anulează datoriile.
Creştinul născut din nou are datoria de a
plăti toate conturile neachitate şi de a în-
drepta toate greşelile, în măsura în care
acest lucru este posibil omeneşte. Onisim
era obligat să revină în slujba stăpânului
său şi să ramburseze orice sume de bani pe
care le va fi furat.
V. 13 Din punctul său de vedere per-
sonal, apostolului i-ar fi convenit să-1 ţină
pe Onisim la el la Roma, unde sclavul, de
acum convertit, ar fi putut face o mulţime
de lucruri pentru Pavel, în timp ce el era
întemniţat pentru evanghelie. în acelaşi
timp asta i-ar fi dat prilejul lui Filimon să-1
slujească pe apostol — punându-i la dispo-
ziţie un asistent. Singurul neajuns în toate
acestea ar fi fost faptul că s-ar fi făcut fără
Ştirea sau permisiunea lui Filimon.
V. 14 Dar Pavel nu voia să-1 oblige pe
stăpânul sclavului să facă un gest de mări-
nimie, reţinându-1 pe Onisim la Roma. El
nu voia să facă nimic în legătură cu Onisim
fără consimţământul lui Filimon. Asta
pentru că bunătatea nu-şi poate permite să-
Şi ştirbească frumuseţea printr-un act de
constrângere, mai degrabă decât printr-
unul de bunăvoie.
V. 15 Este un semn de maturitate spiri-
tuală când cineva poate să privească din-

colo de împrejurările vitrege ale momentu-
lui, văzând cum Dumnezeu lucrează ca
toate lucrurile să fie spre binele celor care
îl iubesc (Rom. 8:28). Când Onisim a fugit,
poate că Filimon a fost cuprins de amără-
ciune şi de sentimentul pierderii financiare,
neştiind dacă îl va mai vedea vreodată.
Acum Pavel urmează traseul curcubeului,
care trece prin nori întunecaţi. Onisim a
fost o vreme pierdut pentru familia din
Colose, pentru ca apoi să-1 poată avea pe
veci. Aceasta ar trebui să fie mângâierea
creştinilor care îşi pierd rude sau prieteni
apropiaţi când aceştia decedează. Despărţi-
rile sunt doar pentru puţină vreme, în timp
ce revederea cu cei dragi va fi eternă.
V. 16 Nu numai că Filimon îl reprimea
pe Onisim, ci îl primea în condiţii mult mai
bune decât ar fi putut spera mai înainte,
căci de acum între ei nu va mai domni doar
relaţia obişnuită stăpân-sclav. Onisim era
acum mai mult decât un sclav; era un frate
preaiubit în Domnul. De acum înainte mo-
bilul fricii va fi înlocuit cu cel al iubirii.
Pavel deja se bucurase de părtăşia de frate
preaiubit a lui Onisim, cât acesta a stat la
Roma, dar acum apostolul urma să se
despartă de el. Numai că pierderea aposto-
lului avea să fie câştigul lui Filimon. De
acum îl va cunoaşte pe Onisim ca frate atât
în trup, cât şi în Domnul. Fostul sclav va
justifica încrederea acordată de Pavel, atât
în trup, adică prin slujirea sa devotată în
mod fizic, cât şi în Domnul, adică prin
părtăşia sa ca frate de credinţă.
V. 17 Cererea apostolului este izbitoare,
atât prin îndrăzneala ei, cât şi prin tandreţea
ce o marchează. Pavel îi cere lui Filimon
să-1 primească pe Onisim ca şi cum l-ar
primi chiar pe apostol, spunând: „Prin
urmare, dacă mă consideri partener,
primeşte-1 cum m-ai primi pe mine."
Cuvintele ne amintesc de afirmaţiile Mântu-
itorului: „Cine vă primeşte pe voi Mă
primeşte pe Mine; şi cine Mă primeşte pe
Mine II primeşte pe Cel care M-a trimis pe
Mine (Mat. 10:40) şi „în măsura în care aţi
făcut-o unuia dintre cei mai mici din aceşti
fraţi ai Mei, Mi-e mi-aţi făcut-o" (Mat.
25:40). De asemenea ne amintesc că Dum-
nezeu ne-a acceptat în Persoana Fiului Său,
şi că suntem la fel de aproape şi la fel de
dragi lui Dumnezeu cum este Cristos.
Dacă Filimon îl considera pe Pavel
partener, deci unul cu care avea părtăşie,
arunci apostolul îl va ruga să-1 primească pe
Onisim pe aceeaşi bază. Asta nu înseamnă

968

Filimon

că Onisim trebuia tratat la nesfârşit ca
oaspete în familie, fără nici o obligaţie de a
munci. Nicidecum, ci el va continua să fie
slujitor în casă, dar ca unul care aparţinea
lui Cristos, fiind prin urmare un frate de
credinţă.
V. 18 Apostolul nu spune că Onisim a
furat ceva de la Filimon, dar versetul lasă
să se înţeleagă că aşa au stat lucrurile.
Negreşit hoţia era unul din păcatele de
căpetenie ale sclavilor. Pavel este dispus să
accepte responsabilitatea pentru orice pier-
dere suferită de Filimon. El recunoaşte că
trebuie să se facă restituţie. Convertirea lui
Onisim nu a anulat datoriile sale faţă de
acest om. Prin urmare, Pavel îi spune lui
Filimon să le treacă în contul său.
Nu putem citi aceste cuvinte fără să ne
aducem aminte de enorma datorie în care
ne-am înglodat ca păcătoşi şi de faptul că
toată această datorie a fost trecută în contul
Domnului Isus la Calvar. EI a plătit datoria
în întregime când a murit în locul nostru, ca
înlocuitor al nostru. De asemenea ni se
aminteşte aici de misiunea de Avocat al
nostru pe care o desfăşoară Cristos. Când
Satan, pârâşul fraţilor, aduce învinuiri împo-
triva noastră pentru relele pe care le-am
comis, binecuvântatul nostru Domn spune,
de fapt: „Trece-le în contul Meu." Doctrina
împăcării este minunat ilustrată în această
carte. Onisim fusese înstrăinat de Filimon
datorită faptelor rele pe care le-a comis.
Prin misiunea lui Pavel (avem toate motive-
le să credem că el a fost implicat) s-au
îndepărtat distanţa şi „duşmănia". Sclavul a
fost împăcat cu stăpânul său. Tot aşa şi noi
eram înstrăinaţi de Dumnezeu din pricina
păcatului nostru. Dar prin moartea şi învie-
rea lui Cristos, cauza vrăjmăşiei a fost
îndepărtată iar credincioşii sunt acum împă-
caţi cu Dumnezeu.
V. 19 în mod obişnuit, Pavel îşi dicta
scrisorile altei persoane, scriind doar ulti-
mele rânduri cu mâna lui. Nu putem şti
dacă a scris toată scrisoarea aceasta cu
mâna lui, dar în acest punct, cel puţin, el a
luat în mână pana şi, în stilul caracteristic,
s-a angajat să plătească toate datoriile fă-
cute de Onisim. Şi era pregătit să facă acest
lucru în pofida faptului că Filimon îi datora
foarte mult, căci Pavel a fost cel care 1-a
condus la Cristos. Astfel, prin prisma in-
strumentului uman, Filimon îi era dator
apostolului pentru viaţa sa spirituală. Dar
Pavel nu avea de gând să insiste să i se
ramburseze această datorie.

V. 20 Adresându-se lui Filimon cu ter-
menul >de frate, bătrânul Pavel nu cere
decât un folos în Domnul, decât o înviorare
în Cristos. El pledează să i se facă lui
Onisim o primire caldă, să fie iertat şi repus
în locul său de slujire în cadrul familiei —
de-acum nu ca sclav, ci ca frate în familia
lui Dumnezeu.
IV. REMARCI DE ÎNCHEIERE
(v. 21-25)
V. 21 Apostolul avea toată încrederea
că Filimon va face chiar mai mult decât i
s-a cerut, căci el însuşi fusese iertat, fără
plată, de Cristos. La rândul său, Filimon nu
se va lăsa mai prejos, în tratamentul aplicat
lui Onisim. Aşadar avem aici o ilustraţie
vie a textului de la Efeseni 4:32: „Şi fiţi
buni unii cu alţii, miloşi şi iertaţi-vă unul
pe altul, cum v-a iertat şi Dumnezeu pe voi
în Cristos."
V. 22 Dar cum avea să ştie Pavel ce
tratament îi va fi aplicat Filimon lui Oni-
sim? El spera să poată vizita Colose şi să
tragă la casa lui Filimon. De asemenea, se
aştepta să fie eliberat de autorităţile civile,
ca răspuns la rugăciunile creştinilor. Prin
urmare îl roagă pe Filimon să-i pregăteas-
că o cameră de oaspeţi. Poate că aceasta
va fi fost una din primele îndatoriri trasate
lui Onisim: „Pregăteşte camera de oaspeţi
pentru fratele Pavel." Nu ştim dacă Pavel a
reuşit să vină, în cele din urmă, la Colose.
Nu putem decât să presupunem că rugămin-
tea i-a fost ascultată şi că odaia de oaspeţi
i-a fost pregătită, membrii acestei familii
fiind dornici să-1 vadă şi având inimile
unite cu el în dragoste.
V. 23 Epafras a fost probabil cel care
a sădit adunarea de la Colose (Col. 1:7, 8;
4:12, 13). Fiind acum închis împreună cu
Pavel la Roma, el i se alătură, transmiţân-
du-i lui Filimon propriile sale salutări.
V. 24 In această perioadă se aflau îm-
preună cu Pavel şi Marcu, Aristarh, Dima
şi Luca — nume amintite şi la Coloseni
4:10, 14. Isus, numit Iustus, este pomenit la
Coloseni 4, deşi aici — nu se ştie din ce
cauză — numele său este omis. Marcu a
fost cel care a redactat evanghelia a doua,
dovedindu-se un slujitor credincios al Dom-
nului, după scădinţele de la început (2 Tim.
4:11, cf. Fapte 13:13; 15:36-39). Aristarh,
credincios din Tesalonica, 1-a însoţit pe
Pavel în mai multe călătorii, inclusiv cea la
Roma. La Coloseni 4:10, Pavel 1-a numit:
„deţinut împreună cu mine". Dima este cel

Filimon

969

care ulterior 1-a părăsit pe Pavel, din dra-
goste pentru lumea de acum (2 Tim. 4:10).
Luca, preaiubitul medic, s-a dovedit un
însoţitor de nădejde al lui Pavel şi ajutor
până la sfârşit (2 Tim. 4:11).
V. 25 Scrisoarea se încheie cu binecu-
noscuta benedicţie a lui Pavel, în care el
urează: harul Domnului nostru Isus Cris-
tos să fie cu duhul lui Filimon. Viaţa nu
ne poate oferi binecuvântări mai mari decât
harul Domnului — favoarea nemeritată de
noi pe care o revarsă Mântuitorul peste noi,
în trăirea de zi cu zi, clipă de clipă, a um-
blării noastre pe acest pământ. A umbla
conştienţi de Persoana şi lucrarea Sa în
viaţa noastră, bucurându-ne de ele clipă de
clipă, este tot ce-şi poate dori inima noastră.
Şi astfel Pavel pune jos pana, dându-i
scrisoarea lui Tihic, pentru ca acesta să i-o
transmită lui Filimon. Poate că acesta nu şi-
a dat seama de efectul extraordinar de mare
pe care îl va avea mesajul acestei epistole
asupra comportării creştinilor din veacurile
viitoare. Scrisoarea către Filimon este un
exemplu clasic de iubire şi curtoazie, cu
aceeaşi valabilitate ca în ziua în care a fost
compusă. Amin.

NOTE FINALE
'(Intro) Martin Luther, citat de J. B.
Lightfoot, Saint Paul's Epistles to the
Colossians and to Philemon, pag. 317, 318
(traducerea a fost adusă la zi de editorul
comentariului).
2(V. 2) Dacă cineva compară statutul
femeilor creştine cu cel al femeilor păgâne
sau musulmane, va fi nevoit să admită că
adevăratul „Liberator al femeilor" este
Domnul Isus Cristos.
3(V. 7) Majoritatea manuscriselor redau
versetul astfel: mulţumiri (charin) pentru
bucurie (charan).
4(V. 9) Termenii din greacă pentru
„vârstnic" (presbutes) şi ambasador (pres-
beutes) sunt atât de similari încât Bentley
crede că Pael a scris în original „ambasa-
dor". Dar manuscrisele tradiţionale sunt
total contra acestei speculaţii, oricât de bine
s-ar potrivi cu contextul.
5(V. 12) Alexander Maclaren, „Colos-
sians and Philemon", The Expositor's Bible,
pag. 461.
BIBLIOGRAFIE
Vezi Bibliografia de la sfârşitul comen-
tariului asupra epistolei către Coloseni.

EPISTOLA CĂTRE EVREI
Introducere
„Dacă nici o altă porţiune a Scripturii nu este mai disputată în privinţa paterni-
tăţii [decât epistola către Evrei], tot aşa, nici una nu posedă o inspiraţie mai
indiscutabilă."	— Conybeare şi Howson

I. Locul unic în Canon
Epistola către Evrei este, în multe privin-
ţe, unică în rândul celorlalte cărţi ale Noului
Testament. Deşi nu începe în stilul caracteri-
stic unei scrisori, se sfârşeşte în stil epistolar,
fiind în mod clar adresată fie către Italia, fie
din Italia (13:24), unui grup anumit, probabil
de creştini evrei. S-a sugerat că ea a fost
iniţial adresată unei mici biserici de credin-
cioşi care se adunau într-o casă şi, prin
urmare, nu a avut nici o legătură cu o adu-
nare mare, de renume, care să păstreze vie
tradiţia originii şi destinatarilor ei. Stilul în
care a fost redactată este de cea mai înaltă
factură literară între celelalte cărţi ale NT —
plin de nuanţări poetice şi abundând în citate
din Septuaginta. Are un vocabular bogat,
limbajul fiind redactat într-o elină foarte
precisă, mai cu seamă în redarea timpurilor
gramaticale şi a altor aspecte.
Deşi într-un sens are un caracter foarte
iudaic (asemânându-se cu Levitic), numeroa-
sele ei îndemnuri la veghere şi preveniri cu
privire la pericolul alunecării de la realitatea
morţii lui Cristos într-o îndeplinire mecanică
a unor simple ritualuri religioase au fost şi
vor fi de mare trebuinţă creştinătăţii —
tocmai în asta constând şi importanţa deose-
bită a acestei cărţi.
H. PATERNITATEA
Evrei este anonimă, deşi ediţii anterioare
ale traducerii KJV includeau numele lui Pa-
vel pe frontispiciul ei. Reprezentanţi din pe-
rioada primară a bisericii răsăritene (Dioni-
sius şi Clement, ambii din Alexandria) au
sugerat că Pavel ar fi fost autorul ei. După
multe îndoieli, această părere a ajuns să do-
mine în rândul învăţaţilor, începând cu A-
thanasiu, până când, în cele din urmă, şi Oc-
cidentul a acceptat-o. Puţini din vremea
noastră mai susţin însă paternitatea paulină a
epistolei către Evrei. Origen a recunoscut că
este paulină în privinţa conţinutului şi a

unora din trăsăturile ei, deşi pe ansamblu sti-
lul ei diferă mult de cel paulin. (Asta nu ex-
clude paternitatea paulină, întrucât un geniu
literar va şti oricând să-şi modifice stilul.)
De-a lungul anilor s-au sugerat diverse
nume de posibili autori ai epistolei către
Evrei: Luca, al cărui stil este similar, aces-
tuia fiindu-i cunoscută propovăduirea lui
Pavel; Barnaba, Sila, Filip şi chiar Acvila şi
Priscila.
Luther a sugerat că epistola a fost scrisă
probabil de Apolo, întrucât stilul şi conţinu-
tul cărţii ar fi în deplină concordanţă cu
structura acestui om: puternic în cunoaşterea
Vechiului Testament şi excelând în privinţa
elocinţei, cum se şi cădea pentru unul ce
provenea din Alexandria, centru renumit al
retoricii. Unul din argumentele împotriva
paternităţii lui Apolo este însă faptul că
tradiţia nu a păstrat nici o teorie în acest
sens. Or, dacă un alexandrin a scris într-
adevăr această epistolă, lucrul acesta s-ar fi
ştiut negreşit, susţin unii.
Dintr-un motiv necunoscut, Domnul a
găsit de cuviinţă să nu ne dezvăluie autorul.
O altă versiune sugerează că Pavel este cel
care a scris epistola, dar că intenţionat a
ascuns identitatea autorului, datorită prejude-
căţilor manifestate de iudei faţă de el. Deşi e
posibil ca lucrurile să se fi petrecut întocmai,
cuvintele rostite în acest sens de Origen nu
au fost întrecute niciodată: „Dar cine a scris
Epistola numai Dumnezeu ştie cu siguranţă."
III. DATA
în pofida faptului că paternitatea umană
a epistolei stă sub semnul anonimatului,
datarea epistolei nu este nici pe departe atât
de dificilă.
Dovezile externe plasează fără echivoc
redactarea ei în primul veac creştin, întrucât
Clement din Roma a folosit această carte
(cea. 95 d.Cr.). Deşi Policarp şi Iustin Mar-
tirul citează această epistolă, nu pomenesc

971

972

Evrei

autorul. Dionisius din Alexandria citează
cartea Evrei ca fiind lucrarea lui Pavel iar
Clement din Alexandria afirmă că Pavel a
scris-o în ebraică, fiind apoi tradusă de Luca
în greacă. (Trebuie precizat însă că epistola
nu sună a traducere.) Irineu şi Hipolit nu au
fost de părere că Pavel a scris-o în timp ce
Tertulian considera că este rodul muncii lui
Barnaba.
Pe plan intern se pare că autorul este un
creştin din a doua generaţie (2:3; 13:7); prin
urmare data apariţiei ei nu este la fel de
timpurie ca, de pildă, Iacov sau 1 Tesaloni-
ceni (cf. 10:32). întrucât nu se pomeneşte
nimic de războaiele iudaice (care au început
în anul 66 d.Cr.) iar jertfele la templu îşi
urmau cursul (8:4; 9:6; 12:27; 13:10), se
impune ca data apariţiei ei să fie plasată
probabil înainte de anul 66 şi negreşit înainte
de distrugerea Ierusalimului din anul 70.
Sunt menţionate prigoane (12:4) dar credin-
cioşii „încă nu se împotriviseră până la
sânge". Dacă destinaţia scrisorii este Italia,
sângeroasele prigoane dezlănţuite de Nero în
acea ţară (în anul 64 d.Cr.) ar împinge apari-
ţia epistolei până la, maximum, mijlocul
anului 64. Este foarte probabil că epistola a
apărut în intervalul 63-65.
Pe plan global, epistola către Evrei se
ocupă cu lupta extraordinară pe care o presu-
pune părăsirea unui sistem religios şi îmbră-
ţişarea altuia, prin faptul că se produce o
zguduitoare strămutare a vechilor legături,
intervin tensiuni şi un puternic sentiment de
înstrăinare. în plus, asupra renegaţilor se
exercită formidabile presiuni de a reveni în
sânul vechiului sistem.
Dar în această epistolă problema nu se
punea doar în termenii părăsirii unui vechi
sistem şi a îmbrăţişării unuia nou, cu valori
echivalente, ci la mijloc era vorba de părăsi-
rea iudaismului de dragul lui Cristos. Or,
această acţiune, aşa cum arată autorul, presu-
punea părăsirea umbrelor pentru a accepta
substanţa simbolizată de acestea, înlocuirea
ritualului cu realitatea, a elementelor prelimi-
nare cu cele finale, a celor vremelnice cu
cele permanente—pe scurt înlocuirea lucru-
rilor adecvate cu cele supreme.
Problema consta şi în renunţarea la ceea
ce era popular, pentru a îmbrăţişa un lucru
nepopular, ieşirea din rândurile majorităţii şi
aderarea la o minoritate, abandonarea asupri-
torilor şi identificarea cu cei asupriţi —
această din urmă trăsătură presupunând o
sumedenie de probleme grave.
Scrisoarea se adresează unor oameni

proveniţi din mediu evreiesc. Aceşti evrei
auziseră evanghelia predicată de apostoli şi
de alţii în zilele dintâi ale bisericii şi văzu-
seră minunile măreţe săvârşite de Duhul
Sfânt, care au confirmat mesajul. Ei răspun-
seseră la vestea bună în trei modalităţi:
Unii au crezut în Domnul Isus Cristos şi
au fost autentic convertiţi.
Alţii au pretins că sunt creştini, au fost
botezaţi şi şi-au ocupat locul în adunările
locale, dar niciodată nu au fost născuţi din
nou de Duhul Sfânt al lui Dumnezeu.
Iar alţii respingeau pe faţă mesajul mân-
tuirii.
Epistola de faţă se ocupă de primele
două categorii: evreii cu adevărat mântuiţi şi
cei care nu aveau altceva decât o pojghiţă
exterioară de creştinism.
Când un evreu se lepăda de credinţa
strămoşilor săi, era privit ca un trădător şi
apostat (meshummed), fiind pedepsit adesea
cu una sau mai multe din următoarele pe-
depse:
•	Dezmoştenirea de către familia sa.
•	Excluderea din adunarea Israelului.
•	Pierderea locului de muncă.
•	Pierderea bunurilor sale.
•	Hărţuire mentală şi tortură fizică.
•	Batjocorire publică.
•	întemniţare.
•	Martiraj.
Desigur, întotdeauna exista o cale de
scăpare. Dacă renunţa la Cristos şi revenea
în sânul iudaismului, persecuţiile încetau.
Citind printre rânduri, în această epistolă,
putem depista câteva argumente puternice cu
care se încerca să fie convinşi aceşti oameni
să revină în sânul iudaismului:
•	Bogata moştenire a profeţilor.
•	Misiunea proeminentă a  îngerilor în
istoria poporului străvechi al lui Dumne-
zeu.
•	Asocierea cu ilustrul legiuitor Moise.
•	Legături naţionale cu strălucitul condu-
cător de oşti Iosua.
•	Gloria preoţiei aaronice.
•	Templul sfânt (sanctuarul) în care Dum-
nezeu a decis să locuiască în mijlocul
poporului Său.
•	Legământul legii, dat de Dumnezeu prin
Moise.
•	Mobilierul divin rânduit al sanctuarului
şi minunatul văl.
•	Slujbele din sanctuar şi în special ritualul
Marii Zile a Răscumpărării (Yom Kip-
pur, cea mai importantă zi din calendarul
iudaic).
•	
Evrei

973

Parcă-i auzim pe iudeii din primul veac
prezentând toate aceste glorii ale străvechii
lor religii ritualistice, întrebând apoi pe un
ton sarcastic: „Pe lângă toate acestea voi,
creştinii, ce aveţi? Nimic altceva decât sim-
pla încăpere de sus, o masă, pe care se află
nişte pâine şi vin! Prin urmare, e de conceput
că aţi părăsit toate acestea doar pentru aceste
lucruri?"
Epistola către Evrei este chiar răspunsul
la întrebarea: „ Voi ce aveţi? " într-un cuvânt
răspunsul este: Cristos. în El noi avem:
•	Unul care este mai mare decât profeţii.
•	Unul care este mai mare decât îngerii.
•	Unul care este mai mare decât Moise.
•	Unul care este mai mare decât Iosua.
•	Unul a cărui preoţie este superioară
preoţiei lui Aaron.
•	Unul care slujeşte într-un sanctuar mai
bun.
•	Unul care a introdus un legământ mai
bun.
•	Unul care este anti-tipul mobilierului şi
vălului tipice.
•	Unul a cărui jertfa de Sine, adusă odată
pentru totdeauna pentru păcat, este supe-
rioară tuturor jertfelor repetate ale tauri-
lor şi caprelor.
După cum stelele pălesc în faţa gloriei
superioare a soarelui, tot aşa tipurile şi um-
brele iudaismului pălesc şi-şi pierd semnifi-
caţia în faţa gloriei mai mari a Persoanei şi
lucrării Domnului Isus.
Totuşi mai rămânea problema persecuţii-
lor. Cei care mărturiseau că sunt urmaşi ai
Domnului Isus înfruntau o aprigă şi fanatică
opoziţie. Pentru credincioşii adevăraţi asta
putea duce la pericolul descurajării şi dispe-
rării. De aceea, ei aveau nevoie să fie îmbăr

bătaţi pentru a crede în făgăduinţele lui
Dumnezeu. Ei aveau nevoie să rabde, având
în vedere răsplătite ce-i aşteptau.
Pentru cei ce erau creştini doar cu nu-
mele, exista pericolul apostaziei, în sensul
că, după ce au mărturisit că L-au primit pe
Cristos, să se lepede cu totul de El şi să
revină la religia întemeiată pe ritualuri. Or,
asta echivala cu călcarea în picioare a Fiului
lui Dumnezeu, profanarea sângelui Său şi
insultarea Duhului Sfânt. Pentru acest păcat
intenţionat nu mai exista pocăinţă sau iertare,
împotriva acestui păcat găsim o sumedenie
de avertismente, care revin cu insistenţă în
scrisoarea către Evrei. La 2:1 păcatul acesta
e descris în termenii unei depărtări de la
mesajul lui Cristos. La 3:7-19 este păcatul
răzvrătirii sau al împietririi inimii. La 6:6
este o cădere sau săvârşirea apostaziei. La
10:25 este părăsirea strângerii... laolaltă. La
10:26 este păcatul cu voia, adică intenţionat.
La 12:16 păcatul acesta e descris în termenii
vânzării dreptului de întâi născut al cuiva,
pentru o simplă mâncare. în fine la 12:25
este denumit refuzul de a-L asculta pe Cel
care vorbeşte din Cer. Dar toate aceste aver-
tismente sunt îndreptate împotriva unor
aspecte diferite ale unuia şi aceluiaşi păcat:
apostazia.
Mesajul cărţii Evrei este la fel de actual
şi valabil astăzi ca în primul veac al existen-
ţei bisericii, căci trebuie să ni se amintească
în permanenţă despre privilegiile şi binecu-
vântările eterne de care dispunem în Cristos.
Avem nevoie de îmbărbătare ca să îndurăm,
în pofida opoziţiei şi greutăţilor prin care
trecem; şi toţi credincioşii declaraţi trebuie
să fie avertizaţi ca nu cumva să îndrăznească
să revină la religia ceremonială, după ce au
gustat şi au văzut ce bun este Domnul!

SCHIŢA CĂRŢII
I. CRISTOS ESTE SUPERIOR ÎN PERSOANA SA (1:1-4:13)
A.	Cristos este superior profeţilor (1:1-3)
B.	Cristos este superior îngerilor (1:4-2:18)
C.	Cristos este superior lui Moise şi Iosua (3:1-4:13)
II. CRISTOS ESTE SUPERIOR ÎN PREOŢIA SA (4:14-10:18)
A.	Marea Preoţie a lui Cristos este superioară marii preoţii a lui Aaron (4:14-7:28)
B.	Slujba lui Cristos este superioară slujbei lui Aaron (cap. 8)
C.	Ofranda adusă de Cristos este superioară jertfelor din Vechiul Testament (9:1-
10:18)
III. AVERTISMENT ŞI ÎNDEMNURI (10:19-13:17)
A.	Avertismentul de a nu-L dispreţui pe Cristos (10:19-39)
B.	îndemnul la credinţă, prin pilde din Vechiul Testament (cap. 11)

974

Evrei

C.	îndemnul de a nădăjdui în Cristos (cap. 12)
D.	îndemnul la diverse haruri creştine (13:1-17)
IV. BENEDICŢIA DE ÎNCHEIERE (13:18-25)
Comentariu

I.   CRISTOS   ESTE   SUPERIOR   IN
PERSOANA SA (1:1-4:13)
A. Cristos este superior profeţilor (1:1-3)
1:1 Nici o altă epistolă din Noul Testa-
ment nu trece atât de direct la subiect ca
cea de care ne ocupăm. Fără să recurgă la
nici un salut sau introducere, scriitorul se
începe tratarea temei avute în vedere. Se
pare că el îşi revarsă ideile aidoma apelor
scăpate din zăgaz, expunând gloriile super-
lative ale Domnului Isus Cristos.
Mai întâi, el contrastează relaţia dată de
Dumnezeu prin profeţi cu revelaţia Sa prin
Fiul Său. Profeţii au fost purtători inspiraţi
de cuvânt ai lui Dumnezeu, slujitori onoraţi
ai lui Iehova. Tezaurul spiritual al lucrării
lor ne-a fost transmis pe paginile Vechiului
Testament.
Cu toate acestea misiunea lor a fost par-
ţială şi fragmentară. Fiecăruia i s-a încredin-
ţat doar o anumită măsură de revelaţie, în
fiecare caz aceasta fiind incompletă.
Nu numai că adevărul le-a fost revelat
pe fragmente, ci ei înşişi au recurs la felu-
rite metode de transmitere a acestuia către
popor. Acest adevăr a fost prezentat sub
formă de lege, istorie, poezie şi profeţii.
Uneori a fost sub formă orală, alteori scrisă.
Uneori a fost prin intermediul unor viziuni,
vise, simboluri sau pantomimă. Dar indife-
rent de metoda folosită, important e de
subliniat că revelaţiile făcute în trecut popo-
rului evreu au fost preliminare, progresive
şi diverse în maniera prezentării lor.
1:2 Profeţiile periodice, parţiale şi dife-
renţiate ale VT au fost între timp umbrite,
peste ele suprapunându-se revelaţia preemi-
nentă şi finală făcută de Dumnezeu în
persoana Fiului Său. Profeţii nu au fost
decât canale prin care s-a transmis cuyântul
divin. Domnul Isus Cristos este El însuşi
revelaţia finală a lui Dumnezeu către oa-
meni. După cum a spus loan: „Nimeni nu
L-a văzut niciodată pe Dumnezeu. Singurul
Fiu născut, care este în sânul Tatălui, El
este Cel care ni L-a făcut cunoscut" (loan
1:18). Domnul Isus a spus cu privire la El
însuşi: „Cine M-a văzut pe Mine L-a văzut
pe Tatăl" (loan 14:9). Cristos vorbeşte nu

doar pentru Dumnezeu, ci şi ca Dumnezeu.
Pentru a sublinia infinita superioritate a
Fiului lui Dumnezeu faţă de profeţi, scriito-
rul îl prezintă mai întâi ca moştenitor al
tuturor lucrurilor. Asta înseamnă că uni-
versul îi aparţine prin desemnare divină şi
că în curând va domni peste el.
Prin El a făcut Dumnezeu lumile. Isus
Cristos a fost Agentul activ din cadrul
creaţiei. El a adus la fiinţă cerurile în care
sunt aşezate astrele cereşti, cerurile atmosfe-
rice, pământul, omenirea şi planul divin al
veacurilor. Toate lucrurile create, şi fizice,
şi spirituale, au fost create de El.
1:3 El este strălucirea slavei lui Dum-
nezeu, adică toate perfecţiunile care se
găsesc în Dumnezeu Tatăl se regăsesc şi în
El. El este radierea slavei Lui. Toate glorii-
le morale şi spirituale ale lui Dumnezeu se
pot vedea în El.
Mai mult, Domnul Isus este reprezen-
tarea exactă a fiinţei esenţiale a lui Dum-
nezeu. Desigur asta nu poate fi o referire la
asemănarea fizică a lui Dumnezeu, întrucât,
în esenţă, El este Duh. Dar asta înseamnă
că în toate căile posibile Cristos îl reprezin-
tă exact pe Tatăl. Nici o altă asemănare mai
mare nu ar fi posibilă. Fiul, fiind Dumne-
zeu, îi descoperă omului prin cuvintele şi
căile Sale imaginea exactă a lui Dumnezeu.
Apoi El susţine universul prin cuvântul
puterii Sale. La început, El a creat lumile
prin Cuvântul Său (prin rostire) (Ev. 11:3).
El vorbeşte în continuare şi cuvântul Său
puternic susţine viaţa, încheagă materia şi
întreţine universul, în starea de funcţionare
corespunzătoare. Prin El sunt susţinute toate
lucrurile (Col. 1:17). Iată o explicaţie sim-
plă a unei profunde probleme ştiinţifice.
Oamenii de ştiinţă se luptă din răsputeri să
descopere care este liantul ce leagă mole-
culele între ele. Dar aici aflăm că Isus
Cristos este Marele Susţinător, care face
acest lucru prin cuvântul Său puternic.
Dar următoarea glorie a Mântuitorului
nostru este cea mai uimitoare dintre toate
— când a făcut prin Sine curăţirea păca-
telor noastre. Creatorul şi Susţinătorul a
devenit Purtătorul păcatului. Pentru a crea

Evrei

975

universul, a fost nevoie doar de rostirea
cuvântului. Pentru a întreţine şi călăuzi uni-
versul, El nu trebuie decât să vorbească,
întrucât nu este implicată nici o problemă
morală, însă pentru a îndepărta păcatul
nostru odată pentru totdeauna, El a trebuit
să moară pe crucea Calvarului. Este cutre-
murător să ne gândim că Domnul suveran
S-a coborât până acolo încât să devină
Mielul de jertfă. „O iubire atât de uimitoa-
re, atât de divină reclamă sufletul meu,
viaţa mea, tot ce sunt şi posed" — cum se
arată în cântarea compusă de Isaac Watts.
în fine, avem preamărirea Sa ca Domn
întronat: El S-a aşezat la dreapta Măririi,
în locurile preaînalte. El S-a aşezat —
denotă poziţia de odihnă. Dar nu este odih-
na ce urmează trudei, ci odihna satisfacţiei
lucrării isprăvite. Poziţia aceasta indică
faptul că lucrarea de răscumpărare s-a
încheiat.
Dreapta Măririi în locurile preaînalte
este poziţia de onoare şi privilegiu (Ev.
1:13). Datorită glorioasei Sale izbânzi,
Dumnezeu L-a preamărit. Dreapta este în
acelaşi timp poziţia puterii (Mat. 26:24) şi
desfătării (Ps. 16:11). Mâna străpunsă de
cuie a Mântuitorului ţine sceptrul stăpânirii
universale (1 Pet. 3:22).
Urmărind cărarea străbătută de Domnul
nostru de la creaţie până la Calvar, şi apoi
mai departe, la slavă, se pare că i-am pier-
dut din vedere pe profeţi. Oricât ar fi fost ei
de iluştri, acum s-au retras în umbră. Ei au
depus mărturie despre Mesia cel Care avea
să vină (Fapte 10:43). Acum, după ce El a
venit, ei se retrag bucuroşi pe planul se-
cund.
B. Cristos este superior îngerilor
(1:4-2:18)
1:4 în continuarea argumentaţiei din
această epistolă, se demonstrează că Cristos
este superior îngerilor — pas necesar,
întrucât la evrei exista tendinţa venerării
misiunii îngerilor, ceea ce nu trebuie să ne
mire, dacă avem în vedere faptul că legea
fusese transmisă prin intermediul îngerilor
(Fapte 7:53; Gal. 3:19) şi de foarte multe
ori în istoria poporului străvechi al lui
Dumnezeu au apărut fiinţe angelice. Poate
că unii răspândeau ideea potrivit căreia,
dacă cineva părăsea iudaismul, îmbrăţişân-
du-L pe Cristos, se detaşa definitiv de a-
ceastă importantă componentă a zestrei sale
naţionale şi religioase. în realitate însă cel
ce II câştiga pe Cristos îl câştiga pe Cel ce

este superior îngerilor în cel puţin două
privinţe: mai întâi ca Fiu al lui Dumnezeu
(1:4-14) şi apoi ca Fiu al Omului (2:5-18).
Cristos a luat un loc cu atât mai pre-
sus de îngeri, cu cât a moştenit un Nume
mult mai minunat decât al lor. Asta ne
vorbeşte mai întâi despre o superioritate
dobândită, apoi despre o superioritate ine-
rentă.
Superioritatea dobândită derivă din
învierea Sa, înălţarea Sa la cer şi preamări-
rea Sa ca Domn şi Cristos. La încarnare, El
a fost făcut cu puţin mai prejos de îngeri,
pentru a suferi moartea (2:9). Dar Dumne-
zeu L-a înălţat şi L-a întronat mai presus de
orice slavă.
Superioritatea lui inerentă are de a face
cu relaţia Sa eternă de Fiu al lui Dumnezeu.
Numele mai minunat este numele de Fiu.
1:5 Acum sunt citate două versete din
Vechiul Testament în care Mesia este iden-
tificat ca Fiul lui Dumnezeu. în primul, din
Psalmul 2:7, Dumnezeu I se adresează cu
termenul de Fiu: „Tu eşti Fiul Meu, astăzi
Te-am născut." într-un sens Cristos este
fiul etern născut. în alt sens, El a fost
născut la încarnare. în al treilea sens, El a
fost născut în înviere — întâiul născut
dintre cei morţi (Col. 1:18). Pavel a recurs
la acest verset în sinagoga din Antiohia
Pisidiei, aplicându-1 la prima venire a lui
Cristos (Fapte 13:33).
Dar ideea principală care se desprinde
de aici este că Dumnezeu nu S-a adresat
niciodată vreunui înger cu denumirea de
Fiu al Său. îngerii sunt numiţi colectiv ca
fii ai lui Dumnezeu (Iov 1:6; Ps. 89:6 [text
marginal ASC]), dar acest apelativ înseam-
nă doar că îngerii sunt fiinţe create. Când
Domnul Isus este descris însă ca Fiul lui
Dumnezeu, sintagma semnifică egalitate cu
Dumnezeu.
Al doilea verset provine de la 2 Samuel
7:14: „îi voi fi Tată iar El îmi va fi Fiu."
Deşi cuvintele ar putea părea că se referă la
Solomon, Duhul Sfânt le identifică aici ca
pe o referire la Fiul mai mare al lui David.
Şi aici argumentul este că Dumnezeu nicio-
dată nu S-a adresat astfel unui înger.
1:6 Un al treilea mod în care Cristos
este mai mare decât îngerii este prin faptul
că El trebuie să fie obiectul închinării lor,
pe când ei înşişi sunt doar solii sau slujitorii
Lui. Pentru a demonstra acest punct, autorul
citează din Deuteronom 32:43 (LXX şi
DSS) şi din Psalmul 97:7 (vezi textul mar-
ginal din versiunea NKJV).

976

Evrei

Versetul acesta din Deuteronom antici-
pează vremea când din nou Dumnezeu va
aduce în lume pe întâiul născut. Este
evident o referire la a doua venire a lui
Cristos, când îngerii I se vor închina pub-
lic. Or, asta nu poate însemna decât că El
este Dumnezeu, întrucât este idolatrie să te
închini altcuiva decât Dumnezeului Celui
adevărat. Totuşi aici găsim scris că Dumne-
zeu porunceşte ca îngerii să I se închine
Domnului Isus Cristos.
întâiul născut ar putea însemna punctul
primar din firul timpului (Luca 2:7) sau
loculde prim rang sau onoare (Ps. 89:27).
Aici şi la Romani 8:29, precum şi la Colo-
seni 1:15, 18 se are în vedere sensul din
urmă.
1:7 în chip de contrast cu Fiul Său
preeminent, Dumnezeu face îngerii Săi
duhuri (sau „vânturi") şi slujitorii Săi o
flacără de foc. El este Creatorul şi Cârmui-
torul îngerilor. Ei se supun voii Sale cu
viteza vântului şi cu fervoarea focului.
1:8 Acum urmează o galaxie de glorii
în care Fiul este văzut ca fiind fără seamăn.
Mai întâi însuşi Dumnezeu îl numeşte
Dumnezeu. în Psalmul 45:6 Dumnezeu
Tatăl îl aclamă pe Mesia cu cuvintele:
„Tronul Tău, o, Dumnezeule este pe veci
de veci." Aici din nou Dumnezeirea lui
Cristos este fără echivoc exprimată şi argu-
mentul derivă din textul ebraic tradiţional,
(în cartea Evrei găsim cel puţin un citat din
VT în fiecare din cele 13 capitole ale sale.)
Apoi El este Suveranul etem; tronul Său
dăinuie în vecii vecilor. împărăţia Lui într-
adevăr „se va întinde de la un ţărm la altul,
până când planetele vor păli şi nu vor mai
fi" (traducere după un binecunoscut imn
creştin în limba engleză, n.tr.).
El este Regele neprihănit. Psalmistul
spune că ţine în mână un sceptru al nepri-
hănirii, prin acest mod poetic exprimându-
se faptul că Regele acesta domneşte cu
absolută onestitate şi integritate.
1:9 Neprihănirea Sa personală reiese din
faptul că fără nici o abatere El a iubit
neprihănirea şi a urât nelegiuirea. Evi-
dent aceasta se referă, în primul rând, la cei
treizeci de ani petrecuţi pe pământ, când
ochiul lui Dumnezeu n-a putut găsi nici un
defect în caracterul Său, nici o scădinţă în
purtarea Sa. El Şi-a dovedit vrednicia de a
domni.
Datorită acestei excelenţe pe plan per-
sonal, Dumnezeu L-a uns cu untdelemnul
bucuriei mai presus de însoţitorii Lui.

Asta înseamnă că El I-a dat lui Cristos
poziţia de supremaţie mai presus de toate
celelalte fiinţe. Untdelemnul semnifică aici
Duhul Sfânt; Cristos a fost înzestrat cu
Duhul mai presus de toţi ceilalţi (loan
3:34). Prin însoţitorii Lui se înţelege toţi
cei cu care S-au asociat El, dar sintagma nu
înseamnă că aceştia au fost egali cu El.
Poate că aici sunt incluşi şi îngerii, dar cel
mai probabil este că se referă la fraţii Lui
iudei.
1:10 Domnul Isus Cristos este Creatorul
cerului şi al pământului — fapt demonstrat
şi de Psalmul 102:25-27. în acel psalm
Mesia Se roagă: „O, Dumnezeul meu... nu
mă lua la jumătatea zilelor mele" (v. 24).
Acestei rugăciuni, rostită (de Dumnezeu
Fiul) în grădina Ghetsimane şi la Calvar,
Dumnezeu îi răspunde: „Din vechime Tu ai
aşezat temelia pământului iar cerurile sunt
lucrarea mâinilor Tale."
Trebuie observat că Dumnezeu I se
adresează aici Fiului Său cu apelativul
Domnul, adică Iehova. Concluzia care se
desprinde de aici nu poate fi decât una sin-
gură: Isus al Noului Testament este Iehova
al Vechiului Testament.
1:11, 12 în versetele 11 şi 12 caracterul
efemer al creaţiei este contrastat cu eternita-
tea Creatorului. Lucrările Sale vor pieri dar
El însuşi va dăinui. Deşi soarele, luna,
stelele, munţii, oceanele şi râurile par să
dăinuie, adevărul este că au înscrise în ele
capacitatea de a se învechi. Psalmistul le
aseamănă cu o haină, care mai întâi se
uzează, apoi este împăturită şi pusă deopar-
te, ca neutilizabilă, după care este schimba-
tă cu ceva mai bun.
Priviţi vârfurile înzăpezite ale munţilor
sau apusul de soare în toată gloria sa sau
bolta cerească, presărată cu stele şi apoi
ascultaţi aceste cuvinte: Ca o haină le vei
face sul ca pe un veşmânt şi vor fi
schimbate. Dar Tu eşti Acelaşi şi anii Tăi
nu se vor sfârşi.
1:13 încă un citat, din Psalmul 110:1,
dovedeşte superioritatea Fiului. în acest
psalm, Dumnezeu îi face lui Mesia urmă-
toarea invitaţie: „Stai la dreapta Mea
până îi voi face pe vrăjmaşii Tăi aşternu-
tul picioarelor Tale." Apoi se pune între-
barea: „Căruia dintre îngeri i-a spus El
vreodată aşa ceva?" întrebare al cărei răs-
puns este, evident: „Nici unuia!"
A sta la dreapta lui Dumnezeu semnifi-
că o poziţie de onoare supremă şi putere
nemărginită.  A-i  avea pe  toţi  vrăjmaşii

Evrei

977

aşternut al picioarelor înseamnă o subjuga-
re universală şi stăpânire integrală.
1:14 Misiunea îngerilor este de a sluji,
nu de a domni. Ei sunt fiinţe-duh pe care
Dumnezeu i-a creat ca să-i slujească pe cei
ce vor moşteni mântuirea. Ei pot fi înţeleşi
în două moduri: mai întâi, îngerii îi slujesc
pe cei care n-au fost convertiţi încă; sau, în
al doilea rând, ei îi slujesc pe cei ce sunt
mântuiţi de pedeapsa şi puterea păcatului,
dar nu sunt încă salvaţi de prezenţa păcatu-
lui, adică acei credincioşi care se mai află
pe pământ.
Asta înseamnă că există „îngeri păzi-
tori". Trebuie să ne mire oare acest fapt?
Când ştim precis că există duhuri rele, care
se luptă neîncetat împotriva aleşilor lui
Dumnezeu (Ef. 6:12). Mai trebuie atunci să
fim surprinşi că există îngeri care veghează
asupra celor care sunt chemaţi la mântui-
re?
Dar să revenim la ideea principală a
pasajului, care nu este existenţa îngerilor
păzitori, ci faptul că îngerii sunt inferiori
Fiului lui Dumnezeu, după cum slujitorii
sunt inferiori Suveranului Universal.
2:1 Scriitorul tocmai şi-a încheiat argu-
mentaţia privitoare la faptul că Cristos este
infinit superior îngerilor, deoarece El este
Fiul lui Dumnezeu. înainte de a arăta că El
este superior şi ca Fiu al Omului, autorul
inserează aici unul dintr-o seamă de avertis-
mente solemne găsite în această epistolă.
Este avertismentul ca nu cumva să ne
îndepărtăm de la mesajul evangheliei.
întrucât Dătătorul este atât de Mare şi
darul Său este de asemenea atât de mare,
cei care aud evanghelia trebuie să-I acorde
mai multă atenţie. Există întodeauna perico-
lul de a te îndepărta de la Persoana Domnu-
lui Isus şi a aluneca într-o religie a imagini-
lor. Adică de a cădea în apostazie — păcat
pentru care nu există pocăinţă.
2:2 Am arătat deja că iudeii acordau o
mare importanţă misiunii îngerilor în istoria
lor. Poate că exemplul cel mai proeminent
în această privinţă a fost darea legii, când
miriade de fiinţe îngereşti au fost de faţă
(Deut. 33:2; Ps. 68:17). Este adevărat că
legea a fost vestită (rostită) prin îngeri.
Este adevărat că ea a fost valabilă. Este
adevărat că orice infracţiune se pedepsea în
mod corespunzător. Lucrurile acestea sunt
recunoscute fără înconjur.
2:3 Dar acum argumentaţia trece de la
elementul minor la cel major. Dacă cei ce
călcau legea erau pedepsiţi, care va fi soarta

celor care neglijează evanghelia? Legea le
spune oamenilor ce trebuie să facă; evan-
ghelia le spune ce a făcut Dumnezeu. Prin
lege vine cunoştinţa păcatului; prin evan-
ghelie cunoştinţa mântuirii.
A neglija o mântuire atât de mare este
un act mai grav decât acela de a călca
legea. Legea a fost dată de Dumnezeu prin
îngeri mai întâi lui Moise, iar apoi poporu-
lui. Dar evanghelia a fost vestită nemijlocit,
chiar de Domnul Isus însuşi. Nu numai
atât, dar ea a fost confirmată primilor
creştini prin apostoli şi prin alţii care L-au
auzit pe Mântuitorul. ^
2:4 Dumnezeu însuşi a autentificat
mesajul prin senine şi minuni, cu diverse
miracole, şi daruri ale Duhului Sfânt.
Seninele au fost acele miracole săvârşite de
Domnul şi de apostoli, care semnificau
adevăruri spirituale. De pildă, hrănirea celor
cinci mii (loan 6:1-14) a format baza dis-
cursului care a urmat, privitor la Pâinea
Vieţii (loan 6:25-29). Minunile au fost
miracole al căror scop a fost de a trezi
uimirea spectatorilor; vindecarea lui Lazăr
se încadrează în această categorie (loan
11:1-44). Miracolele au fost manifestări ale
puterii supranaturale care au contrazis legile
naturii. Darurile Duhului Sfânt au fost
înzestrări speciale cu putere din partea
Duhului Sfânt, date oamenilor ca să vor-
bească şi să acţioneze într-o manieră ce
depăşea cu totul capacităţile lor naturale.
Scopul tuturor acestor miracole a fost de
a atesta adevărul evangheliei, în special faţă
de iudei, care dintotdeauna ceruseră un
semn înainte de a crede. Există probe con-
form cărora necesitatea acestor miracole de
confirmare a încetat de îndată ce Noul
Testament a devenit disponibil sub formă
scrisă. Dar este imposibil să demonstrăm
concludent că Duhul Sfânt niciodată nu
repetă aceste miracole şi în alte epoci.
Cuvintele potrivit cu voia Sa ne arată
că aceste puteri miraculoase sunt dăruite de
Duhul Sfânt după cum găseşte El de cuviin-
ţă. Ele sunt daruri suverane ale lui Dumne-
zeu. Ele nu pot fi cerute de oameni sau
revendicate ca răspuns la rugăciune, pentru
că Dumnezeu niciodată n-a promis că le va
da tuturor.
2:5 în primul capitol am văzut că Cris-
tos este superior îngerilor ca Fiul lui Dum-
nezeu. Acum ni se va arăta că El este
Superior şi ca Fiul Omului. Ne va fi mai
uşor să urmărim firul argumentaţiei dacă ne
vom aminti că pentru mintea unui iudeu,

978

Evrei

ideea încarnării lui Cristos era de necrezut
iar faptul că El ar putea fi umilit era consi-
derat ruşinos. Pentru iudei, Isus nu era
decât un om şi, prin urmare, aparţinea unui
ordin inferioar îngerilor. Următoarele verse-
te arată că chiar şi ca om Isus era superior
îngerilor.
Mai întâi se arată că Dumnezeu nu a
decretat ca lumea locuită din viitor să se
afle sub controlul îngerilor. Prin lumea
viitoare se înţelege aici acea epocă de aur
la care s-au referit de atâtea ori profeţii, în
care vor domni pacea şi prosperitatea, şi pe
care noi o numim Mileniul sau Mia de ani.
2:6 Psalmul 8:4-6 este citat pentru a se
arăta că în final omului i se va acorda
stăpânire asupra pământului, iar nu îngeri-
lor, într-o privinţă, omul este neînsemnat, şi
totuşi Dumnezeu îl ia în seamă. într-o
privinţă, omul este neimportant, şi totuşi
Dumnezeu are grijă de el.
2:7 Raportat la scara creaţiei, omului i
s-a repartizat un loc mai prejos decât
îngerii. El este mărginit în cunoaşterea sa,
mobilitatea şi puterea sa. Şi, în plus, este
supus morţii. Totuşi în planurile lui Dumne-
zeu* omul este destinat să fie încununat cu
slavă şi onoare. Limitările impuse asupra
trupului şi minţii sale vor fi, în cea mai
mare parte, înlăturate, omul fiind în viitor
înălţat pe pământ.
2:8 Toate vor fi puse sub autoritatea
omului în acea zi din viitor — ostile înge-
reşti, regnul animal, păsările şi peştii, siste-
mul planetar — de fapt, toate părţile uni-
versului creat vor fi aşezate sub controlul
său.
Aceasta a fost intenţia iniţială a lui
Dumnezeu pentru om. De pildă, Dumnezeu
i-a spus omului „să umple pământul şi să-1
supună; să aibă stăpânire asupra peştilor
mării, asupra păsărilor văzduhului şi asupra
oricărei fiinţe vii ce se mişcă pe pământ"
(Gen. 1:28).
Atunci de ce nu vedem toate lucrurile
supuse lui? Răspunsul constă în faptul că
omul şi-a pierdut stăpânirea din pricina
păcatului. Păcatul lui Adam a fost cel care
a adus blestemul asupra creaţiei. Animalele
blânde au devenit feroce. Solul a început să
dea spini şi pălămidă. Controlul omului
asupra naturii a fost contestat şi limitat.
2:9 Dar când se va întoarce Fiul Omu-
lui ca să domnească peste pământ, omului
i se va reda stăpânirea asupra lui. Isus, ca
Om, va restaura ceea ce a pierdut Adam şi
chiar mai mult. Aşadar, deşi în prezent nu

vedem că toate lucrurile s-ar afla sub con-
trolul omului, îl vedem totuşi pe Isus şi în
El găsim cheia repunerii finale a omului în
poziţia de stăpânitor asupra întregului pă-
mânt.
Pentru puţină vreme, El a fost făcut mai
prejos decât îngerii, concret, timp de
treizeci şi trei de ani cât Şi-a desfăşurat
lucrarea pe pământ. Coborârea sa din cer la
Betleem, la Ghetsimane, la Gabata, la
Golgota şi la mormânt marchează etapele
umilirii Sale. Dar acum El este încununat
cu slavă şi cu cinste. Preamărirea Sa este
urmarea suferinţelor şi morţii Sale; crucea
a condus la încununare.
în bunătatea Sa, Dumnezeu a rânduit ca
Cristos să guste moartea pentru toţi.
Mântuitorul a murit ca Reprezentant şi
înlocuitor al nostru; adică, El a murit ca om
şi a murit pentru om. El a purtat în trupul
Său pe cruce toată judecata lui Dumnezeu
împotriva păcatului, pentru ca cei care cred
în El să nu mai trebuiască s-o poarte nicio-
dată.
2:10 A fost în deplină concordanţă cu
caracterul drept al lui Dumnezeu ca stăpâni-
rea omului să fie restaurată prin umilirea
Mântuitorului. Păcatul perturbuse ordinea
lăsată de Dumnezeu. înainte ca din haos să
poată fi adusă ordinea, trebuia tratată cu
dreptate chestiunea păcatului. A fost în
deplină concordanţă cu caracterul sfânt al
lui Dumnezeu ca Cristos să sufere, să-Şi
verse sângele şi să moară, pentru a îndepăr-
ta păcatul.
înţeleptul Planificator este descris aici
ca Cel pentru care sunt toate lucrurile şi
prin care sunt toate lucrurile. Mai întâi El
este obiectivul sau ţinta întregii creaţii; toate
lucrurile au fost făcute pentru slava şi
plăcerea Sa. Dar El mai este şi Sursa sau
Originatorul întregii creaţii; nimic nu a fost
făcut fără El.
Scopul Lui măreţ a fost acela de a
aduce mulţi fii la slavă. Când luăm în
considerare slăbiciunile noastre, ne cutremu-
răm doar la gândul că S-a încurcat cu noi,
dar tocmai pentru că este Dumnezeul orică-
rui har ne-a chemat El la slava Lui veşnică.
Care a fost costul glorificării noastre?
Căpitanul mântuirii noastre a trebuit să fie
făcut desăvârşit prin suferinţe. Cât priveş-
te caracterul Său moral, Domnul Isus a fost
întotdeauna desăvârşit şi fără păcat. Dar a
trebuit să fie făcut desăvârşit ca Mântuitor
al nostru. Pentru ca să ne cumpere răscum-
părarea eternă, El a trebuit să sufere toată

Evrei

979

pedeapsa pe care o meritau păcatele noas-
tre. Noi nu puteam fi mântuiţi prin viaţa
Lui fără pată; a fost absolut nevoie de
moartea Sa înlocuitoare.
Dumnezeu a găsit o cale de a ne mântui
care să fie vrednică de El, trimiţându-L pe
singurul Lui Fiu născut să moară în locul
nostru.
2:11 Următoarele trei versete subliniază
perfecţiunea umanităţii lui Isus. Dacă tre-
buia recâştigată stăpânirea pe care o pierdu-
se Adam, atunci trebuia neapărat demon-
strat că El este Omul adevărat.
Mai întâi, se enunţă faptul: Căci atât
Cel care sfinţeşte, cât ci cei care sunt
sfinţiţi sunt dintr-unul, adică cu toţii sunt
deţinătorii naturii umane. Sau: „...toţi au o
singură origine" (RSV), prin asta înţelegân-
du-se că în umanitatea lor, toţi au un singur
Dumnezeu şi Tată.
Cristos este Cel care sfinţeşte, adică El
separă oameni din lumea aceasta, punându-i
deoparte pentru Dumnezeu. Binecuvântaţi
sunt toţi cei pe care îi pune El deoparte!
O persoană sfinţită sau un lucru sfinţit
este o persoană sau un lucru scos din uzul
obişnuit şi pus deoparte pentru uzul lui
Dumnezeu, ca posesiune şi desfătare a Sa.
Antonimul sfinţirii este profanarea.
Există patru tipuri de sfinţire în Biblie:
sfinţirea prealabilă convertirii, sfinţirea
poziţională, sfinţirea practică şi sfinţirea
desăvârşită. Aceste tipuri de sfinţire sunt
expuse pe larg în excursul de la 1 Tesaloni-
ceni 5:23, ele trebuind să fie studiate cu
toată atenţia.
Cititorul trebuie să fie atent pentru a
descoperi în Evrei diversele pasaje în care
este menţionată sfinţirea, căutând să stabi-
lească la care din categoriile de mai sus se
încadrează.
Tocmai pentru că a devenit un Om
adevărat Lui nu-I este ruşine să-Şi num-
ească urmaşii fraţi. Este oare cu putinţă ca
Suveranul Etern al universului să devină
om şi să Se identifice atât de mult cu crea-
turile Sale încât să le numească fraţi?
2:12 Răspunsul îl găsim în Psalmul
22:22, unde II auzim spunând: „Voi vesti
numele Tău fraţilor Mei." Acelaşi verset
II înfăţişează identificat cu poporul Său la
închinarea comună: nîn mijlocul adunării
îţi voi cânta laude." In agonia Sa pe cruce,
El anticipa cu bucurie ziua când va aduce
laude lui Dumnezeu Tatăl, în fruntea mulţi-
mii de răscumpăraţi.
2:13 Sunt citate alte două versete din

Scriptura iudaică, pentru a se dovedi umani-
tatea lui Cristos. In Isaia 8:17 (LXX), El
spune că îşi pune încrederea în Dumnezeu,
încrederea implicită în Iehova este unul din
semnele cele mai evidente ale adevăratei
umanităţi. Apoi la Isaia 8:18 sunt citate
cuvintele Domnului: „Iată-Mă şi copiii pe
care Mi i-a dat Domnul!" Aici se subli-
niază ideea apartenenţei la o familie comu-
nă, recunoscând un singur Tată.
2:14 Cei care consideră umilirea Fiului
Omului ruşinoasă sunt rugaţi acum să
considere patru binecuvântări importante ce
decurg din patimile Domnului.
Prima este distrugerea lui Satan. Cum
s-a întâmplat aceasta? într-un anumit sens
Dumnezeu i-a dat pe copiii Săi lui Cristos,
să-i sfinţească, să-i mântuiască şi să-i eman-
cipeze, întrucât copiii aceştia aveau naturi
umane, Domnul Isus şi-a luat un trup de
carne şi sânge. El a renunţat la manifestarea
exterioară a Dumnezeirii Sale şi Şi-a învă-
luit Dumnezeirea Sa într-o „manta de lut".
Dar El nu S-a oprit la Betleem, ci „până
sus la Calvar S-a dus pentru mine, pentru
că m-a iubit atât de mult."
Prin moartea Sa, El 1-a nimicit pe cel
care are puterea morţii, adică pe diavo-
lul. Nimicire înseamnă aici pierderea bună-
stării, mai degrabă decât pierderea fiinţei,
înseamnă reducere la nimic. Satan continuă
să se opună vârtos planurilor lui Dumnezeu
în lume, dar el a primit o lovitură de moar-
te la cruce. Timpul lui s-a scurtat iar pierza-
rea lui este asigurată. El este un duşman
înfrânt.
în ce sens are diavolul puterea morţii?
Probabil în primul rând prin faptul că poate
cere moartea. Prin Satan a intrat păcatul în
lume. Sfinţenia lui Dumnezeu a decretat
moartea pentru toţi cei care au păcătuit.
Astfel, prin rolul său de adversar, diavolul
poate cere să fie achitată penalizarea.
în ţările păgâne puterea lui se vede şi
prin capacitatea agenţilor săi, a vrăjitorilor
şi vracilor, de a rosti un blestem asupra
unei persoane, după care persoana respecti-
vă moare fără să fi existat cauze naturale
pentru acel deces.
Nicăieri în Biblie nu se sugerează că
diavolul poate aduce moartea peste credin-
cios, fără permisiunea lui Dumnezeu (Iov
2:6) şi, prin urmare, el nu poate stabili când
va avea loc moartea credinciosului. Prin
intermediul unor oameni răi, i se îngăduie
uneori să-1 omoare pe credincios. Dar Isus
şi-a prevenit ucenicii să nu se teamă de cei

980

Evrei

care pot ucide trupul, ci să se teamă de
Dumnezeu, Care poate ucide şi sufletul, şi
trupul în iad (Mat. 10:28).
în VT, Enoh şi II ie s-au dus în cer fără
să treacă prin moarte. Fără îndoială acest
lucru s-a întâmplat deoarece, ca credincioşi,
ei au fost socotiţi ca unii care au murit în
moartea — la acea dată, încă viitoare — a
lui Cristos.
Când va veni Cristos la Răpire, toţi
credincioşii aflaţi în viaţă se vor duce în
cer, fără să mai moară. Dar şi ei vor scăpa
de moarte pentru că sfinţenia lui Dumnezeu
a fost îndeplinită pentru ei prin moartea lui
Cristos. Cristosul înviat deţine acum „cheile
Hadesului şi ale Morţii" (Apo. 1:18), adică
El are autoritate deplină asupra lor.
2:15 A doua binecuvântare ce decurge
din umilirea lui Cristos este emanciparea de
frică. înainte de a fi fost crucea, frica
morţii îi ţinea pe oameni toată viaţa în
robie. Deşi găsim uneori în Vechiul Testa-
ment mici străfulgerări de lumină cu privire
la viaţa de după moarte, impresia generală
care se degajă este una de nesiguranţă,
groază şi apăsare. Ceea ce era odinioară
învăluit în ceaţă este acum desluşit, întrucât
Cristos a adus viaţa şi nemurirea la lumină
prin evanghelie (2 Tim. 1:10).
2:16 A treia binecuvântare extraordinară
este ispăşirea păcatului. Când S-a coborât
pe pământ, nu în ajutorul îngerilor a venit
Domnul, ci în ajutorul seminţei lui Avra-
am. „în ajutorul" este traducerea lui
epilambanö, „a apuca" (de unde rezultă şi
modul în care a tradus ediţia KJV aceste
cuvinte: „he took not on [him the nature of]
angels; but he took on [him] the seed of
Abraham"). Dacă verbul în sine nu trans-
mite ideea unei apucări violente, pe care o
are în alte locuri, ideile de ajutor şi izbăvire
răzbat din modul în care este întrebuinţat
acest verb aici.
Sămânţa lui Avraam ar putea însemna
descendenţii fizici ai lui Avraam, evreii, sau
sămânţa spirituală a lui Avraam — credin-
cioşii din toate veacurile. Important este că
ei sunt fiinţe umane, nu îngereşti.
2:17 Aşa stând lucrurile, a fost necesar
ca El să fie făcut ca fraţii Săi, în toate
privinţele. El a luat asupra Sa o umanitate
adevărată şi desăvârşită. El a devenit supus
dorinţelor, gândurilor, sentimentelor, emoţii-
lor şi afecţiunilor omeneşti — cu o singură
importantă distincţie: El a fost fără păcat.
Umanitatea Lui a fost ideală; a noastră a
fost invadată de elementul străin: păcatul.

Umanitatea Lui desăvârşită concordă cu
natura Lui de Mare Preot îndurător şi cre-
dincios în lucrurile privitoare la Dumnezeu.
El poate fi îndurător faţă de om şi credin-
cios faţă de Dumnezeu. Funcţia Lui princi-
pală de Mare Preot este de a face ispăşire
[satisfacere] pentru păcatele oamenilor.
Pentru a realiza acest lucru, El a făcut ceea
ce nici un alt Mare Preot nu a făcut şi nu
putea face niciodată: El S-a oferit pe Sine
ca jertfă fără păcat. De bună voie El a
murit în locul nostru.
2:18 A patra binecuvântare este ajutorul
dat celor ispitiţi. Pentru că El însuşi a
suferit şi a fost ispitat, El este în stare să-i
ajute pe cei care trec prin ispită. El poate
să-i ajute pe alţii care trec prin ispită pentru
că şi El însuşi a trecut pe acolo.
Aici din nou trebuie să facem o diferen-
ţiere. Domnul Isus a fost ispitit din afară,
dar niciodată din lăuntrul Lui. Ispita din
pustiu ni-L înfăţişează fiind ispitit din
exterior. Satan I s-a arătat şi a căutat să-L
ademenească prin stimuli exteriori. Dar
Mântuitorul nu putea nicicând să fie ispitit
a comite păcat prin pofte şi patimi lăuntri-
ce, întrucât acestea nu existau; în El nu era
nici un păcat, nici un lucru care să răspundă
la păcat. El a suferit, fiind ispitit. întrucât
ne doare când ne împotrivim ispitei, şi pe
El L-a durut când a fost ispitit.
C. Cristos este superior Iui Moise şi
Iui Iosua (3:1-4:13)
3:1 Moise a fost unul din cei mai mari
eroi naţionali ai Israelului. Prin urmare, al
treilea mare pas din strategia autorului este
de a demonstra infinita superioritate a lui
Cristos faţă de Moise.
Mesajul este adresat sfinţilor fraţi,
părtaşi ai chemării cereşti. Toţi credin-
cioşii adevăraţi sunt sfinţi în ce priveşte
poziţia, şi trebuie să fie sfinţi şi în ce pri-
veşte practica lor. în Cristos ei sunt sfinţi;
în ei înşişi ar trebui să fie de asemenea
sfinţi.
Chemarea lor cerească contrastează cu
chemarea pământească a lui Israel. Sfinţii
din Vechiul Testament au fost chemaţi la
binecuvântări materiale în ţara făgăduinţei
(deşi ei aveau şi o chemare cerească). în
Epoca Bisericii, credincioşii sunt chemaţi la
binecuvântări spirituale în locurile cereşti
acum şi la o moştenire cerească în viitor.
îndreptaţi-vă privirile spre Isus. El
este eminamente vrednic de toată considera-
ţia noastră ca Apostol şi Mare Preot al

Evrei

981

mărturisirii noastre. Mărturisindu-L pe El
ca Apostol, noi spunem prin aceasta că El
îl reprezintă pe Dumnezeu pentru noi.
Mărturisindu-L pe El ca Mare Preot, noi
spunem că El ne reprezintă pe noi înaintea
lui Dumnezeu.
3:2 Există un aspect în care se poate
spune că El S-a asemănat cu Moise. El a
fost credincios faţă de Dumnezeu, după
cum şi Moise a fost credincios în toată
casa lui Dumnezeu. „Casa" de aici nu
înseamnă doar tabernacolul, ci întreaga
sferă în care Moise a reprezentat interesele
lui Dumnezeu. Este casa lui Israel, poporul
străvechi al lui Dumnezeu pe pământ.
3:3 Dar asemănările se termină în acest
punct. în toate celelalte privinţe este o
superioritate indiscutabilă. Mai întâi, Dom-
nul Isus este vrednic de mai multă slavă
decât Moise, pentru că ziditorul unei case
are mai multă cinste decât casa însăşi.
Domnul Isus a fost Ziditorul casei lui Dum-
nezeu; Moise a fost doar o parte a acelei
case.
3:4 în al doilea rând, Isus este mai mare
pentru că El este Dumnezeu. Fiecare casă
trebuie să-şi aibă ziditorul. Cel care a zidit
toate lucrurile este Dumnezeu. De la loan
1:3, Coloseni 1:16 şi Evrei 1:2, 10 aflăm că
Domnul Isus a fost Agentul activ în cadrul
creaţiei. Concluzia este inevitabilă: Isus
Cristos este Dumnezeu.
3:5 Al treilea punct este că Cristos este
mai mare ca Fiu. Moise a fost un slujitor
credincios în toată casa lui Dumnezeu
(Num. 12:7), îndreptând privirile oamenilor
către Mesia Cel care avea să vină. El a
mărturisit despre acele lucruri care aveau să
fie vestite după aceea, adică, vestea bună a
mântuirii în Cristos. De aceea Isus a spus
odată: „Dacă aţi crede în Moise, aţi crede şi
în Mine; căci el a scris despre Mine" (loan
5:46). în discuţia Lui cu ucenicii pe drumul
spre Emaus, Isus a început de la Moise şi
toţi profeţii şi „le-a expus din toate Scriptu-
rile lucrurile privitoare la El însuşi" (Luca
24:27).
3:6 Dar Cristos a fost credincios peste
casa lui Dumnezeu ca Fiu, nu ca slujitor, şi
în cazul Lui, calitatea de fiu înseamnă
egalitate cu Dumnezeu. Casa lui Dumnezeu
este casa Lui.
Aici scriitorul explică ce se înţelege
astăzi prin casa lui Dumnezeu. Ea este
alcătuită din toţi credincioşii adevăraţi în
Domnul Isus: Şi casa Lui suntem noi,
dacă păstrăm până Ia sfârşit încrederea

neclintită şi nădejdea cu care ne lăudăm.1
La început acest lucru s-ar părea să ne
spună că mântuirea noastră depinde de cât
de strâns ne ţinem noi. în cazul acesta,
mântuirea s-ar face prin capacitatea noastră
de a rezista, iar nu prin lucrarea isprăvită a
lui Cristos pe cruce. Sensul adevărat este că
noi dovedim că suntem casa lui Dumnezeu
dacă ne ţinem tare. Cei care îşi pierd încre-
derea în Cristos şi în făgăduinţele Sale,
revenind la ritualuri şi ceremonii, demon-
strează că niciodată nu au fost născuţi din
nou. Tocmai împotriva unei asemenea
apostazii este îndreptat avertismentul urmă-
tor.
3:7 în acest punct scriitorul introduce al
doilea avertisment al epistolei: acela de a
nu ne împietri inimile. Inimile israeliţilor
s-au împietrit în pustie şi acest lucru s-ar
putea întâmpla din nou. Astfel Duhul Sfânt
vorbeşte din nou prin Psalmul 95:7-11, cum
a făcut atunci când a inspirat aceste cuvinte:
„Astăzi, dacă auziţi glasul Lui."
3:8 Ori de câte ori Dumnezeu vorbeşte,
noi trebuie să fim grabnici să ascultăm. A
ne îndoi de cuvântul Său înseamnă a-L face
mincinos şi a ne atrage mânia Lui.
Dar tocmai acest lucru a făcut Israel în
pustie. A fost o istorie plină de nemulţu-
miri, pofte, idolatrie, necredinţă şi răzvră-
tire. La Refidim, de pildă, ei s-au plâns că
nu aveau apă şi s-au îndoit de prezenţa lui
Dumnezeu în mijlocul lor (Ex. 17:1-17). în
pustiul Paran, când iscoadele necredincioase
s-au întors cu veştile rele, pline de descura-
jare şi îndoială (Num. 13:25-29), oamenii
au hotărât că se vor întoarce în Egipt, în
ţara robiei lor (Num. 14:4).
3:9 Dumnezeu S-a mâniat atât de tare,
încât a decretat că oamenii aceia vor rătăci
prin pustie patruzeci de ani (Num. 14:33-
34). Dintre toţi ostaşii care au ieşit din
Egipt având peste douăzeci de ani numai
doi au intrat în Canaan: Caleb şi Iosua
(Num. 14:28-30).
Este semnificativ că după cum Israel a
petrecut patruzeci de ani în pustie, tot aşa
Duhul lui Dumnezeu s-a ocupat de naţiunea
Israel aproximativ patruzeci de ani după
moartea lui Cristos. Naţiunea şi-a împietrit
inima împotriva mesajului lui Cristos. în
anul 70 d.Cr., Ierusalimul a fost distrus iar
oamenii împrăştiaţi printre naţiunile ne-
evreieşti.
3:10 Neplăcerea acută resimţită de
Dumnezeu faţă de Israel în pustie a prilejuit
această aspră condamnare. El i-a acuzat de

982

Evrei

tendinţa permanentă de a se depărta de El
şi de ignorarea cu ştiinţă a căilor Sale.
3:11 în mânia Sa, El a jurat că nu
vor intra în odihna Sa, adică în Canaan.
3:12 Versetele 12-15 ne oferă aplicaţia
pe care o face Duhul Sfânt pornind de la
experienţa Israelului. Ca în alte locuri din
Evrei, cititorilor li se spune fraţi. Asta nu
înseamnă că toţi erau creştini adevăraţi. Tot
aşa şi astăzi toţi cei care îşi spun credin-
cioşi trebuie să fie mereu cu băgare de
seamă să nu aibă acea rea inimă a necre-
dinţei care i-ar putea face să se depărteze
de la Dumnezeul Cel viu, căci acesta e un
pericol constant.
3:13 Un antidot este îndemnul reciproc,
în special în zilele grele de strâmtorare în
care trăim, copiii lui Dumnezeu trebuie să
se îndemne unii pe alţii zilnic să nu-L
părăsească pe Cristos în schimbul unor
religii care nu pot să se ocupe de păcat cu
eficienţă.
Observaţi că acest îndemn nu se limitea-
ză la categoria pastorilor sau a slujitorilor
amvonului, ci este datoria tuturor fraţilor.
Ea trebuie să aibă loc atâta timp cât se
spune „Astăzi", adică atâta timp cât Dum-
nezeu oferă mântuirea prin har, prin credin-
ţă. „Astăzi" este vremea acceptabilă; astăzi
este ziua mântuirii.
îndepărtarea înseamnă împietrirea prin
înşelăciunea păcatului. Păcatul adesea pare
atrăgător, când este anticipat. Aici el oferă
scăpare de ocara lui Cristos, norme scăzute
de sfinţenie, ritualuri care atrag simţul
estetic şi promisiunea unui câştig omenesc.
Dar privit în retrospectivă, păcatul este
hidos, căci îl lasă pe om fără iertarea păca-
telor, fără nici o nădejde pentru ceea ce
urmează după moarte şi fără posibilitate de
pocăinţă.
3:14 Din nou ni se aminteşte că am
devenit însoţitori ai lui Cristos dacă ne
ţinem tare de încrederea noastră dintâi până
la sfârşit. Pornind de la versete ca acestea
unii propagă învăţătura potrivit căreia cine-
va se poate pierde din nou, după ce a fost
mântuit. Dar o atare interpretare este impo-
sibilă, datorită mărturiei copleşitoare a
Bibliei conform căreia mântuirea este dărui-
tă fără plată prin harul lui Dumnezeu,
cumpărată cu sângele lui Cristos, primită de
om prin credinţă şi apoi evidenţiată prin
faptele bune pe care le face acesta. Credinţa
adevărată întotdeauna are calitatea de per-
manenţă. Noi nu ne ţinem tari pentru a nu
pierde mântuirea, ci, ca o dovadă că am

fost mântuiţi cu adevărat. Credinţa este
rădăcina mântuirii; iar rezistenţa sau rămâ-
nerea în credinţă este roadă. Cine sunt
însoţitorii lui Cristos? Răspunsul este: „Cei
care, prin statornicia lor în credinţă, dove-
desc că sunt cu adevărat ai Lui."
3:15 Acum scriitorul încheie aplicaţia
practică derivată din experienţa tristă a lui
Israel, repetând cuvintele Psalmului 95:7, 8:
„Astăzi, dacă auziţi glasul Lui, nu vă
împietriţi inimile ca în răzvrătire." Acest
îndemn acut, adresat odinioară Israelului,
este adresat acum tuturor celor care ar
putea fi ispitiţi să dea uitării vestea bună şi
să revină îa lege.
3:16 Capitolul se încheie cu o interpre-
tare istorică a apostaziei Israelului. Printr-o
serie de trei întrebări şi răspunsuri, scriitorul
urmăreşte răzvrătirea Israelului, provocarea
şi retribuţia pe care a primit-o. Apoi enunţă
concluzia.
Răzvrătirea. Rebelii sunt toţi cei ce au
ieşit din Egipt, conduşi de Moise. Caleb şi
Iosua au fost singurele excepţii.
3:17 Provocarea. Aceiaşi rebeli L-au
provocat pe Iehova patruzeci de ani. La
început au fost circa 600.000 iar după
patruzeci de ani, deşertul era presărat cu
600.000 de morminte.
3:18 Retribuţie. Au fost aceiaşi care au
fost excluşi din ţara Canaan datorită neas-
cultării lor.
Simpla recitire a acestor întrebări şi
răspunsuri ar trebui să aibă o influenţă
profundă asupra tuturor celor care ar fi
ispitiţi să întoarcă spatele micii minorităţi
de creştini, revenind în marea majoritate a
oamenilor cu o formă exterioară de religie,
dar tăgăduindu-i puterea evlaviei. Are
majoritatea întotdeauna dreptate? în acest
capitol din istoria Israelului, numai doi au
avut dreptate şi peste o jumătate de milion
au greşit!
A. T. Pierson subliniază gravitatea
păcatului lui Israel, în termenii următori:
Necredinţa lor a constituit o provocare
cvadruplă:
1. A fost un atac la adresa adevărului
lui Dumnezeu, facându-L mincinos.
2V A fost un atac la adresa puterii Lui,
căci îl socoteau slab şi neputincios de a-i
duce în ţara Canaan.
3. A fost un atac la adresa imuabilităţii
Sale, căci deşi ei nu au spus lucrul acesta
cu cuvinte, au lăsat să se înţeleagă că, în
opinia lor, El era un Dumnezeu schimbător,
care nu ar mai fi fost în stare să facă minu-

Evrei

983

nile ce le făcuse odinioară.
4. A fost şi un atac la adresa credincio-
şiei Sale de părinte, ca şi când i-ar fi încu-
rajat să se aştepte la un lucru pe care nu ar
fi intenţionat să-1 aducă la îndeplinire.2
Dimpotrivă, Caleb şi Iosua L-au onorat
pe Dumnezeu, socotind cuvântul Său abso-
lut adevărat, puterea Lui infinită, dispoziţia
Lui de o neschimbătoare graţie, iar credin-
cioşia Lui de aşa natură încât El niciodată
nu ar fi trezit în oameni vreo speranţă pe
care nu intenţiona s-o aducă la îndeplinire.
3:19 Concluzia. Necredinţa a fost aceea
care i-a împiedicat pe copiii răzvrătiţi să
intre în ţara făgăduinţei şi necredinţa este
aceea care îl împiedică pe un om să aibă
parte de moştenirea, de zestrea lui Dumne-
zeu în toate dispensaţiile. Morala care se
desprinde de aici este limpede: să ne ferim
de o inimă rea a necredinţei.
Următoarele versete formează unul din
cele mai dificile pasaje din întreaga episto-
lă. Puţine puncte comune de vedere există
în rândul comentatorilor cu privire la cursul
exact al argumentaţiei, deşi sensul global al
învăţăturii ce se desprinde din pasaj este
destul de clar.
Tema versetelor 4:1-13 este odihna lui
Dumnezeu şi nevoia străduinţei de a intra
în această odihnă. Ne va fi de ajutor de la
început dacă vom observa că în Biblie sunt
pomenite mai multe feluri de odihnă:
1.	Dumnezeu S-a odihnit după şase zile
de creaţie (Gen. 2:2). Această odihnă nu a
presupus oboseală, în urma unei trude, ci
satisfacţia în urma muncii încheiate de El.
A  fost  odihna  mulţumirii   (Gen.   1:31).
Odihna lui Dumnezeu a fost întreruptă de
pătrunderea păcatului în lume. De atunci El
lucrează fără încetare, după cum a spus şi
Isus: „Tatăl meu lucrează până acum, şi Eu
de asemenea lucrez" (loan 5:17).
2.	Canaan fusese rânduit ca ţară a odih-
nei pentru copiii lui Israel. Cei mai mulţi
dintre ei n-au intrat în această ţară iar cei
care au intrat totuşi nu au găsit odihna pe
care le-o rânduise Dumnezeu. Canaan apare
aici ca un tip sau o întruchipare a odihnei
finale, eteme a lui Dumnezeu. Mulţi dintre
cei care nu au intrat în Canaan (Core,
Datan şi Abiram, de exemplu) întruchipează
pe apostaţii din zilele noastre, care nu intră
în odihna lui Dumnezeu din pricina necre-
dinţei lor.
3.	Credincioşii   din   vremea   noastră
beneficiază de odihna conştiinţei, ştiind că
pedeapsa pentru păcatele lor a fost plătită

integral prin lucrea încheiată a Domnului
Isus. Aceasta este odihna pe care a făgă-
duit-o Mântuitorul, când a spus: „Veniţi la
Mine... şi vă voi da odihnă" (Mat. 11:28).
4.	Credinciosul mai beneficiază de o
odihnă slujindu-L pe Domnul. Pe când cea
dinainte este o odihnă a mântuirii, aceasta
este o odihnă a slujirii. „Luaţi jugul meu şi
învăţaţi de la Mine... şi veţi găsi odihnă
pentru sufletele voastre" (Mat. 11:29).
5.	în fine mai este odihna eternă care îl
aşteaptă pe credincios în casa Tatălui din
cer.  Această  odihnă viitoare,  numită  şi
odihna Sabatului (Ev. 4:9), este odihna
finală, pentru care celelalte tipuri de odihnă
reprezintă tipuri sau întruchipări. Această
odihnă este subiectul principal (Ev. 4:1-13).
4:1 Să nu creadă nimeni că făgăduinţa
odihnei nu mai este valabilă, pentru că ea
nu a cunoscut niciodată o împlinire deplină
şi finală în trecut; prin urmare, oferta este
încă în vigoare.
-Dar toţi cei care îşi spun credincioşi
trebuie să se asigure că nu au greşit ţinta.
Dacă mărturisirea lor este lipsită de conţi-
nut, există întotdeauna pericolul de a se
îndepărta de la Cristos şi a îmbrăţişa vreun
sistem religios care nu are puterea de a
mântui.
4:2 Nouă ni s-a vestit vestea bună a
vieţii veşnice ce se capătă prin credinţa în
Cristos. Israeliţilor li s-a predicat de aseme-
nea vestea bună a odihnei în ţara Canaanu-
lui. Dar ei nu au beneficiat de evanghelia
odihnei.
Două ar putea fi explicaţiile eşecului
lor, în funcţie de varianta pe care o dă
manuscrisul consultat de noi versetului 2.
Conform traducerii NKJV, motivul eşecului
lor 1-a constituit faptul că mesajul nu a fost
tratat cu credinţă de cei care l-au auzit. Cu
alte cuvinte, ei nu au crezut când l-au auzit
sau nu l-au transpus în practică.
•Cealaltă interpretare, dată de textul
marginal al ediţiei NKJV, este că „ei nu au
fost uniţi prin credinţă cu cei care au ascul-
tat de el." Sensul aici este că majoritatea
israeliţilor nu au fost uniţi prin credinţă cu
Caleb şi Iosua, cele două iscoade care au
crezut în făgăduinţa lui Dumnezeu.
Şi într-un caz, şi în celălalt, ideea de
bază care se desprinde este că necredinţa
i-a exclus de la odihna pe care Dumnezeu
le-a pregătit-o în ţara făgăduinţei.
4:3 In acest verset e greu de urmărit
firul gândirii, întrucât se pare că avem de a
face cu propoziţii disparate, fără legătură

984

Evrei

între ele. Totuşi observăm că în fiecare din
propoziţiile frazei există un fir comun: acela
al odihnei lui Dumnezeu.
Mai întâi, aflăm că noi, cei care am
crezut, suntem cei care intrăm în odihna
lui Dumnezeu. Credinţa este cheia ce des-
chide uşa. Cum s-a arătat deja, credincioşii
de azi se bucură de odihna conştiinţei,
pentru că ei ştiu că nu vor mai fi aduşi
niciodată la judecată pentru păcatele lor
(loan 5:24). Dar tot atât de adevărat este că
cei care cred sunt singurii care vor intra
vreodată în odihna finală a lui Dumnezeu în
slavă. Probabil această odihnă viitoare este
avută în vedere, mai cu seamă, în acest
verset.
Următoarea propoziţie întăreşte ideea,
reformulând-o sub formă negativă: după
cum a zis El: „Am jurat în mânia Mea:
«Nu vor intra în odihna Mea»" (citat din
Ps. 95:11, tradus după versiunea engleză a
comentariului, n.tr.). După cum credinţa
admite, necredinţa exclude. Noi, cei care ne
încredem în Cristos, suntem siguri de odih-
na lui Dumnezeu; israeliţii necredincioşi nu
puteau fi siguri de ea, pentru că nu credeau
în Cuvântul lui Dumnezeu.
A treia propoziţie prezintă cele mai
multe dificultăţi, afirmând: deşi lucrările
Lui fuseseră terminate încă de la înteme-
ierea lumii. Poate că cea mai simplă expli-
caţie o vom găsi în conectarea acestei
propoziţii la cea anterioară. Acolo, referin-
du-Se la odihna Sa, Dumnezeu folosise
timpul viitor: Nu vor intra în odihna Mea.
Timpul viitor presupune că odihna lui
Dumnezeu continuă să fie o opţiune viabilă,
chiar dacă unii s-au văduvit de ea, prin
neascultare; şi această odihnă continuă să
fie disponibilă, în pofida faptului că lucră-
rile lui Dumnezeu fuseseră terminate de
Ia întemeierea lumii.
4:4 Versetul acesta are menirea de a
dovedi din Scriptură că Dumnezeu S-a
odihnit după ce s-a încheiat lucrarea de
creaţie. Imprecizia autorului în identificarea
pasajului citat nu e un indiciu al ignoranţei
sale, ci, pur şi simplu, un artificiu literar,
constând în citarea unui verset dintr-o carte
ce nu fusese la acea dată împărţită pe capi-
tole şi versete. Versetul este o adaptare a
textului de la Geneza 2:2, unde se spune:
„Şi Dumnezeu S-a odihnit în ziua a şaptea
de toate lucrările Sale."
Aici se foloseşte timpul trecut, creându-
le unora impresia că odihna lui Dumnezeu
aparţine doar istoriei, nu şi profeţiei, prin

urmare, că nu are nici o relevanţă pentru
noi, cei de azi. Dar lucrurile nu stau deloc
aşa.
4:5 Pentru a întări ideea potrivit căreia
referirea la odihna lui Dumnezeu după
creaţie nu înseamnă că este o chestiune
încheiată, scriitorul citează din nou, cu mici
modificări, din Psalmul 95:11, unde se
foloseşte timpul viitor: „Nu vor intra în
odihna Mea." Aici el spune, de fapt: „în
gândirea voastră, nu mărginiţi odihna lui
Dumnezeu la ceea ce s-a întâmplat cu mult
timp în urmă, la Geneza 2; nu uitaţi că
Dumnezeu S-a referit ulterior la odihna Sa
ca un lucru încă disponibil."
4:6 Până în acest punct din cadrul
argumentaţiei am văzut că, de la creaţie
încoace, Dumnezeu oferă omenirii odihnă.
Poarta recunoaşterii a fost deschisă.
Israeliţii din pustie nu au reuşit să intre
din pricina neascultării lor. Dar asta nu a
însemnat că făgăduinţa nu mai era în vigoa-
re!
4:7 Pasul următorul este de a demonstra
că până şi în cazul lui David, adică la vreo
500 de ani după ce israeliţii au fost excluşi
din Canaan, Dumnezeu continua să facă uz
de cuvântul „Astăzi" ca o zi a oportunităţii.
Scriitorul citase deja Psalmul 95:7, 8 la
Evrei 3:7, 8, 15. Acum el îl citează din
nou, pentru a demonstra că făgăduinţa lui
Dumnezeu prin care oferă odihnă nu a
încetat odată cu israeliţii în pustie. Astfel şi
pe vremea lui David El continua să-i roage
pe oameni să se încreadă în El şi să nu-şi
împietrească inimile.
4:8 Desigur unii israeliţi au intrat în
Canaan, împreună cu Iosua. Dar nici măcar
aceştia nu s-au bucurat de odihna finală pe
care a pregătit-o Dumnezeu pentru cei care
îl iubesc, deoarece în Canaan au fost con-
fruntaţi cu păcate, boală, întristare, suferinţă
şi moarte. Dacă ei ar fi epuizat făgăduinţa
de odihnă pe care a facut-o Dumnezeu,
atunci El n-ar mai oferit-o din nou pe
vremea lui David.
4:9 Versetele precedente au creat tere-
nul propice, culminat cu următoarea conclu-
zie: Rămâne deci o odihnă [ca cea de
Sabat] pentru poporul lui Dumnezeu.
Aici scriitorul recurge la un alt termen din
limba greacă pentru a reda cuvântul odihnă
(sabbatismos), care este înrudit cu termenul
Sabbath. E o referire la odihna eternă de
care vor beneficia toţi cei ce au fost răs-
cumpăraţi prin sângele scump al lui Cristos.
Această ţinere a „Sabatului" nu va înceta

Evrei

985

niciodată.
4:10 Oricine intră în odihna lui Dum-
nezeu se bucură de o încetare a lucrului,
după cum a procedat şi Dumnezeu în ziua
a şaptea.
înainte de a fi fost mântuiţi, poate că
noi încercaserăm să ne mântuim singuri.
Când ne-am dat seama că Cristos a săvârşit
în întregime lucrarea de mântuire la Calvar,
am renunţat la eforturile noastre nevrednice,
punându-ne încrederea în Răscumpărătorul
înviat.
Acum, după ce am fost mântuiţi, ne
mistuim prin truda noastră ivorâtă din
dragoste pentru Cel ce ne-a iubit şi S-a dat
pe Sine pentru noi. Faptele bune pe care le
săvârşim sunt roadă Duhului Sfânt, Care
locuieşte în noi. Adesea obosim în slujirea
noastră pentru El, dar nu ne saturăm nicio-
dată de a-L sluji pe El.
în odihna eternă a lui Dumnezeu, vom
înceta de a mai face muncile noastre de aici
de pe pământ. Asta nu înseamnă că vom fi
inactivi în cer. Dimpotrivă, noi ne vom
închina şi-L vom sluji şi acolo, dar nu o
vom mai face în condiţii de trudă sau
epuizare, de strâmtorare, prigoană sau
suferinţă.
4:11 Versetele precedente demonstrează
că odihna lui Dumnezeu ne stă în continu-
are la dispoziţie. Versetul acesta afirmă că
este nevoie de străduinţă pentru a intra în
acea odihnă. Noi trebuie să ne dăm silinţa
să ne asigurăm că singura noastră nădejde
este Cristos Domnul. Noi trebuie să ne
împotrivim cu stăruinţă oricărei ispite de a
mărturisi doar cu buzele credinţa noastră în
El, pentru ca apoi, când vine pârjolul sufe-
rinţelor şi prigoanelor, să ne lepădăm de El.
Israeliţii erau nepăsători, tratând cu
uşurinţă făgăduinţele lui Dumnezeu, întrucât
tânjeau în continuare de dor după Egipt,
ţara robiei lor. Ei nu se străduiau să-şi
însuşească făgăduinţele lui Dumnezeu prin
credinţă. în consecinţă, ei n-au ajuns nicio-
dată în Canaan. Pilda lor trebuie să ne fie
un prilej de avertisment.
4:2 Următoarele două versete conţin un
avertisment solemn asupra faptului că
necredinţa nu rămâne niciodată ascunsă; că
întotdeauna va fi depistată de cuvântul Iui
Dumnezeu. (Termenul folosit aici în origi-
nal pentru cuvânt este logos, cu care sun-
tem familiarizaţi din prologul evangheliei
după loan. Dar versetul acesta se referă nu
la Cuvântul Viu, Isus, ci la cuvântul scris,
Biblia.) Acest cuvânt al lui Dumnezeu

este:
viu — mereu activ, acţionând în perma-
nenţă.
puternic — energizant.
tăietor — mai ascuţit decât o sabie cu
două tăişuri.
divizând — pătrunde până acolo încât
desparte sufletul şi duhul, cele două com-
ponente invizibile ale omului. Desparte
încheieturile şi măduva, încheieturile
permiţând mişcarea exterioară iar măduva
fiind viaţa ascunsă, dar vitală a oaselor.
judecă (discerne) — discriminează şi
cumpăneşte cu privire la gândurile şi
intenţiile inimii. Cuvântul este cel care ne
judecă, nu noi cei care judecăm cuvântul.
4:13 în al doilea rând, necredinţa este
depistată de Domnul Cel viu. Aici pronu-
mele trece de la impersonal la personal:
Nici o făptură nu este ascunsă de EI.
Nimic nu scapă neobservat de El. El este în
mod absolut atoateştiutor. El este în perma-
nenţă conştient de tot ce se petrece în
univers. Desigur, în contextul nostru ceea
ce este cu adevărat important este faptul că
El ştie unde se găseşte credinţă adevărată
şi, dimpotrivă, unde există doar o recunoaş-
tere mentală a stării de fapt.
II. CRISTOS ESTE SUPERIOR
ÎN PREOŢIA SA (4:14-10:18)
A. Marea Preoţie a lui Cristos este supe-
rioară marii preoţii a lui Aaron
(4:14-7:28)
4:14 Versetele acestea reiau puternicul
fir ideatic introdus de scriitor la 3:1: Cris-
tos, ca strălucit Mare Preot al poporului
Său. Ele ni-L înfăţişează ca resursă inepui-
zabilă a poporului său nevoiaş, în stare să-i
păzească de cădere. De asemenea ele ope-
rează o schimbare de accent „de la funcţia
de cernere a cuvântului la rolul Domnului
de identificare cu copiii Săi, simţind alături
de ei". După ce cuvântul ne-a cercetat cu
de-amănuntul, scoţându-ne deplin la lumină
(v. 12, 13), acum putem să alergăm la El,
pentru a căpăta îndurare şi har.
Observaţi calităţile excelente ale Dom-
nului nostru minunat, măiestria Sa:
1.	El este un strălucit Mare Preot. Au
existat mulţi mari preoţi în economia mo-
zaică, dar despre nici unul nu s-a spus că
este „strălucit".
2.	El a străbătut cerul atmosferic şi
cerul în care se află aştrii cereşti, până la
cerul al treilea, unde locuieşte Dumnezeu.
1.	
986

Evrei

Desigur, asta se referă la înălţarea Sa la cer
şi glorificarea Sa la dreapta Tatălui.
3.	El este uman. Isus este numele ce I
s-a dat când S-a născut, acest nume fiind cu
precădere legat de umanitatea Sa.
4.	El este divin. Fiul lui Dumnezeu,
când se referă la Cristos, ne relevă absoluta
Sa egalitate cu Dumnezeu Tatăl. Umanita-
tea Sa L-a calificat din punctul nostru de
vedere; Dumnezeirea Sa — din punctul de
vedere al lui Dumnezeu. Aşadar, nici nu e
de mirare că este numit: Strălucit Mare
Preot.
4:15 Apoi trebuie să luăm în conside-
rare şi experienţa Sa. Nimeni nu poate
spune că împărtăşeşte suferinţa cuiva dacă
nu a trecut el însuşi printr-o experienţă
similară. Ca Om, Domnul nostru a împărtă-
şit experienţele noastre şi, prin urmare,
poate înţelege încercările pe care le îndu-
răm. (El nu poate împărtăşi însă greşelile
noastre, întrucât acestea n-au făcut niciodată
parte din experienţa Sa.)
în orice junghi ce sfâşie inima
Omul Durerilor a luat parte.
El a fost ispitit în toate aspectele cum
suntem noi, dar fără păcat. Scripturile
apără cu toată grija şi cu deosebită gelozie
perfecţiunea fără păcat a Domnului Isus,
drept care şi noi trebuie să procedăm la fel.
El nu a cunoscut nici un păcat (2 Cor.
5:21), n-a săvârşit nici un păcat (1 Pet.
2:22) şi nu s-a găsit nici un păcat în El (1
loan 3:5).
Lui I-a fost cu neputinţă să păcătuiască,
fie ca Dumnezeu, fie ca Om. Ca Om desă-
vârşit, El nu putea face nimic, de la Sine,
căci asculta cu desăvârşire de Tatăl (loan
5:19). Or, se înţelege că Tatăl nu L-ar fi
condus niciodată la păcat.
Este eronat să încercăm să argumentăm
că ispitirea Lui a fost lipsită de sens, dacă
El nu putea păcătui. Unul din scopurile
urmărite prin ispitirea Sa a fost de a de-
monstra concludent că El nu putea păcătui.3
Dacă pui aurul la încercare, încercarea
nu este cu nimic mai valabilă doar pentru
că aurul este curat, întrucât dacă ar exista
impurităţi, testul respectiv le-ar scoate la
iveală. Tot aşa este greşit să argumentăm
că, prin faptul că nu putea păcătui, El nu a
fost uman în sensul cel mai desăvârşit al
cuvântului. Păcatul nu este un element
esenţial definitoriu al umanităţii, ci, mai
degrabă, este un intrus. Umanitatea noastră

a fost umbrită de păcat. Doar umanitatea
Lui rămâne pefectă, desăvârşită, cum ar
trebui să fie şi a noastră.
Dacă Isus ar fi putut păcătui, ca Om pe
pământ, ce L-ar împiedica să păcătuiască şi
acum, ca Om în cer? El nu S-a lepădat de
umanitatea Sa când S-a suit la dreapta
Tatălui. El a fost impecabil pe pământ, şi
impecabil este acum în cer.
4:16 Acum se lansează o invitaţie plină
de căldură: apropiaţi-vă cu încredere de
tronul harului. încrederea noastră se ba-
zează pe cunoştinţa faptului că El a murit
ca să ne salveze şi că trăieşte ca să ne ţină
în viaţă. Noi suntem asiguraţi că vom fi
primiţi cu toată căldura, pentru că El este
Cel care ne-a invitat să venim.
Oamenii din timpul Vechiului Testa-
ment nu se puteau apropia de El. Numai
marele preot se putea apropia de El, şi chiar
şi el doar o singură zi pe an. Noi putem
pătrunde în prezenţa Sa în orice clipă din zi
sau noapte, căpătând îndurare şi găsind
harul care să ne ajute la timpul potrivit,
îndurarea Lui acoperă lucrurile pe care nu
se cuvenea să le facem iar harul Lui ne dă
puterea să facem lucrurile pe care se cuvine
să le facem, dar nu avem puterea să le
înfăptuim, cum arată şi Morgan:
Nu voi obosi nicicând arătând că sintagma din
greacă tradusă prin „in time of need" (textual:
la vreme de nevoie, n.tr.) este o expresie
idiomatică ce ar echivala astăzi cu „in the nick
of time" (adică „la tanc", „la momentul opor-
tun"). „Ca să căpătăm îndurare şi să găsim har
care să ne ajute la timpul potrivit'' — adică har
exact atunci când am nevoie de el şi unde am
nevoie de el. Eşti atacat de ispită. în clipa
aceea, priveşti către El şi harul îţi stă la dispo-
ziţie, în momentul când ai nevoie de el. Nu
este nici o amânare a cererii tale, până la
ceasul de seară al rugăciunii. Mai degrabă,
acolo unde te afli, pe străzile oraşului, con-
fruntat cu flacăra ispitei, îndreaptă-ţi inima spre
Cristos, strigând după ajutor, şi harul îţi va fi
pus la dispoziţie, la tanc.4
Până în acest punct, s-a demonstrat
superioritatea lui Isus faţă de profeţi, îngeri
şi Moise. Acum ne vom ocupa de impor-
tanta temă a preoţiei, pentru a vedea că
marea preoţie a lui Cristos este de un ordin
superior marii preoţii a lui Aaron.
Când Dumnezeu i-a dat lui Moise legea
pe Muntele Sinai, El a instituit o preoţie
umană, prin care oamenii să se poată apro-

Evrei

987

pia de El. El a decretat că preoţii vor fi
descendenţi ai seminţiei lui Levi şi ai fami-
liei lui Aaron din această semniţie. Ordinul
acesta e cunoscut sub denumirea de preoţia
leviţică sau aaronică.
în Vechiul Testament se aminteşte de o
altă preoţie rânduită divin: aceea a patriar-
hului Melchisedec. Omul acesta a trăit în
zilele lui Avraam, cu mult înainte ca legea
să fi fost dată, şi a slujit un rol dublu: şi de
rege, şi de preot. în pasajul aflat înaintea
noastră autorul va demonstra că Domnul
Isus Cristos este preot după ordinul lui
Melchisedec, şi că ordinul acesta este supe-
rior preoţiei aaronice.
în primele patru versete avem descrierea
preotului aaronic. Apoi în versetele 5-10 se
descrie în amănunt vrednicia de preot a lui
Cristos, în principal prin metoda contrastu-
lui.
5:1 Prima calitate pe care trebuia s-o
îndeplinească preotul aaronic era aceea că
trebuia să fie ales dintre oameni. Cu alte
cuvinte, trebuia să fie el însuşi om.
El era desemnat să acţioneze în numele
oamenilor în relaţie cu Dumnezeu. El apar-
ţinea unei caste speciale de oameni care
slujeau ca intermediari între oameni şi
Dumnezeu. Una din funcţiile principale pe
care le îndeplinea el era să aducă daruri şi
jertfe pentru păcate. Darurile se referă la
toate ofrandele ce erau aduse lui Dumne-
zeu. Jertfele se referă la acele ofrande
speciale care presupuneau vărsarea de sânge
ca ispăşire pentru păcate.
5:2 El trebuia să aibă compasiune
pentru slăbiciunile umane şi să se ocupe cu
delicateţe de cei neştiutori şi rătăciţi. Pro-
pria sa natură supusă greşelilor îi oferea
dotarea necesară pentru a înţelege proble-
mele cu care erau confruntaţi oamenii peste
care era mare preot.
Referirea din acest verset la cei neştiu-
tori şi rătăciţi are darul de a ne reaminti că
jertfele din VT erau pentru păcate ce nu
fuseseră comise cu voia. Nu se dădeau nici
un fel de asigurări în lege cu privire la
păcatul săvârşit cu voia.
5:3 Dacă faptul că şi marele preot era
uman constituia un avantaj, în sensul că-1
ajuta să se identifice cu poporul, umanitatea
sa păcătoasă era un dezavantaj. Căci el
trebuia să aducă jertfe şi pentru el însuşi, şi
pentru păcatele oamenilor.
5:4 Funcţia de preot nu era o profesie
sau o ocupaţie pe care oamenii să şi-o
poată alege. Ei trebuiau să fie chemaţi la

această lucrare de către Dumnezeu, exact
aşa cum fusese chemat Aaron. Chemarea
lui Dumnezeu se limita Ia Aaron şi descen-
denţii acestuia. Nici un om din afara acestei
familii nu putea sluji în tabernacol sau în
templu.
5:5d Scriitorul îşi îndreaptă acum atenţia
spre Cristos, demonstrând vrednicia Sa de
preot datorită numirii Sale divine, evidentei
Sale umanităţi şi calităţilor dobândite.
Cât priveşte numirea divină, sursa aces-
teia a fost chiar Dumnezeu însuşi. A fost o
chemare suverană, ce nu a avut nimic de a
face cu genealogia umană. Ea a presupus o
relaţie mai bună decât oricare pe care ar fi
avut-o vreun preot uman vreodată. Preotul
nostru este Fiul unic al lui Dumnezeu,
născut etern, născut la întrupare şi născut la
înviere.
5:6 Apoi preoţia lui Cristos este de un
ordin superior întrucât în Psalmul 110:4
Dumnezeu L-a declarat preot în veci după
ordinul lui Melchisedec. Superioritatea
aceasta va fi explicată mai pe larg în capi-
tolul 7. Gândul principal care se desprinde
de aici este că, spre deosebire de preoţia
aaronică, aceasta este în veci.
5:7 Cristos nu este doar Fiul fără păcat
al lui Dumnezeu, ci mai este şi Omul ade-
vărat. Scriitorul se referă la varietatea de
experienţe umane prin care a trecut El în
zilele vieţii Sale pământeşti pentru a de-
monstra acest fapt. Observaţi cuvintele la
care se recurge pentru a descrie viaţa Sa şi
în special experienţa Sa în Grădina Ghetsi-
mane: rugăciuni şi cereri cu strigăte mari
şi cu lacrimi. Toate acestea ne atrag atenţia
asupra liniei constante a vieţii Sale: de om
care S-a bizuit total pe Dumnezeu, întru
totul dependent de El, trăind în ascultare
deplină de Dumnezeu şi împărtăşind toată
gama de emoţii ale unei fiinţe omeneşti, cu
excepţia celor legate de păcat.
Rugăciunea lui Cristos nu a fost ca El
să poată fi salvat de la moarte, căci, la
urma urmelor, însuşi scopul venirii Sale pe
pământ a fost să moară pentru păcătoşi
(loan 12:27). Rugăciunea Sa a fost, mai
degrabă, ca El să poată fi izbăvit din moar-
te (JND), ca sufletul Lui să nu fie lăsat în
Hades. Acestei rugăciuni i s-a dat răspuns
când Dumnezeu L-a înviat din morţi. El a
fost ascultat din pricina evlaviei Lui (sau
„fricii Lui evlavioase", în engleză, n.tr.).
5:8 Acum suntem din nou confruntaţi
cu profunda taină a întrupării — cum a
putut Dumnezeu să devină om, pentru ca să

988

Evrei

moară pentru oameni.
Măcar că era Fiu sau, şi mai bine, deşi
a fost Fiu — El nu a fost un Fiu dintre mai
mulţii ci singurul Fiu născut al lui Dumne-
zeu. In pofida acestui fapt extraordinar, El
a învăţat ascultarea prin lucrurile pe
care le-a suferit. Intrarea Lui în această
lume ca Om L-a angrenat în experienţe pe
care niciodată nu le-ar fi cunoscut dacă ar
fi rămas în cer. în fiecare dimineaţă urechea
Lui era deschisă pentru a primi instrucţiuni
de la Tatăl Său pentru ziua respectivă (Isa.
50:4). El a învăţat ascultarea pe cale
experimentală, ca Fiul care era totdeauna
supus voii Tatălui Său.
5:9 Şi fiind făcut desăvârşit. Asta nu
poate să se refere la caracterul Său person-
al, pentru că Domnul Isus era absolut per-
fect. Cuvintele Sale, faptele Sale şi căile
Sale au fost absolut ireproşabile. în ce sens
se spune atunci că a fost făcut desăvârşit?
Răspunsul: în funcţia Sa de Mântuitor al
nostru. El n-ar fi putut deveni niciodată
Mântuitorul nostru desăvârşit dacă ar fi
rămas în cer. Dar prin încarnarea Sa, prin
moartea, îngroparea, învierea şi înălţarea Sa
la cer, El a încheiat lucrarea ce se cerea
pentru a ne mântui de păcatele noastre iar
acum El deţine gloria dobândită de a fi
Mântuitorul desăvârşit al lumii.
După ce S-a întors în cer, El a devenit
autorul mântuirii eterne pentru toţi cei
ce ascultă de El. El este Sursa mântuirii
pentru toţi, dar numai cei care ascultă de
El sunt mântuiţi.
Aici mântuirea este condiţionată de
ascultarea de El. în multe alte pasaje mân-
tuirea este condiţionată de credinţă. Cum
vom reconcilia această aparentă contradic-
ţie? Mai întâi de toate, este vorba despre
ascultarea credinţei (Rom. 1:5; 16:25-27):
„ascultarea pe care o cere Dumnezeu este
credinţa în cuvântul Său." Dar tot atât de
adevărat este că credinţa mântuitoare este
aceea care are ca urmare ascultarea. Este cu
neputinţă să crezi, în sensul adevărat al NT,
fără să şi asculţi.
5:10 După ce a înfăptuit atât de glorios
lucrarea fundamentală a preoţiei, Domnului
Isus I s-a adresat Dumnezeu cu termenul de
Mare Preot „după rânduiala (sau ordi-
nul) lui Melchisedec."
Trebuie să amintim aici că deşi preoţia
lui Cristos este după ordinul lui Melchise-
dec, funcţiile Sale preoţeşti sunt similare
celor desfăşurate de preoţii aaronici. De
fapt, slujba preoţilor iudaici a fost o umbră

sau o întruchipare a lucrării pe care avea
s-o realizeze Cristos.
5:11 în acest punct, autorul trebuie să
facă o digresiune. El ar dori să continue
tema preoţiei melchisedechiene a lui Cris-
tos, dar nu poate, căci se simte sub înrâuri-
rea divină să-i mustre pe cititorii săi pentru
lipsa lor de maturitate şi, în acelaşi timp,
să-i avertizeze cu toată gravitatea asupra
pericolului de a se îndepărta.
Ce trist e să constatăm că dobândirea de
către noi a adevărului divin e limitată de
condiţia noastră spirituală. Urechile cu
auzul îngreunat nu pot primi adevărurile
profunde! De câte ori nu se poate spune
acelaşi lucru şi despre noi, ca despre uce-
nici, că Domnul are multe lucruri să ne
spună, dar noi nu le putem suporta (loan
16:12).
5:12 Scriitorul le aminteşte evreilor că
au tot primit învăţături şi că, de acum, e
timpul ca ei înşişi să-i înveţe pe alţii. Dar
tragedia este că ei încă aveau nevoie să-i
înveţe cineva lucrurile începătoare — abe-
cedarul — cuvântului lui Dumnezeu.
Voi ar trebui să fiţi învăţători. Dum-
nezeu a rânduit ca fiecare credincios să fie
matur până acolo încât să poată să-i înveţe
pe alţii. Fiecare să-1 înveţe pe altul! Deşi
este adevărat că unii sunt înzestraţi cu un
dar special de a-i învăţa pe alţii, tot atât de
adevărat este că fiecare credincios trebuie
să se angajeze într-o anumită slujbă de
învăţare. Niciodată Dumnezeu nu a rânduit
ca lucrarea aceasta să se limiteze doar la
câţiva.
Aţi ajuns să aveţi nevoie de lapte, nu
de hrană solidă. în domeniul fizic, un
copil care nu trece niciodată de faza lapte-
lui, pentru a se hrăni cu solide, este incapa-
citat. Dar şi în domeniul spiritual există o
formă de rămânere în urmă a dezvoltării
(1 Cor. 3:2).
5:13 Credincioşii mărturisiţi care rămân
la un regim alimentar bazat pe lapte sunt
nedestoinici în cuvântul neprihănirii. Ei
sunt ascultători ai cuvântului, dar nu şi
împlinitori. Ei pierd tot ceea ce nu pun în
practică şi rămân într-o stare de permanentă
infantilitate.
Ei nu sunt pătrunşi de acel simţ acut al
discernământului în chestiunile spirituale,
„fiind purtaţi încolo şi-ncoace de orice vânt
de învăţătură, prin viclenia oamenilor şi
prin şiretenia lor în uneltirea rătăcirii" (Ef.
4:14).
5:14  Hrana  solidă  este  pentru  cei

Evrei

989

adulţi, pentru aceia ale căror simţuri s-au
deprins, prin exerciţiu, să deosebească
binele şi răul. Prin ascultarea de lumina pe
care o primesc din cuvântul lui Dumnezeu,
oamenii aceştia sunt în stare să-şi formeze
judecăţi spirituale şi să se salveze de peri-
cole morale şi doctrinare.
în contextul actual, sensul anumit în
care cititorii sunt îndemnaţi să facă dis-
tincţie între bine şi rău este raportat la
deosebirile dintre creştinism şi iudaism. Nu
că iudaismul ar fi fost rău în sine, întrucât
sistemul leyitic a fost introdus chiar de
Dumnezeu însuşi. Dar el a avut menirea să
îndrepte privirile oamenilor spre Cristos. El
este înplinirea tipurilor şi umbrelor ceremo-
niale. Acum însă, după ce a venit Cristos,
este un păcat să ne întoarcem la imaginile
prin care era reprezentat El. Tot ce tinde să
acapareze afecţiunea noastră şi loialiatea
noastră în detrimentul lui Cristos este rău
de la sine. Credincioşii maturi duhovniceşte
sunt în stare să discearnă între inferioritatea
preoţiei aaronice şi superioritatea preoţiei
lui Cristos.
6:1 Avertismentul început la 5:11 este
continuat pe parcursul acestui capitol. Este
unul din cele mai controversate capitole din
întreg Noul Testament. întrucât atâţia cre-
dincioşi evlavioşi s-au diferenţiat în privinţa
opiniilor avute pe această temă, trebuie să
avem grijă să nu cădem în dogmatism. Prin
urmare, vorm prezenta explicaţia care ni se
pare cea mai consecventă cu contextul şi cu
restul NT.
Mai întâi de toate, cititorii sunt îndem-
naţi şă părăsească principiile elementare
ale lui Cristos, textual: „cuvântul începutu-
lui lui Cristos" (FWG), sau „cuvântul înce-
pător al lui Cristos" (KSW). Noi înţelegem
că aceste cuvinte se referă la doctrinele de
bază ale religiei, aşa cum sunt ele predate
în Vechiul Testament, care au avut menirea
de a pregăti Israelul pentru venirea lui
Mesia. Aceste doctrine sunt înşirate în
ultima parte a versetului 1 şi în versetul 2.
Cum vom căuta să arătăm, ele nu sunt
doctrinele fundamentale ale creştinismului,
ci învăţături de natură elementară care au
format temelia clădirii ulterioare. Ele nu
s-au ridicat la_ nivelul lui Cristos Cel înviat
şi proslăvit. îndemnul de a părăsi aceste
elemente de bază, nu în sensul de a le
abandona, ca şi când ar fi netrebnice, ci de
a promova, trecând de la acestea la maturi-
tate. Ideea care se desprinde de aici este că
perioada iudaismului a fost caracterizată

prin copilărie sau infantilitate pe plan spiri-
tual. Creştinismul reprezintă însă perioada
adultă, de maturizare.
Odată ce a fost pusă temelia, următorul
pas va fi să începem să construim pe aceas-
tă temelie. O temelie doctrinară a fost pusă
în Vechiul Testament, cuprinzând cele şase
învăţături de bază enumerate mai jos. Aces-
tea reprezintă punctul de plecare. Marile
adevăruri ale Noului Testament privitoare la
Cristos, la Persoana şi la lucrarea Sa repre-
zintă slujba maturităţii.
Prima doctrină din VT este pocăinţa de
faptele moarte. Aceasta a format obiectul
predicilor neîncetate ale profeţilor, precum
şi ale precursorului lui Mesia. In ele oame-
nii erau chemaţi să se întoarcă de la fapte
care erau moarte în sensul că erau lipsite
de credinţă.
Faptele moarte ar putea însemna aici şi
fapte ce erau bune odinioară, dar care acum
sunt moarte, după ce a venit Cristos. De
exemplu, toate serviciile legate de închina-
rea la templu devin demodate prin lucrarea
încheiată a lui Cristos.
în al doilea rând, scriitorul aminteşte
credinţa faţă de Dumnezeu. Din nou
aceasta e o subliniere pe care o găsim în
Vechiul Testament. în NT, Cristos este
înfăţişat aproape invariabil ca obiectul
credinţei. Nu că aceasta ar înlocui credinţa
în Dumnezeu; dar o credinţă în Dumnezeu
care îl lasă afară pe Cristos este inadecvată.
6:2 Instrucţiunile despre botezuri se
referă nu la botezul creştin,5 ci la spălările
ceremoniale ce ocupau un loc atât de proe-
minent în viaţa religioasă a preoţilor şi a
poporului Israel (vezi şi 9:10).
Ritualul punerii mâinilor este descris
în Levitic 1:4; 3:2; 16:21. Ofertantul sau
preotul îşi punea mâinile pe capul animalu-
lui ca act de identificare. în mod figurat,
animalul purta păcatele oamenilor asociaţi
cu el, îndepărtându-le. Ceremonia simboliza
ispăşirea substitutivă. Noi nu credem că
aceasta se referă la punerea mâinilor în
sensul practicat de apostoli şi de alţii în
biserica primară (Fapte 8:17; 13:3; 19:6).
învierea morţilor este predată la Iov
19:25-27, Psalmul 17:15, fiind subînţeleasă
la Isaia 53:10-12. Ceea ce se vedea anevoie
în VT este revelat în toată splendoarea în
Noul Testament (2 Tim. 1:10).
Ultimul adevăr elementar al VT este
judecata veşnică (Ps. 9:17; Isa. 66:24).
Aceste principii primare reprezentau
iudaismul,  având  un  caracter pregătitor

990

Evrei

pentru venirea lui Cristos. Creştinii nu
trebuie să se mulţumească în continuare cu
acestea, ci trebuie să meargă mai departe,
însuşindu-şi revelaţia deplină pe care o au
acum în Cristos. Cititorii sunt îndemnaţi să
treacă „de la umbră la substanţă, de la tip la
anti-tip, de la coajă la sâmbure, de la for-
mele moarte ale religiei străbunilor la reali-
tăţile vii ale lui Cristos."
6:3 Autorul îşi exprimă dorinţa de a-i
ajuta să facă lucrul acesta,6 dacă Dumne-
zeu va permite. Dar factorul limitator le
aparţine în exclusivitate lor, nu şi lui Dum-
nezeu. Dumnezeu îi va învrednici să înain-
teze spre deplina maturitate spirituală, însă
ei sunt cei care trebuie să răspundă pozitiv
la cuvânt, exercitându-şi credinţa adevărată
şi răbdarea.
6:4 Am ajuns acum la miezul avertis-
mentului împotriva apostaziei, care se
aplică unei categorii de oameni pe care este
cu neputinţă să-i restaurezi şi să-i aduci
din nou la pocăinţă. în aparenţă oamenii
aceştia s-au pocăit cândva (deşi nu se po-
meneşte nimic despre credinţa lor în Cris-
tos). Acum se afirmă limpede că este cu
neputinţă să se reînnoiască pocăinţa.
Cine sunt aceşti oameni? Răspunsul ni-1
dau versetele 4 şi 5. Analizând măreţele
privilegii de care s-au bucurat ei cândva,
trebuie să observăm că toate aceste lucruri
ar putea fi valabile în cazul celor nemântu-
iţi. Nicăieri nu se spune explicit că oamenii
aceştia ar fi fost vreodată născuţi din nou.
După cum nu se pomeneşte nimic despre
lucruri esenţiale cum ar fi credinţa mântui-
toare, răscumpărarea prin sângele Lui sau
viaţa veşnică.
Ei fuseseră cândva luminaţi. Ei auziseră
evanghelia harului lui Dumnezeu. Ei nu au
fost în necunoştinţă de cauză despre calea
mântuirii. Iuda Iscarioteanul fusese luminat,
dar a respins lumina.
Ei au gustat darul ceresc. Domnul Isus
este darul ceresc. Ei gustaseră din El, dar
niciodată nu L-au primit printr-un act hotă-
rât al credinţei. Este posibil să guşti fără să
mănânci sau să bei. Când oamenii I-au
oferit lui Isus pe cruce vin amestecat cu
fiere amară, El 1-a gustat, dar nu a băut din
această băutură (Mat. 27:34). Nu este de
ajuns să-L guşti pe Cristos; dacă nu şi
mâncăm trupul Fiului Omului şi nu bem
sângele Său, adică dacă nu-L primim cu
adevărat ca Domn şi Mântuitor, nu avem
viaţă în noi înşine (loan 6:53).
Ei au fost făcuţi părtaşi ai Duhului

Sfânt. înainte de a ne pripi, trăgând conclu-
zia greşită, cum că aici ar fi vorba de con-
vertire, să ne aducem aminte că Duhul
Sfânt efectuează în viaţa oamenilor o lucra-
re anterioară convertirii (1 Cor. 7:14),
punându-i într-o poziţie de privilegiu exteri-
or. El îi convinge pe necredincioşi de păcat,
de neprihănire şi de judecată (loan 16:8). El
îi conduce pe oameni la pocăinţă şi-i în-
dreaptă spre Cristos, ca singura lor nădejde.
Oamenii pot să se împărtăşească astfel din
binefacerile Duhului Sfânt chiar dacă Duhul
nu locuieşte în lăuntrul lor.
6:5 Ei au gustat cuvântul cel bun al
lui Dumnezeu. Ascultând evanghelia care
li s-a predicat, au fost în mod ciudat mişcaţi
şi atraşi de ea. Ei au fost ca sămânţa căzută
pe teren stâncos; ei au auzit cuvântul şi l-au
primit imediat, cu bucurie, dar n-au avut
rădăcină în ei înşişi. Ei au îndurat o vreme,
dar când s-au ivit strâmtorările sau prigoa-
nele din pricina cuvântului, ei s-au depărtat
numaidecât (Mat. 13:20, 21).
Ei au gustat puterile veacului viitor.
Prin puteri aici se înţelege „miracole".
Veacul viitor este Mileniul, acea eră a
păcii şi prosperităţii, când Cristos va domni
peste pământ timp de o mie de ani. Miraco-
lele care au însoţit propovăduirea evanghe-
liei în zilele de la începutul bisericii (Ev.
2:4) au fost o anticipare, o arvună a semne-
lor şi minunilor care se vor săvârşi în împă-
răţia lui Cristos. Oamenii aceştia fuseseră
martorii acestor miracole în primul veac.
De fapt se prea poate ca ei să fi participat
la aceste minuni. Să luăm, de pildă, miraco-
lele înmulţirii pâinilor şi peştilor. După ce
Isus a hrănit cinci mii, oamenii L-au urmat
de cealaltă parte a mării. Mântuitorul şi-a
dat seama că, deşi ei au gustat un miracol,
tot nu credeau în El. El le-a spus: „Adevă-
rat, adevărat vă spun că Mă căutaţi nu
pentru că aţi văzut semne, ci pentru că aţi
mâncat pâinile acelea şi v-aţi săturat" (loan
6:26).
6:6 Dacă ei cad,7 după ce au beneficiat
de privilegiile enumerate, este cu neputinţă
să fie reînnoiţi spre pocăinţă. Ei au comis
păcatul apostaziei. Au ajuns în acel loc în
care luminile se sting pe calea spre iad.
Enorma vinovăţie a apostaziaţilor este
indicată prin cuvintele: căci ei răstignesc
pentru ei înşişi pe Fiul lui Dumnezeu,
făcându-L să fie batjocorit (v. 6b). Asta
semnifică o respingere deliberată, maliţioasă
a lui Cristos, nu doar o nesocotire neatentă
a Sa. Indică o trădare pe faţă a Lui, o

Evrei

991

solidarizare cu forţele inamice Lui şi o
ridiculizare a Persoanei şi lucrării Sale.
APOSTAZIA
Apostaţii sunt oamenii care aud evan-
ghelia, mărturisesc că sunt creştini, se
identifică cu o biserică creştină, dar după
aceea se leapădă de mărturisirea lor de
credinţă, repudiindu-L fără înconjur pe
Cristos şi părăsind părtăşia creştină, luându-
şi locul între duşmanii Domnului Isus Cris-
tos. Apostazia este un păcat ce poate fi
comis numai de necredincioşi; nu de cei ce
sunt înşelaţi, ci de cei care, cu bună ştiinţă,
de bună voie şi cu răutate, se întorc împo-
triva Domnului.
Păcatul apostaziei nu trebuie confundat
cu păcatul necredincioşilor de rând, care
aud evanghelia, dar nu răspund la ea în nici
un fel. De pildă, e posibil ca un om să nu-I
răspundă lui Cristos chiar după repetate
invitaţii lansate de Duhul Sfânt. Totuşi el
nu este un apostat, ci încă va putea fi mân-
tuit, dacă se va preda Mântuitorului. Desi-
gur, dacă moare în necredinţă, va fi pierdut
pe vecie, dar nu este fără nădejde, atâta
timp cât este capabil să-şi exercite credinţa
în Domnul.
Apostazia nu trebuie confundată cu
alunecarea de la credinţă. Un credincios
adevărat poate să se depărteze foarte mult
de Cristos. Prin păcat părtăşia lui cu Dum-
nezeu se destramă. Ba chiar ar putea ajunge
în punctul în care să nu mai fie recunoscut
ca şi creştin. Dar el poate fi restaurat la
deplina părtăşie, de îndată ce va recunoaşte
şi se va lepăda de păcatul său (1 loan 1:9).
Apostazia nu este totuna cu păcatul de
neiertat menţionat în evanghelii. Acel păcat
consta în a-i atribui minunile săvârşite de
Domnul Isus prinţului demonilor. A le
atribui diavolului a echivalat cu hula împo-
triva Duhului Sfanţ, căci lăsa să se înţelea-
gă că Duhul Sfânt ar fi fost diavolul. Isus a
spus că un atare păcat nu poate fi iertat,
nici în veacul acela, nici în cel viitor (Mar-
cu 3:22-30). Apostazia este similară cu hula
împotriva Duhului Sfanţ, prin faptul că este
un păcat etern, dar toate asemănările înce-
tează aici.
Eu cred că apostazia este totuna cu
păcatul care duce la moarte, menţionat la 1
loan 5:16b. loan scria despre oameni care
mărturisiseră că sunt credincioşi şi partici-
paseră la activităţi ale bisericilor locale.
Apoi ei au îmbrăţişat învăţăturile false ale

gnosticilor, sfidând părtăşia creştinilor şi
ieşind din mijlocul lor. Plecarea lor delibe-
rată a indicat că niciodată nu au fost născuţi
din nou cu adevărat (1 loan 2:19). Tăgădu-
ind pe faţă că Isus este Cristosul (1 loan
2:22), ei au comis păcatul care duce la
moarte, fiind inutil ca cineva să se mai
roage pentru refacerea lor (1 loan 5:16b).
Unii credincioşi sinceri sunt tulburaţi
când citesc Evrei 6 şi alte pasaje similare.
Satan se foloseşte de aceste versete în mod
deosebit pentru a-i clătina pe credincioşii
care trec prin greutăţi de ordin fizic, mental
sau emoţional. Aceştia se tem că s-au
depărtat de Cristos şi că nu mai este nădej-
de de redresare a lor. Ei se îngrijorează că
s-ar putea să se fi îndepărtat atât de mult
încât să nu mai poată fi răscumpăraţi. Rea-
litatea este că simplul fapt că sunt preocu-
paţi dovedeşte concludent că nu sunt apos-
taţi! Un apostat n-ar fi niciodată mistuit de
asemenea temeri, ci L-ar respinge cu neru-
şinare pe Cristos.
Dacă păcatul apostaziei nu se aplică la
credincioşi, atunci la cine se aplică, în zilele
noastre? Se aplică, de pildă, la un tânăr care
face o mărturisire de credinţă în Cristos şi
pare să înainteze de minune, o vreme, dar
apoi intervine ceva în viaţa lui. Poate că dă
peste prigoane aspre. Poate cade în imorali-
tate crasă. Sau poate că se duce la facultate
şi este clătinat de argumentele profesorilor
săi atei. Cu deplina cunoaştere a adevărului,
el se îndepărtează cu bună ştiinţă de acesta.
Renunţă complet la Cristos şi calcă în
picioare cu furie toate doctrinele sacre ale
temeliei credinţei creştine. Biblia spune că
este cu neputinţă să-1 readuci pe un astfel
de om la pocăinţă — şi experienţa confirmă
din plin această afirmaţie a Bibliei. Am
cunoscut de-a lungul timpului mulţi care
s-au apostaziat de la Cristos, dar n-am
cunoscut nici unul care să fi revenit la El.
Pe măsură ce ne apropiem de sfârşitul
acestei epoci, ne putem aştepta să vedem o
creştere tot mai mare a apostaziei (2 Tes.
2:3; 1 Tim. 4:1). Prin urmare, avertismentul
împotriva căderii de la credinţă devine tot
mai relevant, pe zi ce trece.ţ
6:7 Acum scriitorul se îndreaptă spre
lumea naturii pentru a găsi un corespondent
al credinciosului adevărat (v. 7) şi al apos-
tatului (v. 8). în ambele cazuri persoana
este asemănată cu pământul. Privilegiile
enumerate în versetele 4 şi 5 sunt compa-
rate cu ploaia care înviorează. Recolta de

992

Evrei

vegetaţie ne arată răspunsul ultim pe care îl
dă cineva la privilegiile acordate. La rândul
ei aceasta stabileşte dacă pământul este
binecuvântat sau blestemat.
Adevăratul credincios este ca pământul
care este adăpat de ploaie, dând rodul
vegetaţiei folositoare şi fiind binecuvântat
de Dumnezeu.
6:8 Apostatul este ca pământul care este
de asemenea udat, dar nu dă alt rod decât
spini şi pălămidă — roadă păcatului. El
primeşte, dar nu produce plante folositoare.
Un asemenea pământ nu este bun de nimic.
Şi este deja condamnat. Destinul său este să
i se pună foc.
6:9 Există două indicii puternice în
versetele 9 şi 10 potrivit cărora apostaţii
descrişi în versetele precedente sunt necre-
dincioşi. Mai întâi, avem schimbarea bruscă
de pronume. în discuţia privitoare la apos-
taţi, scriitorul se referă la ei cu pronumele
„ei". Acum, când li se adresează credincio-
şilor adevăraţi, el foloseşte pronumele voi şi
ale voastre.
Al doilea indiciu este şi mai clar. Vor-
bindu-le credincioşilor, el spune: „Chiar
dacă vorbim astfel, preaiubiţilor, totuşi
despre voi suntem încredinţaţi de lucruri
mai bune şi care însoţesc mântuirea.
Concluzia care se deduce de aici este că
lucrurile pe care le-a descris în versetele 4-
6 şi 8 nu însoţesc mântuirea.
6:10 Două dintre lucrurile care însoţesc
mântuirea se manifestau în viaţa sfinţilor:
Lucrarea lor şi dragostea (sau truda
dragostei) lor. Credinţa lor s-a manifestat
printr-o viaţă de fapte bune, iar ei aveau
semnul distinctiv al adevăratului creştinism
— dragoste activă pentru casa credinţei. Ei
au continuat să-i slujească pe copiii Dom-
nului, de dragul Lui.
6:11 Următoarele două versete par să fi
fost adresate la două categorii diferite de
oameni, anume celor de care scriitorul nu
era sigur. Existau unii care păreau a fi în
pericol de a aluneca înapoi în iudaism.
Mai întâi, el doreşte ca ei să dea dovadă
de aceeaşi râvnă pe care au manifestat-o
credincioşii adevăraţi în dobândirea asigură-
rii depline a nădejdii până la sfârşit. El vrea
ca ei să meargă înainte, cu statornicie pen-
tru Cristos, până se va fi împlinit nădejdea
finală a creştinului, în cer. Aceasta este
dovada realităţii.
6:12 Ei nu trebuie să lenevească, permi-
ţând picioarelor lor să se târâie iar duhului
lor să lâncezească. Dimpotrivă, ei trebuie să

meargă cu râvnă înainte, imitându-i pe toţi
credincioşii adevăraţi care prin credinţă şi
răbdare moştenesc făgăduinţele.
6:13 Secţiunea de încheiere a capitolului
6 este pusă în legătură cu îndemnul din
versetul 12, de a merge înainte cu încredere
şi răbdare. Este dată pilda lui Avraam ca
stimulent şi certitudine că nădejdea credin-
ciosului se va împlini.
într-o privinţă, creştinul poate părea
dezavantajat. El a renunţat la toate pentru
Cristos dar nu are nici un câştig material în
schimbul acestei renunţări. Ci totul este în
viitor. Cum poate şti el cu certitudine că
nădejdea lui nu este în zadar?
Răspunsul îl găsim în făgăduinţa pe
care i-a făcut-o Dumnezeu lui Avraam,
făgăduinţă care cuprindea în germene tot
ceea ce avea să dăruiască El mai târziu prin
Persoana lui Cristos. Când Dumnezeu a
făcut acea făgăduinţă, EI S-a jurat pe Sine
însuşi întrucât nu putea să jure pe unul
mai mare decât EI.
6:14 Făgăduinţa se găseşte în Geneza
22:16, 17: „Pe Mine însumi jur. zice Dom-
nul... binecuvântând te voi binecuvânta şi
înmulţind îţi voi înmulţi descendenţii...."
Dumnezeu S-a angajat să împlinească
această făgăduinţă şi prin urmare împlinirea
ei este asigurată.
6:15 Avraam a crezut în Dumnezeu; el
a aşteptat cu răbdare; şi a primit împlini-
rea făgăduinţei. De fapt Avraam nu a riscat
crezând în Dumnezeu. Cuvântul lui Dumne-
zeu este cel mai sigur lucru din univers.
Orice făgăduinţă a lui Dumnezeu este la
fel de sigură că se va împlini ca şi când ar
fi avut deja loc.
6:16 In afacerile acestei lumi, oamenii
jură pe cineva mai mare decât ei înşişi.
La tribunale, de pildă, ei promit că vor
spune adevărul, după care adaugă cuvintele:
„aşa să-mi ajute Dumnezeu." Ei apelează la
Dumnezeu pentru confirmarea că ceea ce
vor spune este adevărat.
Când oamenii jură pentru a confirma o
promisiune, de obicei asta pune capăt ori-
cărei neînţelegeri. Se înţelege prin asta că
promisinea va fi respectată.
6:17 Dumnezeu a vrut ca poporul Său
credincios să fie absolut asigurat că ceea ce
a promis El se va întâmpla întocmai. De
fapt simpla Lui promisiune ar fi fost de
ajuns, dar El a voit s-o arate într-o măsură
şi mai mare decât printr-o făgăduinţă. Prin
urmare, a adăugat la promosiune un jură-
mânt.

Evrei

993

Moştenitorii făgăduinţei sunt toţi cei
care prin credinţă sunt copiii credinciosului
Avraam. Făgăduinţa despre care este vorba
aici este promisiunea vieţii veşnice către toţi
cei care cred în El. Când Dumnezeu a făcut
o promisiune seminţei lui Avraam, promisiu-
nea şi-a găsit împlinirea deplină şi finală în
Cristos şi toate binecuvântările care decurg
din unirea cu Cristos au fost, prin urmare,
incluse în promisiune.
6:18 Credinciosul are acum două lu-
cruri neschimbătoare pe care se poate bizui:
cuvântul Său şi jurământul Său. Este impo-
sibil să ne imaginăm un lucru mai sigur sau
mai cert.8 Dumnezeu promite că-i va mântui
pe toţi cei care cred în Cristos; apoi El con-
firmă această promisiune cu un jurământ.
Concluzia este inevitabilă: credinciosul este
pe veci sigur. în restul capitolului 6 scriito-
rul foloseşte patru alegorii pentru a sublinia
totala fiabilitate şi probitate a nădejdii creşti-
ne: (1) o cetate de refugiu; (2) o ancoră; (3)
un premergător şi (4) un Mare Preot.
Mai întâi, cei care sunt credincioşi ade-
văraţi sunt înfăţişaţi ca fugind de această
lume osândită spre cetatea cerească de refu-
giu. Pentru a-i încuraja în fuga lor, Dumne-
zeu le-a dat nădejdea negreşelnică bazată pe
cuvântul Său şi pe jurământul Său.
6:19 Când trecem prin furtunile şi încer-
cările vieţii, nădejdea aceasta ne este ca o
ancoră a sufletului. Cunoştinţa faptului că
proslăvirea noastră este la fel de certă ca şi
când ar fi avut deja loc ne păzeşte ca să nu
ne lăsăm cuprinşi de valurile îndoielilor şi
disperării.
Ancora nu e aruncată în nisipurile miş-
cătoare ale acestei lumi, ci este înfiptă în
sanctuarul ceresc. întrucât nădejdea noastră
este ancora, înţelesul versetului este că
nădejdea noastră se bizuie pe însăşi Prezen-
ţa lui Dumnezeu dincolo de perdeaua
dinăutru. Pe cât de sigur este faptul că
ancora se află acolo, pe atât de sigur este că
şi noi vom fi acolo.
6:20 Isus a intrat în sanctuarul dinăutru
ca premergător al nostru. Prezenţa Lui
acolo ne asigură că toţi cei ce-I aparţin vor
intra şi ei acolo, în cele din urmă. Nu este
nici o exagerare să afirmăm că până şi cel
mai simplu credincios de pe pământ posedă
aceeaşi siguranţă de a merge în cer ca şi
sfinţii care se află deja acolo, cum se expri-
mă şi D. Anderson-Berry:
Cuvântul tradus prin „premergător" nu se găseş-
te în nici un alt loc din Noul Testament. Aceasta

exprimă o idee ce nu mai fusese contemplată în
economia Levică, căci marele preot intra în
Sfânta Sfintelor doar ca reprezentant. Şi el intra
acolo unde nu mai putea fi urmat de nimeni. Dar
Premergătorul nostru este garanţia faptului că
acolo unde se află El, acolo vom fi şi noi. Ca
Premergător El (1) a anunţat sosirea noastră
acolo; (2) a luat în stăpânire, în numele nostru,
gloriile cerului; şi (3) S-a dus pentru ca să poată
să-i întâmpine pe preaiubiţii Săi, când vor veni
şi ei acolo, şi să-i înfăţişeze înaintea Maiestăţii
cerului.9
A patra alegorie este aceea a Marelui
Preot. Domnul nostru a devenit Mare Preot
pe veci, după ordinul lui Melchisedec. Preo-
ţia Sa eternă garantează păstrarea noastră,
conservarea noastră veşnică. Pe cât de cert
este faptul că noi am fost împăcaţi cu Dum-
nezeu prin moartea Sa, pe atât de cert este că
vom fi mântuiţi prin viaţa Sa, ca Preot al
nostru la dreapta lui Dumnezeu (Rom. 5:10).
Această menţionare a lui Isus ca Mare
Preot după rânduiala lui Melchisedec ne
aminteşte că subiectul acesta a fost întrerupt
la 5:10, când autorul a făcut o digresiune,
tratând pe larg avertismentul împotriva
apostaziei. Acum el este gata să reia tema
potrivit căreia marea preoţie a lui Cristos
este superioară marii preoţii a lui Aaron. în
felul acesta, scriitorul a reluat cu măiestrie
firul argumentaţiei.
7:1 Melchisedec a fost un personaj
enigmatic, care a apărut pentru scurt timp pe
arena istoriei umane (Gen. 14:18-20), după
care a dispărut. După veacuri şi veacuri,
David îi pomeneşte numele (Ps. 110:4).
Apoi, după alte secole, el reapare în cartea
Evrei. Un lucru pare clar: Dumnezeu a
aranjat în aşa fel detaliile vieţii sale, încât el
să fie un excelent tip al Domnului Isus Cris-
tos.
în aceste trei versete din capitolul 7 avem
câteva fapte istorice privitoare la el. Ni se
aminteşte că în el se îmbinau două funcţii:
de rege şi preot. Astfel el a fost regele
Salemului (numit ulterior Ierusalim) şi
preot al Dumnezeului Celui Preaînalt. El
a fost liderul politic şi spiritual al poporului
său. Desigur, acesta este formula ideală,
preferată de Dumnezeu, respectiv să nu
existe nici o separaţie între secular şi sacru.
Când omul păcătos se află la cârmă, este
necesar să se tragă o linie de demarcaţie
între biserică şi stat. Numai când Cristos va
domni în neprihănire se vor putea uni cele
două (Isa. 32:1, 17).

994

Evrei

Melchisedec s-a întâlnit cu Avraam pe
când acesta se întorcea de pe câmpul de
luptă, unde obţinuse o victorie răsunătoare,
şi l-a binecuvântat. Semnificaţia acestui act
este rezervată pentru versetul 7. Dacă n-am
avea decât Scripturile Vechiului Testament,
nu ne-am da seama de profunda semnificaţie
a acestor detalii aparent lipsite de relevanţă.
7:2 Avraam a dat a zecea parte din
prada de război acestui misterios rege-preot.
Din nou, trebuie să aşteptăm până în versete-
le 4, 6, 8-10 ca să aflăm sensul ascuns al
zeciuielii lui Avraam.
în Scriptură numele unui om reprezintă
ceea ce este acel om în realitate. Astfel aflăm
că numele şi titlul lui Melchisedec înseamnă:
„rege al neprihănirii" iar titlul său: (rege al
Salemului) înseamnă „rege al păcii".
Nu este lipsit de semnificaţie faptul că
mai întâi apare termenul neprihănire şi apoi
pace. Nu poate fi pace dacă mai întâi nu este
neprihănire.
Vedem clar lucrul acesta în lucrarea lui
Cristos. La cruce, „îndurarea şi adevărul s-au
întâlnit; neprihănirea şi pacea... s-au sărutat"
(Ps. 85:10). întrucât Mântuitorul a întrunit
toate cerinţele neprihănite ale lui Dumnezeu
cu privire la păcatele noastre, noi putem avea
pace cu Dumnezeu.
7:3 Misterul în care este învăluit Melchi-
sedec se adânceşte când citim că n-a avut
nici tată, nici mamă, nici genealogie, nici
naştere, nici moarte. Dacă scoatem aceste
afirmaţii din contextul lor, vom fi nevoiţi să
conchidem că el a fost un oaspete din cer sau
de pe altă planetă sau că a fost o creaţie
specială a lui Dumnezeu.
Dar cheia înţelegerii acestui subiect stă în
analizarea acestor afirmaţii în contextul lor.
Subiectul este preoţia. Scriitorul face distinc-
ţie între preoţia melchisedechiană şi cea
aaronică. Pentru a se califica pentru preoţia
aaronică, un om trebuia să se nască din
seminţia lui Levi şi din familia lui Aaron.
Deci genealogia era de importanţă primor-
dială. De asemenea, calitatea sa de preot
începea la naşterea sa şi se încheia odată cu
moartea lui.
Preoţia lui Melchisedec a fost total dife-
rită. El nu a moştenit preoţia prin naşterea sa
într-o familie de preoţi. Ci Dumnezeu pur şi
simplu l-a ales şi l-a desemnat ca preot. Cât
priveşte preoţia sa nu se consemnează nică-
ieri existenţa tatălui sau mamei sau genea-
logiei sale. în cazul acesta, faptul respectiv
nu a contat, şi în ce priveşte consemnarea
istorică, nu se menţionează naşterea sau

moartea sa; prin urmare preoţia sa continuă.
Nu trebuie să conchidem că Melchisedec
nu a avut părinţi, că nu s-ar fi născut nicio-
dată sau că nu ar fi murit niciodată. Nu
aceasta contează, ci ideea subliniată aici este
că, în ce priveşte preoţia sa, nu există nici o
consemnare scrisă, nici o cronică a acestor
statistici vitale, pe motiv că slujba sa de
preot nu a depins de acestea.
El nu a fost Fiul lui Dumnezeu, cum au
conchis unii eronat, dar a fost făcut ca Fiul
lui Dumnezeu în această privinţă, în sensul
că preoţia sa a continuat fără întrerupere.
Acum autorul va demonstra că preoţia lui
Melchisedec este superioară preoţiei Iu
Aaron. Demonstraţia este alcătuită din trei
argumente: cel al zeciuielilor şi binecuvântă-
rii; argumentul privitor la o schimbare care
a avut loc, înlocuind preoţia aaronică; şi
argumentul privitor la continuitatea, perpetu-
itatea preoţiei lui Melchisedec.
7:4 în versetele 4-10 avem primul argu-
ment, care începe cu o interjecţie neobişnu-
ită, în cadrul căreia cititorii sunt rugaţi să ia
în considerare măreţia lui Melchisedec.
Chiar şi patriarhul Avraam i-a dat o zecime
din prada de război. întrucât Avraam a fost
una din cele mai strălucitoare stele de pe
firmamentul evreiesc, rezultă că Melchisedec
trebuie să fi fost o stea şi mai mare decât el.
7:5 Cât priveşte preoţii levitici, aceştia au
fost autorizaţi de lege să colecteze zeciuielile
de la concetăţenii lor evrei. Atât preoţii, cât
şi oamenii de rând descind din Avraam, tatăl
celor credincioşi.
7:6 Dar când Melchisedec a primit zeciu-
ială de la Avraam, aceasta a fost o tranzacţie
neobişnuită şi contrară convenţiilor. Avraam,
chemat să fie tatăl naţiunii din care avea să
vină în cele din urmă Mesia, a acordat res-
pect unuia care nu avea legătură cu poporul
ales. Preoţia lui Melchisedec a traversat
barierele rasiale.
Un alt fapt semnificativ este acela că
Melchisedec l-a binecuvântat pe Avraam,
spunând: „Binecuvântat să fie Avram al
Dumnezeului Celui Preaînalt, Posesorul
cerului şi al pământului" (Gen. 14:19, 20).
7:7 Când un om îl binecuvântează pe
altul, se înţelege că cel superior îl binecuvân-
tează pe cel inferior. Desigur, asta nu presu-
pune nici o inferioritate personală sau mora-
lă, ci pur şi simplu o inferioritate de poziţie.
Citind aceste argumente bazate pe VT, să
încercăm să ne imaginăm reacţiile pe care le
vor fi avut cititorii evrei, care, pe bună drep-
tate, întotdeauna îl respectaseră pe Avraam

Evrei

995

ca pe unul dintre cei mai mari eroi naţionali.
Dar acum ei află că Avraam a recunoscut un
preot „ne-evreu" ca superior al său! Gândiţi-
vâ numai! Faptul acesta fusese prezent
dintotdeauna în Biblia lor, dar nu fusese
observat de ei.
7:8 în cadrul preoţiei aaronice, zeciuie-
Iile erau primite de oameni care erau supuşi
morţii. Apoi exista o succesiune permanentă
de preoţi, fiecare din ei servindu-şi generaţia
şi apoi ieşind din scenă, fiind urmat de altul.
In cazul lui Melchisedec, nu se aminteşte
deloc că el ar fi murit. Prin urmare, el poate
reprezenta o preoţie unică, prin faptul că este
perpetuă.
7:9 Primind zeciuială de la Avraam,
Melchisedec a primit-o, practic, din partea
lui Levi. întrucât Levi a fost capul acestei
seminţii de preoţi, putem afirma că preoţia
aaronică i-a plătit zeciuială lui Melchisedec,
recunoscând astfel superioritatea acestuia din
urmă.
7:10 Prin ce fel de înlănţuire de raţiona-
mente se poate afirma că Levi i-a plătit
zeciuială lui Melchisedec? în primul rând,
prin faptul că Avraam a fost cel care a plătit
zeciuială. El a fost străbunicul lui Levi. Deşi
Levi încă nu se născuse, el era prezent în
coapsele lui Avraam, adică era destinat să
descindă din venerabilul patriarh. Avraam a
procedat, în realitate, ca reprezentant al
întregii sale posterităţi, când a dat zeciuială
lui Melchisedec. Prin urmare, Levi şi preoţia
care a descins din el au ocupat locul secund
faţă de Melchisedec şi preoţia acestuia.
7:11 în versetele 11-20 găsim al doilea
argument prin care se demonstrează că
preoţia lui Melchisedec este superioară
preoţiei lui Aaron, anume faptul că s-a pro-
dus o schimbare în cadrul preoţiei. Preoţia
lui Cristos a trecut pe linie moartă preoţia
le\itică. Lucrul acesta n-ar fi fost necesar,
dacă preoţia levitică şi-ar fi îndeplinit scopul,
deplin şi până la capăt.
Realitatea este că prin sistemul Ievitic nu
se putea atinge perfecţiunea. Păcatele nu au
fost niciodată îndepărtate iar închinătorii nu
au obţinut niciodată odihna conştiinţei.
Astfel, preoţia înfiinţată pe vremea lui Moise
nu a fost cea definitivă.
Un alt fel de preoţie este acum în vigoa-
re, după ce a sosit Preotul cel desăvârşit. Iar
preoţia Lui nu este socotită după rânduiala
lui Aaron, ci după rânduiala lui Melchisedec.
7:12 Faptul că preoţia s-a schimbat ne
obligă să conchidem că întreaga structură
legală pe care se întemeia preoţia s-a schim-

bat şi ea. Este un anunţ revoluţionar! Ca un
clopot, el vesteşte încheierea vechiului sis-
tem, inaugurându-1 pe cel nou. Acum nu mai
suntem sub lege.
7:13 Că s-a produs o schimbare în lege
rezultă şi din faptul că Domnul Isus aparţine
unei seminţii căreia i se interzicea să îndepli-
nească funcţia de preot în legea levitică.
7:14 Domnul Isus descindea din seminţia
lui Iuda. Or, conform legislaţiei mozaice,
nici o persoană din acest trib nu era autoriza-
tă să îndeplinească funcţia de preot. Şi totuşi
Isus este Preot. Cum se explică acest lucru?
Explicaţia constă în faptul că s-a produs o
modificare a legii.
7:16 Preoţii levitici deveneau eligibili
prin întrunirea criteriilor cerute de lege,
conform descendenţei lor fizice. Ei trebuiau
să se nască din seminţia lui Levi şi din fami-
lia lui Aaron.
Dar ceea ce-i conferă Domnului calitatea
de Preot ca Melchisedec este viaţa Sa fără
sfârşit. Nu se pune aici problema unei spiţe,
ci puterea personală, inerentă. El trăieşte în
veac.
7:17 Lucrul acesta e confirmat de cuvin-
tele Psalmului 110:4, unde David anticipează
preoţia lui Mesia: „Tu eşti un preot pe veci,
după rânduiala lui Melchisedec." Aici
accentul cade pe cuvintele: pe veci. Slujba
Lui nu va înceta niciodată, pentru că viaţa
Lui nu va înceta niciodată.
7:18 Legea care a pus bazele preoţiei
aaronice a fost contramandată datorită
neputinţei şi zădărniciei ei. Ea a fost abro-
gată prin venirea lui Cristos.
în ce sens a fost legea neputincioasă şi
zadarnică? Oare nu Dumnezeu este Cel care
a dat-o? Putea Dumnezeu să dea un lucru
neputincios şi inutil? Răspunsul este că
Dumnezeu niciodată nu a intenţionat ca a-
ceastă lege să fie legea definitivă a preoţiei.
Ea a avut mai degrabă un caracter preparator
pentru preoţia ideală a lui Dumnezeu, ce
avea să vină. A fost o imagine temporară şi
parţială a realităţii perfecte şi definitive ce
avea să vină.
7:19 Ea a fost neputincioasă şi inutilă în
sensul că n-a făcut nimic desăvârşit. Oa-
menii nu puteau merge nicicând în prezenţa
lui Dumnezeu în Sfânta Sfintelor. Această
distanţare obligatorie dintre Dumnezeu şi om
avea menirea să le amintească în permanenţă
că chestiunea păcatului nu fusese încă rezol-
vată, odată pentru totdeauna.
Dar acum a fost introdusă o nădejde
mai bună, prin care ne apropiem de Dum-

996

Evrei

nezeu. Acea nădejde mai bună este Dom-
nul Isus însuşi; cei care II au pe El ca singu-
ra lor nădejde au acces desăvârşit la Dumne-
zeu în orice clipă.
7:20 Nu numai că s-a produs o modifica-
re în rânduiala preoţiei şi în legea preoţiei,
ci, aşa cum vom vedea îndată, s-a produs o
schimbare şi în metoda inducţiei. Raţiona-
mentul gravitează aici în jurul folosirii jură-
mântului lui Dumnezeu în legătură cu
preoţia lui Cristos. Jurământul semnifică
introducerea a ceea ce este neschimbător şi
veşnic. Rainsbury spune: „Nimic mai prejos
decât însuşi jurământul Dumnezeului Celui
Atotputernic este cel care garantează eficaci-
tatea şi caracterul etern al preoţiei binecu-
vântatului nostru Domn Isus."10
7:21 Preoţii aaronici au fost numiţi în
funcţie fără jurământ. Prin urmare, impli-
caţia care se deduce de aici este că preoţia
lor a avut scopul de a fi provizorie şi nicide-
cum definitivă.
Dar Dumnezeu S-a adresat lui Cristos
printr-un jurământ, când L-a desemnat ca
preot. Forma jurământului o găsim în Psal-
mul 110:4: „Domnul a jurat şi nu-I va
părea rău: «Tu eşti preot în veac, după
rânduiala lui Melchisedec»". Henderson
spune:
Dumnezeu aşează în spatele împuternicirii lui
Cristos realităţile eterne ale tronului Său şi
atributele imuabile ale naturii Sale. Dacă acestea
ar putea suferi modificări, atunci şi noua preoţie
s-ar putea schimba. Altminteri nu poate exista
nici o schimbare."
7:22 Rezultă de aici că Isus este certitu-
dinea (garantul) unui legământ mai bun.
Preoţia aaronică făcea parte din Vechiul
Legământ. Preoţia lui Cristos este legată de
noul legământ. Legământul şi preoţia stau în
picioare sau cad împreună.
Noul Legământ este acordul necondiţio-
nat de har pe care Dumnezeu îl va încheia cu
casa lui Israel şi cu casa lui Iuda, când Dom-
nul Isus îşi va întemeia împărăţia pe pământ
(Ier. 31:33,34). Credincioşii de azi se bucură
de unele din binecuvântările Noului Legă-
mânt, dar deplina sa împlinire nu se va
realiza decât atunci când Israel va fi redresat
şi răscumpărat pe plan naţional.
Isus este certitudinea noului legământ
în sensul că El însuşi este Garantul. Prin
moartea, îngroparea şi învierea Lui, El a
asigurat baza neprihănită de pe care Dumne-
zeu putea împlini termenii legământului.

Preoţia Sa fără de sfârşit este de asemenea
vital legată de împlinirea fără greş a terme-
nilor legământului.
7:23 Am ajuns acum la al treilea şi
ultimul legământ privitor la superioritatea
preoţiei melchisedechiene.
Preoţii Israelului au fost mulţi la număr.
Se spune că au fost optzeci şi patru de mari
preoţi în istoria naţiunii şi, desigur, au exis-
tat nenumăraţi alţi preoţi mai mici. Funcţia
de mare preot era ocupată mereu de altă
persoană, datorită morţii celui ce fusese
mare preot înainte. Slujba suferea astfel de
pe urma acestor întreruperi inevitabile.
7:24 în cazul preoţiei lui Cristos, nu
există nici un neajuns similar, întrucât El
trăieşte în veac. Preoţia Lui nu se transmite
niciodată altcuiva şi nu există nici o întreru-
pere a eficacităţii sale. Este neschimbătoare
şi netransmisibilă.
7:25 Pentru că El trăieşte în veac, poate
să-i mântuiască în chip desăvârşit pe cei
care se apropie prin El de Dumnezeu. în
general prin asta înţelegem lucrarea Sa de a-i
mântui pe păcătoşi de pedeapsa păcatului,
dar, în realitate, scriitorul se referă la lucra-
rea lui Cristos de a-i izbăvi pe sfinţi de
puterea păcatului. Aşadar aici nu este avut în
vedere atât de mult rolul său de Mântuitor,
cât acela de Mare Preot. Nu există nici un
pericol că vreunul din credincioşi se va
pierde. Siguranţa lor eternă depinde de
mijlocirea Lui perpetuă în favoarea lor. EI
poate să-i mântuiască tot timpul pentru că
actuala Sa slujbă la dreapta lui Dumnezeu nu
va mai putea fi niciodată întreruptă prin
moarte.
7:26 Preoţia lui Cristos este superioară
preoţiei lui Aaron şi datorită excelenţei
Persoanei Domnului Isus. El este sfânt în
poziţia Sa înaintea lui Dumnezeu. El este
nevinovat sau fără vicleşug în relaţiile Sale
cu oamenii. El este neîntinat în caracterul
Său personal. El este despărţit de păcătoşi
în viaţa pe care o trăieşte la dreapta lui
Dumnezeu. El a fost înălţat mai presus de
ceruri în actuala şi eterna Sa splendoare. Şi
tocmai un astfel de Mare Preot ne trebuia.
7:27 Spre deosebire de preoţii levitici,
Marele nostru Preot n-are nevoie să aducă
jertfe în fiecare zi... căci lucrul acesta l-a
făcut pentru noi odată pentru totdeauna.
El n-are nevoie să aducă jertfe pentru păca-
tele Sale, pentru că EI este absolut total lipsit
de păcat. El se deosebeşte printr-un al treilea
mod uimitor de foştii preoţi prin faptul că
S-a adus jertfă pe Sine însuşi pentru păca-

Evrei

997

tele oamenilor. Preotul S-a dat pe El însuşi
ca jertfa. Nespus de minunat şi de adânc este
harul lui Isus!
7:28 Legea pune preoţi care sunt nede-
săvârşiţi pe plan personal, ei fiind supuşi
slăbiciunii şi greşelilor; ei sunt sfinţi doar din
punct de vedere ritualistic.
Jurământul lui Dumnezeu, dat după ce
a venit legea, îl numeşte pe Fiul ca Preot
care a fost desăvârşit pentru veşnicie. La
acest jurământ s-a referit versetul 21 din
acest capitol, citând din Psalmul 110:4.
Există extraordinare implicaţii în mate-
rialul pe care tocmai l-am parcurs. Preoţia
umană a fost înlocuită cu o preoţie divină şi
eternă. Prin urmare, de câtă nepricepere dau
dovadă oamenii când stabilesc sisteme preo-
ţeşti după tiparul Vechiului Testament,
uzurpând funcţiile strălucitului nostru Mare
Preot!
B. Slujba Iui Cristos este superioară
slujbei lui Aaron (cap. 8)
8:1 în versetele următoare, se arată că
slujba lui Cristos este superioară slujbei lui
Aaron, pentru că El oficiază într-un sanctuar
superior (v. 1-5) şi în legătură cu un legă-
mânt superior (v. 7-13).
Acum scriitorul a ajuns la punctul prin-
cipal al argumentaţiei sale. El nu rezumă aici
cele spuse anterior, ci enunţă teza de bază
spre care converg toate elementele din aceas-
tă epistolă.
Avem un astfel de Mare Preot. Cuvân-
tul avem transmite o notă de triumf, acesta
fiind răspunsul dat iudeilor care îi tachinau
pe creştinii de la început cu cuvintele: „Noi
avem tabernacolul; noi avem preoţia; noi
avem minunatele veşminte preoţeşti." La
care credinciosul răspunde plin de încredere:
„Da, dar voi nu aveţi decât umbrele acestor
realităţi, pe când noi avem împlinirea lor.
Voi aveţi ceremoniile, dar noi îl avem pe
Cristos. Voi aveţi imaginile, dar noi avem
Persoana. Şi Marele nostru Preot este aşezat
la dreapta tronului Maiestăţii în ceruri.
Nici un alt mare preot nu s-a aşezat vreodată,
considerându-şi lucrarea încheiată, după cum
nici unul nu a ocupat nicând un loc de ase-
menea onoare şi putere."
8:2 El slujeşte poporul în Locul prea-
sfânt din cer. Acesta este adevăratul cort
(tabernacol) ridicat de Domnul, nu de om,
cum s-a întâmplat cu cortul pământesc.
8:3 întrucât una din funcţiile principale
îndeplinite de marele preot a fost de a
aduce atât daruri, cât şi jertfe, rezultă că şi

Marele nostru Preot trebuie să procedeze la
fel.
Prin daruri se înţelege o gamă cuprinză-
toare de ofrande aduse lui Dumnezeu. Iar
jertfele erau darurile în care era ucis un
animal. Ce oferă Cristos? Acestei întrebări
nu i se dă răspuns direct decât în capitolul 9.
8:4 Versetul acesta trece peste întrebarea
referitoare la ce oferă Cristos, amintindu-ne
că pe pământ El n-ar fi eligibil să ofere
daruri în cort sau în templu. Domnul nostru
descindea din seminţia lui Iuda, iar nu din
aceea a lui Levi şi din familia lui Aaron. Din
această pricină El nu era calificat să slujeas-
că în templul pământesc. Când citim în
evanghelii că Isus S-a dus la templu (vezi
Luca 19:45), trebuie să înţelegem că S-a dus
doar în zona din jurul templului, iar nu în
Locul Sfânt sau în Sfânta Sfintelor.
Desigur cu asta se ridică întrebarea dacă
Cristos a îndeplinit vreo funcţie de mare
preot când S-a aflat pe pământ, sar dacă Şi-a
început lucrarea preoţească doar după ce S-a
suit la Cer? Ideea centrală a versetului 4 este
că El nu a fost calificat pe pământ să acţio-
neze ca preot levitic şi nu putea sluji in
templul de la Ienisalim. Dar asta nu înseam-
nă că El nu putea îndeplini funcţiile unui
preot după rânduiala lui Melchisedec. La
urma urmelor, rugăciunea Lui de la loan 17
este o rugăciune de mare preot şi, desigur,
aducerea Sa pe Sine însuşi ca unică jertfa
desăvârşită la Calvar a fost negreşit un act
preoţesc (vezi 2:17).
8:5 Tabernacolul (cortul) de pe pământ a
fost copia sanctuarului ceresc. Conformaţia
sa a descris maniera în care poporul legă-
mântului lui Dumnezeu se putea apropia de
El ca să I se închine. Mai întâi, era uşa curţii
exterioare, apoi altarul jertfei arderii de tot,
apoi ligheanul. După aceea preoţii intrau în
Locul Sfânt iar marele preot intra în Sfânta
Sfintelor, unde Se manifesta însuşi Dumne-
zeu.
Cortul (tabernacolul) nu a avut niciodată
menirea de a fi sanctuarul definitiv, ci doar
o copie şi o umbră. Când Dumnezeu 1-a
chemat pe Moise să se suie pe Muntele Sinai
şi i-a spus să construiască cortul, El i-a dat
un proiect bine alcătuit, un plan tehnic după
care să se ghideze. Acest model a fost tipul
unei realităţi superioare, cereşti.
De ce subliniază scriitorul acest lucru cu
atâta pregnanţă? Pentru a imprima în minţile
unora care ar fi ispitiţi să revină la iudaism
că, procedând astfel, ar schimba substanţa pe
nişte umbre, când, în realitate, se cuvine ca

998

Evrei

ei să treacă de la umbre Ia realitatea propriu-
zisă.
Versetul 5 ne învaţă fără echivoc că
instituţiile din Vechiul Testament au fost
tipuri ale realităţilor cereşti; prin urmare,
justifică învăţătura tipologiei, atunci când
aceasta este predată în consonanţă cu Scrip-
tura şi fără să dăm frâu liber fanteziei.
8:6 Versetul acesta este tranziţia de la
tema sanctuarului superior la discuţia despre
legământul mai bun.
Mai întâi, avem o comparaţie. Slujba lui
Cristos este tot atât de superioară slujbei
preoţilor aaronici, pe cât legământul mediat
de El este superior celui vechi.
în al doilea rând, ni se oferă un motiv:
legământul este mai bun pentru că este
legiferat pe făgăduinţe mai bune.
Slujba lui Cristos este infinit mai bună.
El nu a adus un animal ca jertfă, ci S-a adus
pe Sine jertfă. El a înfăţişat valoarea propriu-
lui Său sânge, nu sângele taurilor şi al capre-
lor. El a îndepărtat păcatele, spre deosebire
de preoţii din vechiul legământ, care doar le
acopereau. El le-a dat credincioşilor o conşti-
inţă desăvârşită, nu doar o amintire făcută
odată la un an asupra păcatelor. El ne-a
deschis calea ca să pătrundem în prezenţa lui
Dumnezeu, nu să stăm afară, la distanţă.
EI este Mediatorul unui legământ mai
bun. Ca Mediator El stă între Dumnezeu şi
om, aruncând o punte peste prăpastia ce-i
despărţea. Griffith Thomas face o compara-
ţie succintă a legămintelor:
Legământul este „mai bun" pentru că este ab-
solut, iar nu condiţionat; spiritual, iar nu carnal;
universal, iar nu local; etern, iar nu vremelnic;
individual, iar nu naţional; şi intern, iar nu
extern.12
Este un legământ mai bun pentru că se
întemeiază pe făgăduinţe mai bune. Legă-
mântul legii promitea binecuvântarea în
schimbul ascultării, dar ameninţa cu moartea
pe cei ce erau neascultători. El reclama
neprihănirea, dar nu conferea şi putinţa de a
îndeplini această neprihănire.
Noul Legământ este un legământ necon-
diţionat al harului. El atribuie neprihănirea
acolo unde aceasta lipseşte cu desăvârşire.
Noul Legământ îi învaţă pe oameni cum să
trăiască neprihănit, dându-le şi puterea să
facă acest lucru şi răsplătindu-i atunci când
procedează astfel.
8:7 Primul legământ nu era perfect,
adică nu reuşea să realizeze o relaţie ideală

între om şi Dumnezeu. El n-a avut nicicând
menirea de a fi legământul definitiv, ci a
îndeplinit doar rolul de pregătitor al venirii
lui Cristos. Faptul că se menţionează ulterior
al doilea legământ arată că primul nu a fost
ideal.
8:8 în realitate neajunsul nu rezidă în
primul legământ: „legea este sfântă şi porun-
ca sfântă şi dreaptă şi bună" (Rom. 7:12).
Mai degrabă, problema era la oamenii cărora
le-a fost dat legământul dintâi, întrucât mate-
rialul brut cu care trebuia să opereze legea
nu era de calitate. Căci, ca o mustrare, El
le-a spus.... El nu a mustrat legământul, ci
oamenii legământului Său. Primul legământ
se baza pe promisiunea omului că va asculta
(Ex. 19:8; 24:7) şi, prin urmare, nu era desti-
nat să dăinuie multă vreme. Noul Legământ
este o recitare, de la început până la sfârşit,
a ceea ce Dumnezeu Se învoieşte să facă; în
asta constă tăria sa.
Scriitorul citează acum din Ieremia
31:31-34, pentru a demonstra că în Scriptu-
rile ebraice Dumnezeu promisese un Legă-
mânt Nou. întreaga argumentaţie gravitează
în jurul cuvântului nou. Dacă vechiul ar fi
fost suficient şi satisfăcător, ce nevoie ar mai
fi fost să se introducă unul nou?
Şi totuşi Dumnezeu a promis în mod
special că va încheia un nou legământ cu
casa lui Israel şi cu casa lui Iuda. Cum s-a
arătat mai sus, noul legământ are de a face,
în principal, cu naţiunea Israel, nu cu biseri-
ca. El îşi va găsi împlinirea deplină când va
reveni Cristos să domnească peste Israel ca
naţiune pocăită şi răscumpărată. între timp,
credincioşii se înfruptă din unele binecuvân-
tări ale acestui legământ. Astfel când Mântu-
itorul a dat ucenicilor cupa cu vin, spunând:
„Acesta este noul legământ în sângele Meu.
Faceţi acest lucru, ori de câte ori beţi din ea,
în amintirea Mea" (1 Cor. 11:25). Henderson
citează următoarele:
Şi astfel facem distincţie între interpretarea pri-
mară referitoare la Israel şi aplicaţia secundară,
spirituală, la biserica de astăzi. în prezent ne bu-
curăm, în puterea Duhului Sfânt, de binecuvân-
tările noului legământ; şi totuşi, vor mai exista
în viitor alte manifestări faţă de Israel, după
făgăduinţa lui Dumnezeu.13
8:9 Dumnezeu a făgăduint concret că
Noul Legământ nu va fi ca legământul pe
care 1-a încheiat cu ei când i-a scos, de mână,
din Egipt. în ce fel se va deosebi? El nu ne
spune, dar poate că răspunsul poate fi dedus

Evrei

999

din restul versetului, Pentru că n-au stăruit
în legământul Meu, nici Mie nu Mi-a
păsat de ei, zice DOMNUL. Legământul legii
a dat greş pentru că a fost condiţionat, recla-
mând ascultare de la un popor care nu era în
stare de ascultare. Făcând Noul Legământ un
legământ necondiţionat al harului, Dumne-
zeu evită orice posibilitate de eşec, întrucât
împlinirea depinde numai şi numai de El
însuşi. Or, El nu poate da greş!
Citatul din Ieremia conţine o schimbare
radicală. Cuvintele din textul ebraic al citatu-
lui din Ieremia 31:32 sună astfel: „deşi le-am
fost soţ". Unele traduceri de la început ale
acestui text din Ieremia sunau astfel: „prin
urmare i-am desconsiderat (sau: M-am
depărtat de ei)." Duhul Sfanţ, Care a inspirat
cuvintele rostite de Ieremia şi a supravegheat
conservarea Bibliei, 1-a călăuzit pe scriitorul
cărţii Evrei să selecteze această versiune
alternativă.
8:10 Observaţi repetarea cuvintelor: Eu
voi. Vechiul Legământ îi spune omului ce
trebuie să facă; Noul Legământ ne spune ce
va face Dumnezeu. După ce au trecut zilele
neascultării lui Israel, El va pune legile Lui
în mintea lor pentru ca să le cunoască, şi în
inima lor, pentru ca să le iubească. Ei vor
dori să asculte, nu de teama pedepsei, ci din
iubire pentru El. Legile nu vor mai fi scrise
în piatră, ci pe tăbliile de carne ale inimii.
Eu voi fi Dumnezeul lor iar ei vor fi
poporul Meu. Asta denotă apropiere. VT îi
spunea omului să stea departe; harul îi spune
să se apropie. De asemenea îi vorbeşte de-
spre o legătură neîntreruptă şi o siguranţă
necondiţionată. Nimic nu va întrerupe aceas-
tă legătură cumpărată cu preţul sângelui.
8:11 Noul Legământ include şi cunoştin-
ţa universală a Domnului. în timpul Glorioa-
sei Domnii a lui Cristos, nu va mai fi nevoie
ca un om să-şi înveţe aproapele sau fratele
să-L cunoască pe DOMNUL. Căci toţi vor
avea conştientizarea lăuntrică a lui, de la cel
mai mic până la cel mai mare: „Pământul va
fi plin de cunoştinţa DOMNULUI cum sunt
apele care acoperă marea" (Isa. 11:9).
8:12 Dar bucuria cea mai mare va consta
în faptul că Noul Legământ promite îndurare
pentru cei nelegiuiţi şi uitare pe veci a păca-
telor lor. Legea era inflexibilă şi nemiloasă
în această privinţă: „Orice abatere şi orice
neascultare primea o dreaptă răsplată" (Ev.
2:2).
Mai mult, legea nu putea să se ocupe
efectiv de păcate. Ea asigura ispăşire de
păcate, dar nu şi îndepărtarea acestora. (Ter-

menul ebraic pentru ispăşire provine de la
verbul a acoperi.) Jertfele prescrise de lege
îl făceau pe om curat din punct de vedere
ceremonial, adică îl calificau să se angajeze
în viaţa religioasă a naţiunii. Dar această
curăţire ritualistică era externă şi nu se atin-
gea de viaţa lăuntrică a omului. Nu asigura
curăţirea morală, după cum nu-i dădea un
cuget curat.
8:13 Faptul că Dumnezeu introduce un
Nou Legământ înseamnă că primul este
învechit. întrucât aşa stau lucrurile, nici nu
mai trebuie să se pună problema revenirii la
lege. Şi totuşi, exact asta erau ispitiţi unii
dintre cei ce-şi spuneau credincioşi să facă.
Autorul le atrage atenţia că legământul legii
este demodat; că a fost introdus un legământ
mai bun. Prin urmare, trebuie să se pună de
acord cu Dumnezeu.
C. Ofranda adusă de Cristos este supe-
rioară jertfelor din Vechiul Testament
(9:1-10:18)
9:1 La 8:3 scriitorul a amintit în treacăt
faptul că fiecare mare preot trebuie să aibă
ce oferi. Acum el este gata să discute ofran-
da adusă de minunatul nostru Mare Preot,
contrastând-o cu ofrandele din VT. Pentru a
introduce tema de care se va ocupa, el face
o trecere rapidă în revistă a conformaţiei
cortului şi a regulilor ce guvernau închina-
rea.
9:2 Tabernacolul a fost o construcţie
asemănătoare unui cort, în care Dumnezeu a
locuit în mijlocul israeliţilor începând din
perioada încartiruirii lor la Muntele Sinai şi
până la zidirea templului. Zona din jurul
tabernacolului se numea curtea exterioară, ce
era împrejmuită cu un gard alcătuit dintr-o
serie de stâlpi de bronz între care era întinsă
o pânză de in. Când israelitul intra în curtea
cortului prin poarta de răsărit, el se apropia
de altarul arderii de tot, unde erau tăiate şi
arse animalele de jertfă. Apoi ajungea la
ligheanul aşezat pe un stativ mare de bronz,
în a cărui apă preoţii îşi spălau mâinile şi
picioarele.
Tabernacolul propriu-zis avea 45 de
picioare lungime, 15 picioare lăţime şi 15
picioare înălţime (13 m, 4,5 m şi 4,5 m).
Era împărţit în două compartimente. Primul,
Locul Sfânt, avea 30 de picioare (circa 9 m)
lungime iar al doilea, Locul Preasfânt, avea
15 picioare lungime (4,5m).
Cortul era alcătuit dintr-un cadru de lemn
acoperit cu perdele din păr de capră şi pentru
protecţie împotriva ploii avea deasupra piei

1000

Evrei

de animale. Aceste acoperământuri formau
partea de deasupra, spatele şi laturile cortu-
lui. Partea din faţă a tabernacolului era un
văl brodat.
Locul Sfânt conţinea trei obiecte de
mobilier:
1.	Masa cu pâinile punerii înainte, pe
care se aflau douăsprezece turte de pâine,
reprezentând cele douăsprezece seminţii ale
lui Israel. Aceste turte se numeau „pâinea
Prezenţei" pentru că erau aşezate înaintea
feţei sau prezenţei lui Dumnezeu.
2.	Sfeşnicul de aur cu şapte braţe îndrep-
tate în sus şi purtând lămpi care ardeau cu
untdelemn.
3.	Altarul aurit al tămâierii, pe care se
ardea tămâie sfântă dimineaţa şi seara.
9:3 După perdeaua a doua se afla
Locul Preasfânt sau Sfânta Sfintelor. Aici
Dumnezeu Se manifesta printr-un nor lumi-
nos şi strălucitor. Era singurul loc de pe
pământ unde i se permitea omului să se
apropie de El cu sângele ispăşirii.
9:4 Acest al doilea compartiment al
tabernacolului iniţial conţinea chivotul
legământului, un scrin mare de lemn aco-
perit peste tot cu aur. înăuntrul lui erau:
vasul de aur conţinând mana, toiagul lui
Aaron care înfrunzise, şi cele două table
ale legii. (Mai târziu când a fost înălţat
templul, n-a mai fost nimic în chivot, decât
tablele legii — vezi 1 Regi 8:9).
Versetul 4 spune că în Locul Preasfânt se
mai afla cădelniţa de aur. Cuvântul grec
tradus prin cădelniţă14 poate însemna fie
altarul de tămâiere (menţionat la Ex. 30:6 ca
fiind în Locul Sfânt), fie cădelniţa în care
marele preot purta tămâia. Explicaţia cea
mai satisfăcătoare este aceasta din urmă. In
opinia scriitorului, cădelniţa îşi avea locul în
Locul Preasfânt, întrucât marele preot o
purta de la altarul tămâierii în Locul Prea-
sfânt în Ziua Ispăşirii.
9:5 Capacul de aur al chivotului legă-
mântului era cunoscut sub denumirea de
scaunul îndurării. Deasupra lui erau două
figurine cunoscute sub denumirea de heru-
vimi, care se priveau faţă în faţă, cu aripile
întinse şi cu capetele aplecate peste capacul
chivotului.
Scritorul se mărgineşte la această succin-
tă descriere, întrucât nu a avut intenţia de a
vorbi cu de-amănuntul despre aceste lu-
cruri, ci doar a dorit să schiţeze conţinutul
tabernacolului şi modul de apropiere de
Dumnezeu pe care îl întruchipa.
9:6 întrucât scriitorul s-a decis să con-

trasteze ofranda lui Cristos cu ofrandele
aduse în cadrul iudaismului, el va trebui, mai
întâi de toate, să le prezinte pe cele prescrise
de lege. La această categorie ar putea alege
multe, dar el se opreşte asupra celor mai
importante din cadrul întregului sistem al
legii, anume: jertfa care se aducea în marea
Zi a Ispăşirii (Lev. 16). Dacă va putea dove-
di că lucrarea lui Cristos este superioară
aceleia săvârşite de marele preot în această
zi aparte din calendarul religios al Israelului,
îşi va fi susţinut cu succes punctul de vedere.
Preoţii aveau acces la cortul exterior,
adică Locul Sfânt, unde intrau în permanen-
ţă, aducându-şi la îndeplinire obligaţiile
ritualistice. Oamenii de rând nu aveau voie
să pătrundă în această încăpere, fiind obligaţi
să rămână afară.
9:7 Numai un singur om din lume putea
intra în Sfânta Sfintelor: marele preot al
Israelului. Şi chiar şi acest unic om, dintr-o
rasă unică, dintr-un trib unic şi dintr-o fami-
lie unică putea intra doar într-o singură zi din
an: Ziua Ispăşirii. Dar când intra, avea obli-
gaţia de a duce un lighean cu sânge, pe care
îl aducea pentru sine însuşi şi pentru
păcatele comise din neştiinţă de oameni.
9:8 Această acţiune semnifica profunde
adevăruri spirituale. Duhul Sfânt îi învăţa pe
oameni că păcatul a creat o distanţă între om
şi Dumnezeu şi că, prin urmare, omul trebuie
să se apropie de Dumnezeu printr-un media-
tor. Iar mediatorul se putea apropia de Dum-
nezeu numai prin intermediul sângelui victi-
mei sacrificate. Era o lecţie practică menită
să-i înveţe pe oameni că drumul care ducea
în prezenţa lui Dumnezeu nu le fusese încă
deschis închinătorilor.
Accesul imperfecta continuat atâta timp
cât a rămas în picioare cortul dintâi. în
acest punct e preferabilă traducerea lui Dar-
by: „Atâta timp cât primul tabernacol îşi
avea locul său". Tabernacolul a fost înlocuit
cu templul ridicat în timpul domniei lui
Solomon, dar a continuat să-şi aibă locul
până la moartea, îngroparea şi învierea lui
Cristos. Principiile pe care le vestea referitor
la apropierea de Dumnezeu au fost încă
valabile până când s-a rupt perdeaua din
templu în două, de sus până jos.
9:9 Sistemul cortului dintâi a fost sim-
bolic pentru vremea de acum. Ca imagine
a unei realităţi superioare ce avea să vină, el
reprezenta în mod nedesăvârşit lucrarea
desăvârşită a lui Cristos.
Darurile şi jertfele nu puteau să-i facă
niciodată pe închinători desăvârşiţi în ce

Evrei

1001

priveşte conştiinţa. Dacă s-ar fi dobândit o
totală izbăvire de păcat, atunci conştiinţa
celui care aducea jertfa ar fi fost eliberată de
vinovăţia păcatului. Dar lucrul acesta nu s-a
întâmplat niciodată.
9:10 De fapt, jertfele levitice se ocupau
doar de întinările ritualistice. Ele se refereau
la chestiuni exterioare, cum ar fi alimentele
şi băuturile curate şi necurate şi spălările
ceremoniale care îi eliberau pe oameni de
impuritatea rituală, neocupându-se de necu-
răţia morală.
Jertfele priveau un popor care se afla
într-o relaţie de legământ cu Dumnezeu. Ele
aveau menirea de a menţine poporul într-o
poziţie de puritate rituală, pentru ca să se
poată închina. Ele nu aveau însă nimic de a
face cu mântuirea sau cu curăţirea de păcat.
Oamenii erau salvaţi prin credinţa în Dom-
nul, pe baza lucrării lui Cristos aflată încă în
viitor.
în fine, jertfele aveau un caracter vremel-
nic, fiind impuse până Ia vremea reformă-
rii. Ele anticipau venirea lui Cristos şi jertfa
Sa desăvârşită. Prin vremea reformării se
are în vedere aici epoca creştină.
9:11 Cristos S-a arătat ca mare Preot al
bunurilor viitoare,15 adică al extraordinare-
lor binecuvântări pe care le revarsă El peste
cei ce II primesc.
Sanctuarul Său este un cort mai mare şi
mai desăvârşit, care nu e făcut de mâini
omeneşti în sensul că nu e construit din
materiale de construcţie. Ci este sanctuarul
din cer, locuinţa lui Dumnezeu.
Locul Lui de slujire nu e
Un templu făcut de mâini omeneşti;
Ci El slujeşte chiar în cer.
Preoţia Lui fiind cerească;
In El umbrele legii
Toate s-au împlinit, acum retrăgându-se.
— Thomas Kelly
9:12 Domnul nostru a intrat, odată
pentru totdeauna, în  Locul Preasfânt.
Când S-a înălţat la Cer, El a intrat în prezen-
ţa lui Dumnezeu, după ce a încheiat lucrarea
de răscumpărare de la Calvar. Cuvintele:
odată pentru totdeauna trebuie să producă
o bucurie necurmată în inimile noastre. Da,
lucrarea e săvârşită. Domnul să fie lăudat!
El a oferit propriul Său sânge, nu sân-
gele taurilor şi al ţapilor. Sângele animalelor
nu avea puterea de a îndepărta păcatele. El
avea eficacitate doar în cazul ofenselor de
ordin tehnic, respectiv al încălcării regulilor

ritualistice. Dar sângele lui Cristos are o
valoare nemărginită, căci puterea sa este
suficientă pentru a curaţi toate păcatele
tuturor oamenilor care au trăit vreodată, care
trăiesc în prezent şi care vor trăi vreodată.
Desigur, puterea sa e aplicabilă doar în cazul
celor care vin la El prin credinţă. Dar poten-
ţialul său de curăţire este nelimitat.
Prin jertfa Sa El a obţinut răscumpăra-
rea eternă. Preoţii de odinioară obţineau
doar o ispăşire anuală. Prin urmare, între cele
două jertfe este o diferenţă uriaşă.
9:13 Pentru a ilustra diferenţa dintre
jertfa lui Cristos şi ceremoniile legii, scriito-
rul îşi îndreaptă acum atenţia spre ritualul
vacii stropite. Potrivit legii, dacă un israelit
se atingea de un cadavru, devenea necurat
din punct de vedere ceremonial timp de
şapte zile. Remediul consta în amestecarea
cenuşii unei vaci cu apă curată de izvor,
persoana întinată fiind stropită în ziua a treia
şi a şaptea, după care devenea curată. Mantie
precizează:
Cenuşa era considerată o concentrare a proprie-
tăţilor esenţiale ale ofrandei de păcat, la acest
element putându-se apela oricând, în condiţii de
minim deranj şi fără pierdere de timp. O vacă
roşie avea efect pentru veacuri de-a rândul. Se
consemnează că a fost nevoie doar de şase în
toată istoria evreilor, pentru că o cantitate cât de
mică de cenuşă avea un extraordinar de mare
efect de curăţire când era amestecată cu apa
curată de izvor (Numeri 19:17).IA
9:14 Dacă cenuşa unei vaci avea o putere
atât de mare de a curaţi una din cele mai
grave forme de întinăciune exterioară, cu cât
mai puternic este sângele lui Cristos pentru
a curaţi de păcatele lăuntrice cele mai mur-
dare!
Ofranda Sa S-a făcut prin Duhul Cel
veşnic. Există oarecari deosebiri de vederi cu
privire la sensul acestei sintagme. După unii,
sensul ei ar fi: „printr-un duh veşnic", adică
duhul binevoitor cu care a depus El jertfa Sa,
în contrast cu caracterul involuntar al jertfe-
lor animale. în schimb, alţii cred că sensul ei
corect este: „prin duhul Său veşnic." Noi
însă credem că aici este vorba despre Duhul
Sfânt; Domnul a depus jertfa Sa în puterea
Duhului Sfânt.
Jertfa a fost adusă Iui Dumnezeu. El a
fost Mielul lui Dumnezeu, fără pată şi fără
păcat, a cărui perfecţiune morală L-a califi-
cat să fie purtătorul păcatelor noastre. Jertfe-
le animale trebuiau să fie de o perfecţiune

1002

Evrei

fizică. El a fost de o perfecţiune morală.
Sângele Lui curăţeşte conştiinţa de
faptele moarte, ca să slujească Dumnezeul
Cel viu.
9:15 Versetele anterioare au subliniat
superioritatea sângelui Noului Legământ faţă
de sângele Vechiului Legământ. Asta ne
conduce la concluzia din versetul 15: anume
că Cristos este Mediatorul Noului Legă-
mânt, după cum explică Wuest:
Cuvântul „mediator" este traducerea termenului
mesites, care se referă la o persoană ce intervine
între alte două persoane, pentru a reface pacea
sau prietenia dintre acestea, pentru a încheia un
contract sau a ratifica un legământ. Aici Mesia
joacă rolul de intermediar sau mediator între un
Dumnezeu sfânt şi omul păcătos. Prin moartea
Sa pe cruce, El îndepărtează obstacolul (păcatul)
care a provocat înstrăinarea dintre om şi Dum-
nezeu. Când păcătosul acceptă meritele jertfei
lui Mesia, vina şi pedeapsa păcatului său dispar,
puterea păcatului în viaţa lui este frântă iar el
devine receptorul naturii divine. înstrăinarea
dintre el şi Dumnezeu, atât pe plan juridic, cât şi
personal, dispare.17
Acum cei care sunt chemaţi pot primi
moştenirea veşnică făgăduită. Prin lucrarea
lui Cristos sfinţii din Vechiul Testament
precum şi cei din Noul Testament se bucură
de mântuire veşnică şi de răscumpărare
veşnică.
Ceea ce-i califică pe credincioşii din era
pre-creştină să aibă parte de moştenire este
faptul că moartea — adică moartea lui
Cristos — a avut loc. Moartea Lui îi răscum-
pără de abaterile făptuite sub lege.
într-o anumită privinţă am putea spune
că Dumnezeu i-a salvat pe cei din VT „pe
credit". Ei au fost îndreptăţiţi prin credinţă,
aşa cum erau. Dar Cristos încă nu murise.
Atunci cum a putut Dumnezeu să-i mântu-
iască? Răspunsul e că i-a mântuit pe baza a
ceea ce ştia că va înfăptui Cristos. Ei nu
ştiau aproape nimic despre ceea ce avea să
înfăptuiască Cristos la Calvar. Dar Dumne-
zeu ştia şi a trecut valoarea acelei lucrări în
contul lor, atunci când au crezut relevaţia
care le-a dăruit-o El despre Sine.
într-o privinţă, o mare datorie, rezultată
în urma abaterilor, s-a acumulat sub Vechiul
Legământ. Prin moartea Sa, Cristos i-a
răscumpărat pe credincioşii din prima dis-
pensaţie de aceste abateri.
Maniera în care Dumnezeu i-a salvat prin
lucrarea încă viitoare a lui Cristos este cu-

noscută (în engleză, n.tr.) sub denumirea de
„pretermission" (adică ispăşire sau iertare
anticipată) a păcatelor. O discuţie pe tema
aceasta o găsim la Romani 3:25, 26.
9:16 Aducând vorba despre moştenire în
versetul 15, autorul îşi aminteşte că înainte
ca ultima voinţă sau testamentul cuiva să
poată fi omologat, trebuie să se dovedească
moartea testatorului. De obicei un certificat
de deces este o probă suficientă în acest
sens.
9:17 Se poate ca testatorul să-şi fi alcă-
tuit testamentul cu mulţi ani înainte şi să-1 fi
păstrat în siguranţă, dar el nu intră în vigoare
decât după moartea sa. Atâta timp cât este în
viaţă, averea lui nu poate fi distribuită la cei
pe care i-a numit în testament.
9:18 Acum discuţia se deplasează de la
tema testamentului cuiva la aceea a Vechiu-
lui Legământ dat de Dumnezeu prin inter-
mediul lui Moise. (Termenii din engleză:
„covenant" (legământ) şi „testament" sunt
traducerea unuia şi aceluiaşi termen din
greacă, diatheke.) Şi aici a fost necesar să
aibă loc un deces, care a fost ratificat prin
vărsarea de sânge.
în vremurile de demult fiecare legământ
era validat prin moartea jertfitoare a unui
animal. Sângele constituia garanţia că se vor
împlini termenii legământului.
9:19 După ce Moise a recitit legile în
auzul Israelului, a luat sânge de viţei şi de
ţapi, cu apă, lână stacojie şi isop, stropind
atât cartea însăşi, cât şi tot poporul. în
felul acesta Moise a efectuat ceremonia
pentru pecetluirea solemnă a legământului.
La Exod 24:1-11 citim că Moise a stro-
pit altarul şi poporul; nu se aminteşte însă
că s-ar fi stropit şi cartea, după cum nu se
pomeneşte nimic despre apă, lâna stacojie
sau isopul. Este mai bine să considerăm
aceste texte ca relatări separate, dar compli-
mentare.
Cele două părţi între care s-a încheiat
contractul au fost: Dumnezeu, reprezentat
prin altar, şi poporul, legământul propriu-zis
fiind cartea. Sângele stropit obliga ambele
părţi să respecte clauzele legământului.
Poporul a promis că va asculta iar DOMNUL
a promis că îi va binecuvânta pe israeliţii
dacă vor face ce au promis.
9:20 în timp ce stropea, Moise a spus:
Acesta este sângele legământului pe care
vi 1-a poruncit Dumnezeu." Această acţiu-
ne punea în joc viaţa poporului, dacă nu
păzea legea.
9:21 In mod similar, Moise a stropit cu

Evrei

1003

sânge cortul şi toate vasele folosite în
cadrul închinării. Ritualul acesta nu se găseş-
te în VT. Sângele nu figurează în pasajul de
la Exod 40 referitor la consacrarea cortului.
Totuşi simbolismul este clar. Tot ce intră în
contact cu omul păcătos este întinat şi, prin
urmare, trebuie curăţit.
9:22 Aproape tot ce se afla sub lege era
curăţit cu sânge. Existau însă şi excepţii.
De pildă, când un om era numărat în cadrul
recensământului, fiind inclus în rândul copi-
ilor lui Israel, el putea aduce o jumătate de
siclu de argint ca „bani pentru ispăşire", în
locul unei jertfe de sânge (Ex. 30:11-16).
Moneda era un semn ce simboliza ispăşirea
pentru sufletul omului, ca el să poată fi
socotit ca făcând parte din poporul lui Dum-
nezeu. O altă excepţie o găsim la Levitic
5:11, unde anumite forme de necurăţie ritua-
listică se puteau rezolva prin aducerea unei
ofrande de făină fină.
Aceste excepţii tratau ispăşirea sau
acoperirea păcatului, deşi, în general vor-
bind, pentru ispăşire era nevoie de o jertfă de
sânge. Dar în ce priveşte curăţirea de păcat,
aici nu mai există excepţii, ci trebuie neapă-
rat să aibă loc o vărsare de sânge.
9:23 Restul capitolului 9 compară şi
contrastează cele două legăminte. Mai întâi,
cortul pământesc trebuia să fie curăţit cu
sângele taurilor şi al ţapilor. După cum s-a
arătat aceasta era o purificare ceremonială.
Era o sfinţire simbolică a unui sanctuar
simbolic.
Sanctuarul ceresc era realitatea reprezen-
tată printr-o copie: cortul de pe pământ, care
trebuia curăţit cu jertfe mai bune decât
acestea, adică cu jertfele lui Cristos. Folosi-
rea pluralului pentru a descrie ofranda unică
adusă de Cristos este o figură de stil, cunos-
cută sub denumirea de „pluralul majestăţii".
S-ar putea să ne surprindă faptul că şi
locurile cereşti trebuiesc curăţite. In sensul
acesta textul de la Iov 15:15 ne-ar putea
oferi un indiciu. Acolo citim că „cerurile nu
sunt curate înaintea Lui". Asta se datorează
negreşit faptului că Satan a comis primul act
de păcătuire în cer (Isa. 14:12-14) şi faptului
că el încă are acces în prezenţa lui Dumne-
zeu, ca pârâş al fraţilor (Apo. 12:10).
9:24 Cristos n-a intrat în sanctuarul
făcut de mâini omeneşti, care era o întruchi-
pare a celui adevărat, ci a intrat chiar în
cer, unde se înfăţişează acum pentru noi,
înaintea Iui Dumnezeu.
Este greu să înţelegem cum poate cineva
dori să se lase de realitate şi să revină la

copia acesteia. E de neînţeles cum cineva
poate să-L părăsească pe Marele Preot care
slujeşte în sanctuarul ceresc, pentru a reveni
Ia preoţii Israelului, cei ce slujeau în cortul
simbolic.
9:25 Domnul Isus nu a adus jertfe repe-
tate, cum proceda marele preot aaronic.
Acesa din urmă intra în Locul Preasfânt o
dată pe an — adică, în Ziua Ispăşirii, şi nu
aducea propriul său sânge ca jertfă, ci sânge-
le animalelor de jertfă.
9:26 Dacă Cristos ar fi adus jertfe repeta-
te, asta ar fi presupus şi suferinţe repetate,
întrucât jertfa a constat din însăşi viaţa Sa.
Este de neconceput ca El să fi suferit agonii-
le Calvarului din timp în timp, de Ia înteme-
ierea lumii! în plus, asta ar fi fost şi inutil!
Sub Noul Legământ există:
1.	O finalitate pozitivă — El S-a arătat
odată pentru totdeauna. Lucrarea nu mai
trebuie repetată.
2.	Un timp potrivit — El S-a arătat la sfâr-
şitul veacurilor, adică după ce Vechiul
Legământ a demonstrat concludent eşe-
cul şi neputinţa omului.
3.	O lucrare desăvârşită — El S-a arătat ca
să înlăture păcatul. Accentul cade pe
cuvântul a înlătura. Cu alte cuvinte, nu
se mai punea problema unei ispăşiri
anuale, ci acum a intervenit iertarea
veşnică.
4.	O jertfă personală — El a îndepărtat
păcatul prin jertfa Sa, adică jertfindu-Se
pe Sine, căci în propriul Său trup a purtat
El pedeapsa pe care o meritau păcatele
noastre.
Purtând ruşirea şi sfidând ocara,
In locul Meu osândit El a stat,
Pecetluindu-mi iertarea cu sângele Lui.
Aleluia! Ce Mântuitor măreţ!
— Philip P. Bliss
9:27 Versetele 27 şi 28 par să prezinte
un alt contrast între Vechiul şi Noul Legă-
mânt. Legea îi condamna pe păcătoşi să
moară o singură dată, iar după aceea vine
judecata. Legea a fost dată unor oameni
care erau deja păcătoşi şi care nu puteau s-o
păzească în mod desăvârşit. Prin urmare, ea
a devenit un mijloc de osândire a tuturor
celor care se aflau sub ea.
9:28 Noul Legământ introduce jertfa
infinită a lui Cristos; El S-a adus jertfă o
singură dată ca să poarte păcatele multo-
ra. Noul Legământ ne prezintă binecuvân-

1004

Evrei

tata nădejde a iminentei Sale Reveniri; celor
care îl aşteaptă cu nerăbdare El se va
arăta a doua oară. Dar când va veni El din
nou, nu va veni pentru a Se ocupa de proble-
ma păcatului, întrucât lucrarea aceea a
săvârşit-o deja pe cruce. El va veni pentru a-i
duce pe ai Săi acasă, în cer. Aceasta va fi
culminarea mântuirii lor; ei vor primi trupu-
rile lor proslăvite şi vor fi pe veci feriţi de
orice atingere a păcatului.
Sintagma: cei care îl aşteaptă cu nerăb-
dare este o descriere a adevăraţilor credin-
cioşi. Toţi copiii Domnului aşteaptă reveni-
rea Lui, deşi s-ar putea să nu fie întrutotul de
acord cu privire la succesiunea exactă în care
se vor desfăşura evenimentele la a doua Sa
venire.
Biblia nu ne învaţă nicăieri că doar un
anumit grup de creştini duhovniceşti vor fi
luaţi în cer cu prilejul Răpirii. Mai degrabă,
participanţii sunt descrişi ca aparţinând la
două categorii: „morţii în Cristos" şi „noi cei
vii, care rămânem" (1 Tes. 4:16, 17). Asta
înseamnă că toţi credincioşii, şi morţi, şi vii,
vor fi răpiţi la cer. La 1 Corinteni 15:23
participanţii sunt definiţi drept: „cei care sunt
ai lui Cristos".
Adesea s-a scos în evidenţă că avem trei
arătări ale lui Cristos în versetele 24-28, care
pot fi rezumate în felul următor:
Versetul 26: El S-a arătat. Asta se referă
la prima Sa venire, când a venit pe pământ
ca să ne salveze de pedeapsa păcatului (tim-
pul trecut al mântuirii).
Versetul 24: El Se arată acum. Este o
referire la slujba (lucrarea) Sa actuală, desfă-
şurată în prezenţa lui Dumnezeu, pentru a ne
salva de puterea păcatului (timpul prezent al
mântuirii).
Versetul 28: El Se va arăta. Asta se
referă la iminenta Sa întoarcere, când ne va
salva de prezenţa păcatului (timpul viitor al
mântuirii).
10:1 Legea era doar umbra bunurilor
viitoare ce aveau să vină. Ea avea darul de
a îndrepta privirile oamenilor în viitor, spre
Persoana şi lucrarea lui Cristos, dar era un
palid înlocuitor al realităţii. A prefera legea
în schimbul lui Cristos este totuna cu a
prefera fotografia cuiva, în locul persoanei
pe care o reprezintă. Este o insultă adusă
Majestăţii Sale!
Slăbiciunea sistemului legii reiese şi din
faptul că jertfele sale trebuiau aduse mereu,
fiind repetabile. Această repetiţie demonstra
totala lor incapacitate de a întruni cerinţele
pe care le reclamă un Dumnezeu sfânt.

Observaţi sintagmele folosite pentru a capta
ideea repetitivităţii: aceleaşi jertfe; se aduc
neîncetat; and de an.
Jertfele erau total neputincioase de a-i
desăvârşi pe închinători, adică ele nu le
acordau oamenilor niciodată o conştiinţă
desăvârşită în ce priveşte păcatul. Israeliţii
nu s-au bucurat niciodată de conştienta
eliberării depline şi veşnice de vinovăţia
păcatului. Ei nu aveau niciodată o totală
odihnă a conştiinţei.
10:2 Dacă ofrandele ar fi adus o absolvi-
re totală şi definitivă de păcat, atunci n-ar fi
încetat ei oare să facă an de an drumul lor
la cort sau la templu? Or, tocmai faptul că
aceste jertfe se repetau le făcea să fie inefi-
ciente. Nu poţi spune că cineva este vinde-
cat, dacă din oră în oră trebuie să ia medica-
mente pentru ca să rămână în viaţă.
10:3 în loc să pacifice conştiinţa, siste-
mul levitic îl înţepa, aducându-1 la realitate
în fiecare an. în spatele frumosului ritual din
Ziua Ispăşirii se ascundea amintirea anuală
că păcatele nu erau decât acoperite, iar nu
îndepărtate.
10:4 Sângele taurilor şi al ţapilor pur şi
simplu nu avea puterea de a îndepărta păca-
tele. Cum s-a arătat deja, jertfele acestea se
ocupau doar de abateri de la ritual, oferind o
anumită curăţire ceremonială, dar fiind total
neputincioase în a le oferi oamenilor scăpare
de natura lor stricată sau de faptele lor rele.
10:5 în contrast cu slăbiciunea ofrande-
lor levitice, să ne ocupăm acum de tăria
jertfei superlative a lui Cristos. în chip de
introducere, ni se permite să auzim monolo-
gul rostit de Cristos cu prilejul încarnării
Sale. Citând din Psalmul 40, El remarcă
insatisfacţia lui Dumnezeu faţă de jertfele şi
ofrandele din cadrul Vechiului Legământ.
Dumnezeu este Cel care a instituit aceste
jertfe, dar ele nu au fost rânduite de El să
aibă un caracter permanent. Ele nu au avut
menirea de a îndepărta păcatele, ci de a
îndrepta privirile oamenilor spre Mielul lui
Dumnezeu, care avea să ia păcatul lumii.
Putea oare Dumnezeu să-Şi găsească plăce-
rea în râuri de sânge animal sau în mormane-
le de hoituri ale acestor animale?
Un alt motiv pentru care Dumnezeu nu
este mulţumit este faptul că oamenii credeau
că-I fac plăcere când îndeplineau ceremoni-
ile, trăind însă în particular o viaţă lăuntrică
de păcat şi de stricăiune. Mulţi din ei înde-
plineau nesfârşitul ciclu de jertfe fără nici un
dram de pocăinţă sau mâhnire lăuntrică. Ei
credeau că pot să-L îmbuneze pe Dumnezeu

Evrei

1005

prin jertfirea animalelor, pe când El căuta
jertfa venită dintr-o inimă zdrobită. Ei nu-şi
dădeau seama că Dumnezeu nu este un
ritualist!
Nemulţumit de jertfele de odinioară,
Dumnezeu I-a pregătit Fiului Său un trup
omenesc, care a fost o parte integrantă din
viaţa şi natura Sa umană. Desigur asta se
referă la minunăţia şi taina de nepătruns a
încarnării, când Trupul etern S-a întrupat,
pentru ca El, Om fiind, să poată muri pentru
oameni.
Este interesant să observăm că sintagma:
un trup Mi-ai pregătit, adaptată din Psal-
mul 40:6, este capabilă de încă alte două
înţelesuri. în Psalmul 40 se spune aşa: „Ure-
chile Mi le-ai deschis" (în versiunea română:
„mi-ai străpuns urechile") iar pe margine stă
scris: „urechile Mi le-ai străpuns" Desigur
urechea deschisă semnifică faptul că Mesia
a fost întotdeauna gata să primească instruc-
ţiuni din partea lui Dumnezeu şi să asculte
imediat de acestea. Iar urechea străpunsă ar
putea fi o referire la sclavul evreu (Ex. 21:1-
6), a cărui ureche era străpunsă ca semn al
faptului că se supunea de bună voie să fie
rob al stăpânului său pe veci. La încarnarea
Sa, Mântuitorul a spus, de fapt: „îmi iubesc
Stăpânul... de aceea, nu mă voi prevala de
libertate."
10:6 Continuând citatul din Psalmul 40,
Mesia a repetat că Dumnezeu nu a găsit
plăcere nici în arderi-de-tot, nici în jertfe
pentru păcat. Animalele erau victime nedis-
puse să fie jertfite, al căror sânge nu avea
puterea de a curaţi. în plus, ele nu au repre-
zentat niciodată dorinţa definitivă a lui Dum-
nezeu, Ele au fost mai degrabă tipare şi
umbre care îndreptatu privirile oamenilor
spre jertfa pe care avea s-o aducă Cristos.
Dar ca scop în sine, ele erau total lipsite de
valoare.
10:7 Ceea ce I-a făcut însă plăcere lui
Dumnezeu a fost dispoziţia lui Mesia de a
face voia lui Dumnezeu, indiferent cât L-ar
fi costat! El Şi-a dovedit ascultarea şi dispo-
ziţia de a asculta de voia lui Dumnezeu prin
faptul că S-a adus pe Sine jertfa pe altar.
Rostind aceste cuvinte, Domnul Şi-a amintit
de mărturia adusă, de la un capăt la altul al
său, de către Vechiul Testament cu privire la
El şi la faptul că Şi-a găsit toată plăcerea în
a împlini voia lui Dumnezeu.
10:8 în versetele 8-10 scriitorul oferă
semnificaţia spirituală a monologului, vă-
zând în el semnalul apunerii vechiului sistem
de jertfe şi  inaugurarea jertfei unice —

desăvârşită, completă şi definitivă — a lui
Isus Cristos.
El repetă citatul din Psalmul 40 în formă
condensată, pentru a sublinia că Dumnezeu
nu Şi-a găsit plăcerea în jertfele care au fost
aduse după lege.
10:9 Apoi scriitorul vede semnificaţia
faptului că imediat după ce a declarat insatis-
facţia lui Dumnezeu faţă de cel vechi, Mesia
a păşit înainte, ca să spunem aşa, făcând
exact ceea ce îi aduce plăcere inimii Tatălui
Său.
Concluzia: El îndepărtează astfel pe
cele dintâi, ca să pună în loc pe a doua.
Adică El aboleşte sistemul vechi al jetfelor
cerute de lege, introducând propria Sa jertfa
măreaţă pentru păcat. Legământul legii se
retrage astfel de pe scenă, în centrul acesteia
pătrunzând Noul Legământ.
10:10 Prin voia lui Dumnezeu, de care
Isus a ascultat totdeauna, noi am fost sfinţiţi
prin jertfirea trupului lui Isus Cristos,
odată pentru totdeauna. George Landis
comentează:
Aceasta este sfinţirea poziţională, ce este pre-
zentată pe tot cuprinsul cărţii Evrei, cu excepţia
textului de la 12:14, şi se aplică la toţi credincio-
şii (1 Cor. 6:11), nu doar la o elită de „creştini
avansaţi". Ea este înfăptuită prin voia lui Dum-
nezeu şi prin jertfa lui Cristos. Noi suntem puşi
deoparte de Dumnezeu, către Dumnezeu şi
pentru Dumnezeu. Ea nu trebuie confundată cu
lucrarea progresivă a Duhului Sfânt în viaţa
credinciosului, prin intermediul Cuvântului
(loan 17:17-19; 1 Tes. 5:23).IS
10:11 în acest punct se arată contrastul
frapant dintre slujba fiecărui preot aaronic
şi aceea a lui Cristos. Preotul dintâi îşi înde-
plinea zilnic îndatoririle sale, stând în picioa-
re, căci nici în cort, nici în templu nu existau
scaune. Cu alte cuvinte, nu putea exista
odihnă pentru că lucrarea nu se încheia
niciodată. Ei aduceau de repetate ori aceleaşi
jertfe. Era o rutină nesfârşită care lăsa păca-
tele neatinse şi conştiinţa neeliberată.
Aceste jertfe nu putea lua nicicând păca-
tele. „Aaron", scrie A. B. Bruce, „deşi era un
personaj important din sistemul levitic, nu
era totuşi decât un fel de robot sacerdotal,
care efectua mereu aceleaşi ceremonii lipsite
de valoare reală."19
10:12 Binecuvântatul nostru Domn a
adus o singură jertfă pentru păcate. Şi
niciodată nu va mai trebui adusă vreo jertfa!

1006

Evrei

Gata cu sângele, gata cu altarul!
Jertfa s-a terminat!
Nici flacăra, nici fumul nu se mai înalţă spre
cer,
Căci mielul nu mai e ucis.
Dar din vine a curs
Un sânge mult mai nobil.
Ca să cureţe sufletul de vină
şi să îndepărteze până şi cele mai înroşite dintre
pete.	— Horarius Bonar
După ce a isprăvit lucrarea de răscumpă-
rare, El „S-a aşezat în perpetuitate la dreapta
lui Dumnezeu" (JND). Versetul acesta poate
fi redat cu punctuaţia corectă, din care ar
rezulta fie varianta: „a adus o jertfa pentru
păcate pe vecr, fie varianta că El „pe veci
S-a aşezat". Ambele variante sunt adevărate,
dar noi înclinăm să credem că tălmăcirea
corectă este cea din urmă. El este aşezat fără
întrerupere pentru că extraordinara reclama-
ţie şi cerere a păcatului a fost pe veci satisfă-
cută. El este aşezat la dreapta Iui Dumne-
zeu, adică în locul de onoare, putere şi afec-
ţiune.
Cineva ar putea ridica obiecţia că El nu
poate fi aşezat pe veci întrucât într-o zi Se va
scula să judece. Totuşi nu avem aici nici o
contradicţie. în ce priveşte aducerea jertfei
pentru păcat, El S-a aşezat în perpetuitate. în
ce priveşte judecata, El nu este aşezat pe
veci.
10:13 El aşteaptă până când vrăjmaşii
Lui îi vor fi făcuţi aşternut al picioarelor
Sale, adică până în ziua când orice genunchi
I se va pleca şi orice limbă îl va mărturisi ca
Domn spre slava lui Dumnezeu Tatăl (Filip.
2:10, 11). Aceasta se va întâmpla când va
avea loc răzbunarea Sa publică pe pământ.
10:14 Valoarea surprinzătoare a jertfei
Sale reiese şi din faptul că prin ea El i-a
desăvârşit pe veci (sau în perpetuitate) pe
cei ce sunt în curs de a fi sfinţiţi. Cei ce
sunt în curs de a fi sfinţiţi înseamnă aici
toţi cei ce au fost rezervaţi din lumea acea-
sta, fiind puşi deoparte pentru Dumnezeu,
adică toţi credincioşii adevăraţi. Ei au fost
desăvârşiţi în sens dublu. Mai întâi, ei au o
poziţie desăvârşită înaintea lui Dumnezeu; ei
stau înaintea Tatălui cu acelaşi statut de
acceptabilitate pe care îl are Preaiubitul Său
Fiu. în al doilea rând, ei au o conştiinţă
desăvârşită în ce priveşte vina şi pedeapsa
păcatului, ştiind că preţul a fost plătit integral
şi că Dumnezeu nu va mai pretinde plata a
doua oară.
10:15 Şi  Duhul  Sfânt mărturiseşte

asupra faptului că sub Noul Legământ păca-
tele aveau să fie tratate în mod eficient,
odată pentru totdeauna. El depune mărturie
asupra acestui fapt de la un capăt la altul al
Scripturilor Vechiului Testament.
10:16 La Ieremia 31:31 Domnul a
făgăduit că va încheia un nou legământ cu
poporul său ales de pe acest pământ.
10:17 Apoi, în acelaşi pasaj, El adaugă:
„nu-Mi voi aduce aminte de păcatele lor,
nici de fărădelegile lor." Este izbitor faptul
că Ieremia 31:34 conţinea această făgăduinţă
a deplinei şi definitivei iertări de păcate, şi
totuşi unii din cei ce trăiau pe vremea când
a început să se împlinească această făgăduin-
ţă erau dispuşi să revină la jertfele fără
sfârşit ale iudaismului!
10:18 Făgăduinţa iertării sub Noul Legă-
mânt înseamnă că nu mai este jertfă pentru
păcate. Cu aceste cuvinte: mi mai este jertfă
pentru păcate, autorul încheie ceea ce am
putea numi partea doctrinară a epistolei. El
doreşte ca aceste cuvinte să răsune în inimile
şi minţile noastre, când ne va prezenta, în
continuare, obligaţiile practice ce decurg din
această învăţătură.
III. AVERTISMENT ŞI ÎNDEMNURI
(10:19-13:17)
A. Avertismentul de a nu-L dispreţui pe
Cristos (10:19-39)
10:19 în vremurile Vechiului Testament
oamenii erau ţinuţi la distanţă; acum, în
Cristos, noi suntem apropiaţi prin sângele
crucii Sale. De aceea, suntem îndemnaţi să
ne apropiem.
Acest îndemn presupune că toţi credinci-
oşii sunt acum preoţi, căci ni se spune să
avem îndrăzneala de a pătrunde în Sfânta
Sfintelor, prin sângele lui Isus. în econo-
mia iudaică oamenilor de rând nu li se îngă-
duia să intre în Locul Sfânt şi în Locul Prea-
sfânt. Doar preoţii aveau voie să intre în
prima încăpere iar în a doua doar marele
preot putea intra. Acum însă toate acestea
s-au schimbat. Dumnezeu nu are nici un ase-
menea loc, în care doar o castă specială de
oameni să se poată apropia de El. Dimpotri-
vă, toţi credincioşii pot pătrunde în prezenţa
Lui prin credinţă, în orice clipă şi din orice
loc de pe pământ.
Prin perdea Dumnezeu mă îmbie să pătrund
Păşind pe calea nouă şi vie;
Nu cu teamă şi cutremur mă apropii.
Ci plin de îmbărbătare de al Său glas ascult;

Evrei

1007

Acolo, cu Cristos Dumnezeul meu, mă întâlnesc
Cu Dumnezeu pe capacul îndurării!
Toată vrednicia mea înaintea Lui
Constă în valoarea sângelui:
Când plin de adoraţie 'naintea Lui mă-nfaţişez,
Pe Cristos, roadele dintâi, îl aduc lui Dumnezeu.
Căci pe EI cu bucurie îl priveşte Dumnezeu;
Şi aşa sunt eu primit înaintea lui Dumnezeu!
— Autor anonim
10:20 Noi ne apropiem de Dumnezeu
printr-o cale nouă şi vie. Prin nouă aici se
înţelege, probabil, „nou ucis" sau „nou
făcut". Iar termenul vie pare să se refere la
Isus în învierea Sa, deci la un Mântuitor viu.
Această cale a fost deschisă prin perdeaua
dinăuntru, adică prin trupul Său. Asta ne
învaţă foarte limpede că perdeaua ce des-
părţea cele două compartimente ale taberna-
colului a fost un simbol, un tip, reprezentând
trupul Domnului nostru. Pentru ca noi să
dobândim acces în prezenţa lui Dumnezeu,
perdeauna trebuia sfâşiată, adică trupul Său
trebuia zdrobit prin moarte. Asta ne aminteş-
te că nu ne putem apropia prin viaţa fără de
păcat a lui Cristos, ci numai prin moartea Sa
în locul nostru. Numai prin rănile mortale
suferite de Miel putem pătrunde în prezenţa
lui Dumnezeu. De fiecare dată când pătrun-
dem în prezenţa lui Dumnezeu prin rugăciu-
ne sau închinare, să nu uităm că privilegiul
acesta ne-a fost cumpărat cu un preţ extraor-
dinar de mare!
10:21 Nu numai că avem o mare încre-
dere când păşim în prezenţa lui Dumnezeu,
ci, în plus, avem un strălucit Mare Preot
peste casa lui Dumnezeu. Deşi suntem
preoţi (1 Pet. 2:9; Apo. 1:6), avem la rândul
nostru nevoie de un Preot. Cristos este măre-
ţul nostru Mare Preot şi actuala Sa slujbă
pentru noi ne asigură că vom fi primiţi în
continuare în faţa lui Dumnezeu.
10:22 Să ne apropiem. Acesta este
privilegiul credinciosului, ce a fost cumprat
cu preţul sângelui vărsat de Mântuitorul
nostru. Ce inexprimabil de mare şi de minu-
nată este bucuria noastră când citim că sun-
tem invitaţi la o audienţă, nu cu vreuna din
celebrităţile acestei lumi, ci cu însuşi Suve-
ranul universului! Cât de mult preţuim a-
ceastă invitaţie se va vedea din răspunsul pe
care i-î vom da.
în continuare ni se prezintă patru laturi
ale pregătirii duhovniceşti la care trebuie să
ne supunem când intrăm în sala tronului:
1. Cu o inimă adevărată. Israeliţii se

apropiau de Dumnezeu cu gura şi-L cinsteau
cu buzele, dar inima lor era adesea departe
de El (Mat. 15:8). Noi trebuie să ne apro-
piem cu toată sinceritatea.
2.	Cu deplina siguranţă a credinţei. Ne
apropiem cu încredere deplină în făgăduin-
ţele lui Dumnezeu şi cu convingerea fermă
că vom fi bine primiţi în prezenţa Lui.
3.	Cu inimile stropite şi curăţite de o
conştiinţă rea. Asta se poate realiza doar
prin naşterea din nou. Când ne punem încre-
derea în Cristos, ne însuşim valoarea sânge-
lui Lui. La figurat vorbind, ne stropim inimi-
le cu acest sânge, după cum israeliţii stro-
peau uşile cu sângele mielului pascal. Asta
ne izbăveşte de o conştiinţă rea. Mărturia
noastră este:
Conştiinţa nu ne mai osândeşte,
întrucât sângele Lui preascump
Odată pentru totdeauna ne-a spălat şi ne-a
curăţit;
Da, în ochii lui Dumnezeu ne-a curăţit.
— Frances Bevan
4.	Şi trupurile noastre spălate cu apă
curată. Din nou aici avem un limbaj simbo-
lic. Trupurile noastre reprezintă vieţile
noastre. Apa curată se referă fie la cuvânt
(Ef. 5:25, 26), fie la Duhul Sfânt (loan 7:37-
39), fie la Duhul Sfânt când El se foloseşte
de Cuvânt pentru a ne curaţi viaţa de întină-
rile zilnice. Noi suntem curăţiţi odată pentru
totdeauna de vinovăţia păcatului prin moar-
tea lui Cristos, dar apoi suntem curăţiţi de
repetate ori de întinăciunea păcatului de
către Duhul, prin intermediul cuvântului
(vezi loan 13:10).
Astfel, rezumând, am putea spune că cele
patru cerinţe ce trebuiesc îndeplinite la
intrarea în prezenţa lui Dumnezeu sunt:
sinceritatea, siguranţa, mântuirea şi sfinţirea.
10:23 Al doilea îndemn este să ţinem
fără şovăire la mărturia nădejdii noastre.
Nu trebuie să permitem nici unui lucru şi
nici unei persoane să ne abată de la mărturi-
sirea fără şovăire a adevărului că singura
noastră nădejde este în Cristos.
Celor care erau ispitiţi să renunţe la
binecuvântările nevăzute şi viitoare ale
creştinismului, de dragul lucrurilor imediate
şi vizibile ale iudaismului, li se aminteşte că
Cel care a făcut făgăduinţa este credin-
cios. Făgăduinţele Sale nu vor da greş nicio-
dată; nici unul care se încrede în El nu va fi
dezamăgit niciodată. Mântuitorul va veni,
aşa cum a promis, şi ai Săi vor fi cu El şi ca

1008

Evrei

El pe veci.
10:24 Noi trebuie să descoperim modali-
tăţi prin care am putea să-i încurajăm pe
fraţii noştri de credinţă să manifeste dragos-
te şi să se angajeze în facerea de fapte bune.
în înţelesul pe care îl are în Noul Testament,
dragostea nu este o emoţie, ci un act al
voinţei. Nouă ni se porunceşte să iubim,
ceea ce înseamnă că putem şi trebuie să
facem acest lucru. Dragostea este rădăcina;
faptele bune sunt roadă. Prin pilda pe care
o dăm şi prin învăţătura pe care o răspândim,
noi trebuie să-i stârnim pe alţi credincioşi la
acest fel de viaţă.
Inimile iubitoare sunt grădini;
Gândurile iubitoare sunt rădăcini;
Cuvintele iubitoare sunt flori;
Iar faptele bune sunt roade.
—Adaptare
10.25 Apoi trebuie să continuăm să ne
strângem laolaltă, şi să nu părăsim adunarea
noastră locală, cum au unii obiceiul. Aceste
cuvinte ar putea fi considerate un îndemn
general pentru toţi credincioşii să meargă la
biserică cu regularitate. Fără nici o îndoială,
noi găsim tărie, mângâiere, hrană duhovni-
cească şi bucurie la serviciul de închinăciune
şi slujire colectivă.
Dar îndemnul mai poate fi considerat o
îmbărbătare pentru creştinii care trec prin
vremuri de prigoană. Există întodeauna
ispita să ne izolăm pentru a evita arestarea,
ocara şi suferinţa, devenind în schimb uce-
nici secreţi.
Dar în principal versetul este un avertis-
ment împotriva apostaziei. A părăsi adunarea
locală înseamnă aici a întoarce spatele creşti-
nismului şi a reveni la iudaism. Unii făceau
exact aşa la data când a fost redactată aceas-
tă scrisoare. Prin urmare, creştinii aveau
nevoie să se îndemne unii pe alţi^avându-se
în vedere mai cu seamă faptul că întoarcerea
lui Cristos este atât de apropiată. Când va
reveni EI, se va vedea că credincioşii perse-
cutaţi, ostracizaţi şi dispreţuiţi au fost, de
fapt, în tabăra victorioasă. Dar până atunci
este nevoie de statornicie.
10:26 Acum scriitorul introduce al patru-
lea avertisment grav. Ca în cazurile celorlalte
trei, este un avertisment împotriva apostazi-
ei, descrisă aici ca un păcat deliberat.
După cum s-a arătat, există multe puncte
de vedere divergente între creştini cu privire
la natura exactă a acestui păcat. Pe scurt,
problema se pune dacă el se referă la:

1.	Creştinii adevăraţi, care ulterior se
îndepărtează de la Cristos, pierzându-se.
2.	Creştinii adevăraţi, care alunecă de la
credinţă, dar care sunt totuşi mântuiţi.
3.	Cei care mărturisesc că sunt creştini,
un timp, se identifică cu o biserică locală,
dar apoi se îndepărtează deliberat de la
Cristos. Ei nu au fost niciodată născuţi din
nou şi acum nu mai pot fi niciodată.
Indiferent la care din opinii subscriem,
trebuie să recunoaştem că textul prezintă
unele dificultăţi. Noi credem că a treia opinie
este cea corectă, întrucât este cea mai con-
secventă cu tonul general al învăţăturilor din
cartea Evrei şi cu întregul Nou Testament.
Aici în versetul 26 definiţia dată aposta-
ziei este păcătuirea cu voia după ce cineva
a primit cunoştinţa deplină a adevărului.
Asemenea lui Iuda, persoana în cauză a auzit
evanghelia. Omul acesta cunoaşte calea
mântuirii; el chiar a pretins că a primit-o; dar
apoi el o respinge deliberat.
Pentru un astfel de om nu mai rămâne
nici o jertfă pentru păcate. El a respins
decisiv şi definitiv jertfa adusă odată pentru
totdeauna de Cristos. Prin urmare, Dumne-
zeu nu mai are altă cale a mântuirii care să
i-o ofere.
într-o anumită privinţă, orice păcat este
deliberat, dar autorul se referă aici la aposta-
zie, ca un păcat făcut cu voia, de o extraordi-
nară gravitate.
Faptul că autorul se exprimă la persoana
întâi plural nu înseamnă neapărat că se
include pe sine în această categorie. în verse-
tul 39 el se exclude în mod hotărât, pe sine şi
pe ceilalţi fraţi de credinţă din categoria
celor care dau înapoi, spre pierzare.
10:27 Numai rămâne decât o aşteptare
sigură şi înfricoşată a judecăţii; nu mai
este nădejde de scăpare. Este cu neputinţă
să-1 readuci pe un apostat la pocăinţă (6:4).
Căci el s-a despărţit cu bună ştiinţă şi cu voia
de harul lui Dumnezeu în Cristos. Soarta lui
este văpaia unui foc care îi va mistui pe
adversari. Este inutil să polemizăm pentru
a afla dacă aici se are în vedere un foc ade-
vărat, în sens fizic. Evident limbajul folosit
se referă la o pedeapsă care este groaznic de
severă.
Observaţi că Dumnezeu îi cataloghează
pe apostaţi drept adversari (sau „potriv-
nici"), prin asta indicându-se faptul că aceş-
tia manifestă o opoziţie făţişă, nu doar o
stare de neutralitate blândă.
10:28 Pierzarea călcătorului de lege din
VT este introdusă acum ca fond pe care se

Evrei

1009

prefigurează contrastul pierzării şi mai mari
a apostatului. Un om care călca legea lui
Moise, devenind un idolatru, murea fără
milă atunci când această vină era dovedită
prin mărturia a doi sau trei martori (Deut.
17:2-6).
10:29 Apostatul va fi socotit vrednic de
o pedeapsă mult mai aspră, întrucât el a avut
parte de un privilegiu mult mai mare. Enor-
mitatea păcatului său reiese din cele trei
acuze ce i se aduc:
1.	El a călcat în picioare pe Fiul lui
Dumnezeu. După ce s-a declarat urmaş al
lui Isus, acum afirmă cu neruşinare că nu
mai vrea să aibă nimic de a face cu El,
afirmând că nu are nici o nevoie de Cristos
ca Mântuitor, respingându-L  pe faţă ca
Domn.
în Japonia există un crucifix care a fost
folosit de autorităţi în vremurile de prigoană.
Acesta era aşezat pe pământ şi toţi trebuiau
să calce în picioare faţa Celui răstignit.
Necreştinii nu au şovăit deloc în a călca în
picioare faţa Lui. Adevăraţii credincioşi au
refuzat însă şi au fost ucişi. Se spune că
chipul lui Isus de pe acest crucifix a fost
şters şi deteriorat de picioarele care au călcat
peel.
2.	El a nesocotit sângele legământului
cu care a fost sfinţit. Adică apostatul nu
pune nici un preţ pe sângele lui Cristos, prin
care s-a ratificat Noul Legământ, refuzând
să-1 considere sfânt. Dar el a fost pus deopa-
rte prin acest sânge, acordându-i-se un loc
de privilegiu extern. Prin asocierea cu creşti-
nii, el a fost sfinţit, după cum soţul necredin-
cios este sfinţit prin soţia sa credincioasă (1
Cor. 7:14). Dar asta nu înseamnă că a fost
mântuit.
3.	El a insultat Duhul harului. Duhul
lui Dumnezeu 1-a iluminat cu privire la
vestea bună, 1-a convins de păcat şi 1-a în-
dreptat spre Cristos, ca unic Loc de refugiu
al sufletului său. Dar el a insultat pe Duhul
care S-a purtat cu atâta tandreţe cu el, dispre-
ţuindu-L pe El şi mântuirea ce i-a oferit-o.
10:30 Respingerea cu voia a Preaiubitu-
lui Fiu al lui Dumnezeu este un păcat de o
imensă gravitate. Dumnezeu îi va judeca pe
toţi cei care se fac vinovaţi de acest păcat,
căci El a spus: „A mea este răzbunarea;
Eu voi răsplăti" (vezi Deut. 32:25). Răzbu-
narea în acest context înseamnă justiţia
deplină. Când Dumnezeu recurge la ea, nu
cuprinde nici un sentiment de răzbunare, nici
o încercare de a-i întoarce cuiva cu vârf şi
îndesat. Ci înseamnă pur şi simplu a da unei

persoane exact ceea ce merită. Cunoscând
caracterul lui Dumnezeu, noi putem fi siguri
că El va proceda exact aşa cum a spus că va
proceda, dându-i apostatului ceea ce merită.
Şi în altă parte: „DOMNUL va judeca
pe poporul Său". Dumnezeu îi va răzbuna
pe cei ce sunt ai Lui cu adevărat, dar aici în
versetul 30 este o referire evidentă la jude-
cata celor răi.
Dacă ne vine greu să acceptăm afirmaţia
prin care apostaţii sunt numiţi poporul Său,
să nu uităm că ei sunt ai Săi în virtutea
creaţiei şi pentru un timp, atâta cât susţin
mărturisirea de credinţă. El este Creatorul
lor, deşi nu şi Răscumpărătorul lor; apoi
cândva ei au mărturisit că sunt ai Lui, chiar
dacă nu L-au cunoscut niciodată în chip
personal.
10:31 Lecţia de mare importanţă care se
desprinde din toate acestea este: să nu vă
număraţi printre cei care cad în mâinile lui
Dumnezeu, fiind judecaţi de El, căci acesta
e un lucru groaznic.
Nici un element din acest pasaj al Scrip-
turii nu a avut menirea de a tulbura minţile
celor care aparţin cu adevărat lui Cristos.
Pasajul a fost scris în mod intenţionat pe un
ton apăsat, de cercetare şi confruntare, pentru
ca toţi cei care rostesc numele lui Cristos să
fie preveniţi cu privire la groaznicele conse-
cinţe ale îndepărtării de El.
10:32 în versetele care au mai rămas din
capitolul 10, scriitorul enumera trei motive
puternice pentru care primii creştini evrei
aveau datoria să rămână statornici şi fideli
faţă de Cristos.
1.	Experienţele pe care le-au avut la
început ar trebui să constituie un stimulent.
2.	Apoi apropiata răsplată de care vor
avea parte ar trebui să-i întărească.
3.	Frica de a nu-I displace lui Dumnezeu
ar trebui să-i împiedice de a mai dori să se
întoarcă de unde au plecat.
Mai întâi de toate, experienţele lor ante-
rioare trebuie să fie pentru ei un imbold.
După ce au mărturisit credinţă în Cristos, ei
au devenit ţinta unor aspre prigoane: fami-
liile lor i-au dezmoştenit, prietenii i-au pără-
sit iar vrăjmaşii s-au năpustit asupra lor. Dar
în loc să producă în ei laşitate şi frică, aceste
suferinţe i-au întărit în credinţa lor. Negreşit
ei au simţit ceva din bucuria nespusă de a fi
socotiţi vrednici de a suferi ocară pentru
numele Lui (Fapte 5:41).
10:33 Uneori suferinţa lor a fost indivi-
duală; ei au fost scoşi în faţă în mod invidi-
ual şi supuşi la tot felul de înjosiri şi suferin-

1010

Evrei

ţe. Alteori ei au suferit împreună cu alţi
creştini.
10:34 Lor nu le-a fost teamă să-i viziteze
pe cei care erau întemniţaţi pentru Cristos,
chiar dacă riscau să fie învinuiţi prin asociere
cu aceştia.
Când li s-au confiscat averile de către
autorităţi, ei au primit cu bucurie acest
lucru. Ei au preferat să fie fideli faţă de Isus,
mai degrabă decât să ţină la bunurile lor
materiale. Ei ştiau că au o moştenire neputre-
zicioasă şi neîntinată, care nu se veştejeşte"
(1 Pet. 1:4). A fost cu adevărat un miracol al
harului divin care i-a învrednicit să pună un
preţ atât de mic pe bunurile acestui pământ.
10:35 Al doilea mare factor de care
trebuie să ţină seama este că apropierea
timpului răsplăţii ar trebui să fie în măsură
să-i întărească. După ce au îndurat atât de
mult în trecut, nu se cade să capituleze
acum. Autorul spune, în fapt: „Nu vă pier-
deţi recolta pe care v-o vor aduce lacrimile
voastre" (F. B. Meyer). Ei erau acum mai
aproape ca oricând de împlinirea făgăduinţe-
lor lui Dumnezeu. Hotărât nu era momentul
să dea înapoi.
„Nu vă părăsiţi încrederea voastră —
căci ea aduce cu sine o bogată răsplată în
lumea de apoi" (JBP).
10:36 Ei aveau nevoie de răbdare, adică
de hotărârea de a rămâne în continuare în
prigoane, mai degrabă decât să scape de
acestea prin tăgăduirea lui Cristos. Apoi,
după ce vor fi făcut voia lui Dumnezeu, ei
vor primi răsplata făgăduită.
10:37 Răsplata viitoare e sincronizată cu
Revenirea Domnului Isus; de unde şi citatul
de la Habacuc 2:3: „încă puţin, foarte
puţin timp şi Cel care vine va veni şi nu
va întârzia." La Habacuc versetul sună
astfel: „Căci este o viziune al cărei timp este
hotărât, se apropie de împlinire şi nu va
minţi; dacă întârzie, aşteapt-o, căci va veni şi
se va împlini negreşit." Iată ce spune Vin-
cent cu privire la asta:
în cartea Evrei subiectul propoziţiei este viziu-
nea exterminării caldeilor.... Dar în textul din
Septuaginta fie Iehova, fie Mesia trebuie să fie
subiectul. Teologii evrei de mai târziu au inter-
pretat pasajul ca pe o referire la Mesia, după
cum este interpretat şi de scriitorul nostru.20
A. J. Pollock comentează:
Pasajul din Vechiul Testament şi citatul modifi-
cat din Noul Testament sunt de aceeaşi inspira-

ţie verbală, texte sacre ale Scripturii. Subiectul
din Habacuc este vedenia şi se referă la venirea
lui Cristos ca să domnească. Iar la Evrei ceea ce
era un pronume nehotărât devine pronumele
personal El, referindu-se la Răpire.
Apoi continuă pe un ton mai general:
Când un scriitor inspirat citează din Vechiul
Testament, el foloseşte doar atât din pasajul citat
cât îi este de folos înţelepciunii Divine, fără ca
vreodată textul citat să contrazică textul original.
Da, modificându-1 pentru a transmite, nu sensul
exact din textul original al Vechiului Testament,
ci sensul mai deplin pe care a intenţionat Duhul
Sfânt să-1 transmită în Noul Testament.... E
limpede însă că numai Dumnezeu poate trata
Scriptura în felul acesta. Faptul că se face acest
lucru, şi încă pe scară largă, este o altă dovadă
a inspiraţiei cuvântului. Dumnezeu este Autorul
Bibliei şi El poate să-Şi citeze PROPRIILE Sale
cuvinte, modificându-le şi adăugând la ele după
cum acest lucru corespunde scopului Său. în
schimb, dacă vreunul din noi citează Scriptura,
trebuie s-o facem cu toată acurateţea şi grija.
Noi nu avem voie s-o modifică cu nici o iotă sau
părticică de literă. Dar Autorul Cărţii poate face
acest lucru. Nu are importanţă de a cui pană Se
slujeşte — fie de a lui Moise, fie de a lui Isaia;
fie de a lui Petru, fie de a lui Pavel; fie de a lui
Matei, fie de a lui loan; în realitate toate aceste
scrieri sunt scrisul Său.21
10:38 Un ultim stimulent care ar trebui
să ne determine să rămânem statornici este
teama ca nu cumva să nu-I fim lui Dumne-
zeu pe plac. Continuând citatul din Habacuc,
autorul arată că viaţa care îi face plăcere lui
Dumnezeu este viaţa de credinţă: cel
drept22 va trăi prin credinţă. Aceasta este
viaţa care pune preţ pe făgăduinţele lui
Dumnezeu, care vede nevăzutul şi care
perseverează până la sfârşit, rămânând sta-
tornică până la capăt.
Pe de altă parte, viaţa care nu-I este pe
plac lui Dumnezeu este viaţa omului care
renunţă la Mesia, întorcându-se la jertfele
demodate de la templu: Dar dacă cineva dă
înapoi, sufletul Meu nu găseşte plăcere în
el.
10:39 Atât scriitorul, cât şi fraţii lui de
credinţă se desolidarizează rapid de aceia
care dau înapoi spre pierzare. Prin asta se
deosebesc apostaţii de creştinii autentici.
Apostaţii dau înapoi şi se pierd. Credincioşii
adevăraţi cred, pâstrându-şi astfel sufletele
de pierzarea celor renegaţi.

Evrei

1011

Odată cu pomenirea cuvântului credinţă
(„a crede" şi „credinţă" au aceeaşi rădăcină
în greacă), se aşează temelia pentru discuţia
mai amplă referitoare la viaţa care-I este
plăcută lui Dumnezeu. în felul acesta, ilus-
trul capitol al unpsrezecelea este o continu-
are cât se poate de nimerită şi la locul ei.
B. îndemnul la credinţă, prin pilde din
Vechiul Testament (cap. 11)
11:1 Capitolul acesta se ocupă de viziu-
nea şi răbdarea credinţei, facându-ne cunoş-
tinţă cu bărbaţi şi femei din Vechiul Testa-
ment a căror vedere spirituală a fost perfectă
şi care au îndurat suferinţe şi ocări de nede-
scris, fără să se lase de credinţă.
Versetul 1 nu constituie definiţia oficială
a credinţei, ci este, mai degrabă, o descriere
a ceea ce face credinţa pentru noi. Ea face
ca lucrurile sperate să fie la fel de reale
pentru noi ca şi când le-am poseda deja,
asigurând dovezile de nezdruncinat potrivit
cărora, binecuvântările spirituale ale creşti-
nismului sunt absolut certe şi reale. Cu alte
cuvinte, credinţa aduce viitorul în prezent,
făcând ca nevăzutul să fie văzut.
Credinţa este încrederea în probitatea lui
Dumnezeu. Convingerea că ceea ce spune
Dumnezeu este adevărat şi că ceea ce promi-
te El se va împlini.
Credinţa trebuie să aibă o anumită reve-
laţie de la Dumnezeu, o oarecare făgăduinţă
din partea lui Dumnezeu ca temelie. Căci ea
nu este un salt în gol. Ea reclamă cele mai
sigure dovezi din univers şi pe acestea le
găseşte în cuvântul lui Dumnezeu. Ea nu se
mărgineşte la posibilităţi, ci invadează dome-
niul imposibilului. Cineva a afirmat: „Cre-
dinţa începe acolo unde posibilităţile încetea-
ză. Dacă un lucru este cu putinţă, atunci nu
mai e un prilej de slăvire a lui Dumnezeu."
Credinţa, măreaţa credinţă pe care o vede făgă-
duinţa,
Ce priveşte doar la Dumnezeu;
Şi râde de imposibilităţi,
strigând: „Se va face".
—Autor anonim
în viaţa de credinţă sunt dificultăţi şi
probleme, căci Dumnezeu ne încearcă cre-
dinţa în cuptorul de foc, ca să vadă dacă este
autentică (1 Pet. 1:7). Dar, cum spunea
George Müller: „Greutăţile sunt hrana cu
care se hrăneşte credinţa."
11:2 Pentru că au umblat prin credinţă,
iar nu prin vedere, vrednicii din VT au

primit aprobarea divină. Restul capitolului
este o ilustrare a modului în care Dumnezeu
a confirmat mărturia lor.
11:3 Credinţa ne asigură singura relata-
re faptică a creaţiei. Dumnezeu este Singurul
care S-a aflat acolo; El este Cel care ne
spune ce s-a întâmplat. Noi credem cuvântul
Său şi astfel ştim. McCue spune: „Conceptul
despre Dumnezeu, ca pre-existent materiei,
chemând-o prin decret la fiinţă, este dincolo
de domeniul raţiunii sau al demonstraţiei.
Este un fapt acceptat printr-un act de credin-
ţă, şi atât."
Prin credinţă înţelegem. Lumea spune:
„Nu cred dacă nu văd" dar Dumnezeu spu-
ne: „Crede şi vei vedea". Isus i-a spus Mar-
tei: „Nu ţi-am spus că dacă vei crede vei
vedea..." (loan 11:40). Apostolul loan a
scris: „Lucrurile acestea vi le-am scris ca să
credeţi... ca să ştiţi" (1 loan 5:13). în chestiu-
nile spirituale credinţa precede înţelegerea.
Lumile au fost întocmite prin cuvântul
lui Dumnezeu. Dumnezeu a vorbit şi mate-
ria a luat fiinţă. Lucrul aceste este în deplină
concordanţă cu descoperirea făcută de om,
că materia este, în esenţă, energie. Când
Dumnezeu a vorbit, s-a produs un curent de
energie, sub forma unor unde sonore. Aces-
tea s-au transformat în materie şi astfel
lumea a luat fiinţă.
Lucrurile care se văd nu au fost făcute
din lucruri care sunt vizibile. Energia este
invizibilă; tot aşa sunt atomii şi moleculele,
şi gazele care nu pot fi văzute cu ochiul
liber, dar care, în combinaţie, devin vizibile.
Faptul creaţiei, aşa cum este expus aici la
Evrei 11:3, este imposibil de combătut.
Niciodată el nu a putut şi nu va putea fi
îmbunătăţit, forma exprimării sale fiind
desăvârşită.
11:4 în lista de onoare a eroilor credinţei
s-a trecut peste Adam şi Eva. Când Eva a
trebuit să decidă dacă Dumnezeu sau Satan
spunea adevărul, ea a decis în favoarea lui
Satan. Dar asta nu dovedeşte că mai târziu ei
nu au fost totuşi mântuiţi prin credinţă, aşa
cum o dovedesc pieile cu care s-au acoperit.
Abel va fi avut neapărat o revelaţie a
faptului că omul păcătos se poate apropia de
Dumnezeu numai pe temeiul sângelui vărsat.
Poate că a învăţat lucrul acesta de la părinţii
săi, care au fost repuşi în părtăşie cu Dumne-
zeu abia după ce El i-a îmbrăcat cu piei de
animale (Gen. 3:21). în orice caz, el a dat
dovadă de credinţă prin faptul că s-a apro-
piat de Dumnezeu cu sângele unei jertfe. în
schimb, jertfa lui Cain a fost adusă din le-

1012

Evrei

gume sau fructe, fiind, deci, fără sânge. Abel
ilustrează adevărul mântuirii prin har, prin
intermediul credinţei. Cain înfăţişează încer-
carea zadarnică a omului de a se salva singur
prin fapte bune.
George Cutting scoate în evidenţă faptul
că „nu excelenţa personală a lui Abel a fost
aceea care L-a determinat pe Dumnezeu să-1
socotească neprihănit, ci excelenţa jertfei
aduse de el şi credinţa pe care o implica." Şi
tot aşa este şi cu noi: nu suntem îndreptăţiţi
datorită caracterului nostru sau faptelor
noastre bune, ci numai şi numai datorită
excelenţei jertfei lui Cristos şi faptului că
L-am primit pe El.
Abel a fost ucis de Cain pentru că legea
urăşte harul. Omul cu neprihănire de sine
urăşte adevărul conform căruia nu se poate
mântui singur, ci trebuie să ceară dragostea
şi îndurarea lui Dumnezeu.
Dar mărturia lui Abel este perpetuată:
Prin credinţa sa el vorbeşte încă. Există un
sens în care credinţa învredniceşte corzile
vocale ale unui om să funcţioneze multă
vreme după ce trupul lui a fost aşezat în
mormânt.
11:5 La un moment dat în viaţa sa, Enoh
trebuie să fi primit o făgăduinţă de la Dum-
nezeu că va merge în cer fără să mai moară.
Până atunci toţi muriseră — mai devreme
sau mai târziu. Nu se consemnează nicăieri
că cineva ar fi fost luat de pe acest pământ
fără să moară. Dar Dumnezeu a făgăduit iar
Enoh a crezut. A fost actul cel mai raţional
şi mai înţelept pe care putea să-1 înfăptuiască
Enoh. Căci ce este mai rezonabil decât ca o
creatură să creadă în Creatorul său?
Şi aşa s-a întâmplat! Enoh a umblat cu
Dumnezeul Cel nevăzut timp de trei sute de
ani (Gen. 5:21-24), după care paşii l-au
purtat în eternitate. înainte de mutarea lui,
primise mărturia că era plăcut lui Dum-
nezeu. Viaţa de credinţă întotdeauna îi este
plăcută lui Dumnezeu. Lui îi place să fie
crezut.
11:6 Fără credinţă este cu neputinţă
să-I fim plăcuţi. Oricâte fapte bune am face,
nu am putea compensa lipsa de credinţă.
După ce s-a spus şi s-a făcut tot ce se putea,
când un om refuză să creadă în Dumnezeu,
îl face mincinos. „Cel ce nu crede în Dum-
nezeu L-a făcut mincinos" (1 loan 5:10). Or,
cum îi vor putea oare fi plăcuţi oamenii care
îl fac pe Dumnezeu mincinos?
Credinţa este singurul lucru care-I acordă
lui Dumnezeu locul ce I se cuvine, punân-
du-1, în acelaşi timp, şi pe om la locul său.

„îi aduce nespus de multă slavă lui Dumne-
zeu", scrie C. H. Mackintosh, „deoarece
dovedeşte că avem mai multă în credere în
vederea Lui, decât în a noastră."
Credinţa crede nu numai că Dumnezeu
există, ci se şi încrede în El, convinsă că El
îi va răsplăti pe cei care ÎI caută cu stăru-
inţă. La Dumnezeu nu este nici un lucru
care să-i pună pe oameni în poziţia de a nu
putea crede. Dificultatea rezidă în voinţa
omului.
11:7 Credinţa lui Noe s-a bazat pe
avertismentul emis de Dumnezeu că va
distruge lumea printr-un potop (Gen. 6:17).
Omenirea nu mai cunoscuse până atunci
experienţa unui potop. Ba mai mult, există
temeiuri să credem că până atunci nici nu
căzuse nici o ploaie (Gen. 2:5, 6). Noe L-a
crezut pe Dumnezeu şi a construit o arcă,
deşi se afla probabil foarte departe de ape
navigabile. Negreşit el va fi fost ţinta multor
glume răutăcioase şi batjocoritoare. Dar
credinţa lui Noe a fost răsplătită: casa lui a
fost salvată, lumea a fost condamnată prin
viaţa şi mărturia sa iar el a devenit moşteni-
torul neprihănirii care se primeşte pe baza
credinţei.
Poate că mulţi dintre creştinii iudei de la
început cărora le este adresată scrisoarea
aceasta s-au întrebat de ce—dacă ei erau pe
calea ce bună — constituiau totuşi o minori-
tate atât de mică. Noe iese de pe paginile
Vechiului Testament, amintindu-le că pe
vremea lui numai opt oameni erau pe calea
cea bună şi că restul lumii a pierit!
11:8 Avraam a fost probabil un idolatru,
trăind în Ur din Chaldeea, când Dumnezeu i
s-a arătat şi i-a spus să se mute. Cu asculta-
rea credinţei, el şi-a părăsit casa şi patria,
neştiind care va fi destinaţia finală. Negreşit
prietenii lui vor fi râs de el, pentru că dădea
dovadă, în opinia lor, de o nechibzuinţă atât
de mare. Dar atitudinea lui a fost:
Merg înainte fără să ştiu —
Chiar de-aş vrea, n-aş putea afla.
Prefer să umblu în întuneric, dar cu Dumnezeu,
Decât să umblu pe lumină, dar singur.
Mai bine umblu prin credinţă cu El
Decât singur prin vedere.
— Helen Annis Caster line
Umblarea credinţei adesea le creează
altora impresia de imprudenţă sau de nechib-
zuinţă, dar omul care îl cunoaşte pe Dumne-
zeu e mulţumit chiar şi când este dus legat la
ochi, necunoscând drumul care îi stă înainte.

Evrei

1013

11:9 Dumnezeu îi făgăduise lui Avraam
ţara Canaan. într-un sens foarte real aceasta
îi aparţinea. Cu toate acestea, singurul petec
de pământ pe care 1-a cumpărat vreodată din
această ţară a fost terenul pentru îngroparea
morţilor din familia sa. El s-a mulţumit să
locuiască în corturi, care sunt simbolul
pelerinajului, mai degrabă decât să aibă un
domiciliu stabil. Pentru moment, a tratat
Canaanul ca şi când ar fi fost o ţară străină.
El a fost însoţit în pelerinajul său de fiul
şi nepotul său. Pilda lui evlavioasă şi-a lăsat
amprenta asupra lor; deşi ei au fost moşteni-
tori împreună cu el ai aceleiaşi făgăduinţe că
ţara va fi a lor.
11:10 De ce s-a purtat Avraam cu atâta
dezinvoltură faţă de proprietăţile imobiliare?
Pentru că aştepta cetatea care are temelii, al
cărei ziditor şi făcător este Dumnezeu. El nu
şi-a lăsat inima acaparată de lucrurile mate-
riale actuale, ci de cele veşnice. în original
există un articol hotărât înaintea substantive-
lor cetate şi temelii. în socoteala credinţei,
există doar o singură cetate vrednică de a
purta acest nume şi doar una cu temelii
sigure.
Dumnezeu este arhitectul acestei cetăţi
cereşti şi El este şi ziditorul ei. Este un oraş
model, fără cartiere mărginaşe dărăpănate,
fără aer poluat, fără nici una din problemele
care afectează centrele urbane din vremea
noastră.
11:11 Prin credinţă Sara a fost împu-
ternicită miraculos să conceapă pe când
avea vreo nouăzeci de ani. Se consemnează
clar că ea trecuse de vârsta când mai putea
concepe un copil. Dar ea ştia că Dumnezeu
îi promisese un copilaş şi mai ştia că El nu-
Şi poate lua înapoi cuvântul. Ea avea o
credinţă de nezdruncinat că El va face exact
aşa cum promisese.
11:12 Avraam avea vreo nouăzeci şi
nouă de ani când s-a născut Isaac. Omeneşte
vorbind, era aproape imposibil să devină
tată, şi totuşi Dumnezeu îi promisese un
număr extraordinar de mare de urmaşi. Prin
urmare, şi-a spus el, se va întâmpla exact aşa
cum a făgăduit El.
Prin Isaac, Avraam a devenit tatăl fami-
liei pământeşti nenumărate, adică naţiunea
ebraică. Prin Cristos, el a devenit tatăl unei
familii spirituale nenumărate, adică, credin-
cioşii adevăraţi din toate veacurile care s-au
succedat după aceea. Nisipul de pe ţărmul
mării înfăţişează probabil descendenţii
pământeşti, în timp ce stelele cerului ilus-
trează locuitorii cereşti.

11:13 Patriarhii au murit cu toţii în
credinţă. Ei nu au apucat să vadă în viaţă
împlinirea făgăduinţelor divine. De pildă,
Avraam nu şi-a văzut niciodată descendenţii
săi numeroşi. Naţiunea ebraică nu a ocupat
niciodată întreg teritoriul ce i-a fost promis.
Sfinţii din VT n-au văzut niciodată împlini-
rea făgăduinţei lui Mesia. Dar viziunea lor
telescopică a apropiat de ei făgăduinţele atât
de mult încât acestea sunt prezentate ca şi
când le-au făcut cu mâna, într-un semn de
anticipare bucuroasă.
Ei şi-au dat seama că lumea aceasta nu
este casa lor definitivă. Ei au fost mulţumiţi
să fie străini şi călători, împotrivindu-se
ispitei de a-şi face un cuib cât mai conforta-
bil aici pe pământ. Dorinţa lor a fost de a
trece prin lume fără să împrumute vreo
trăsătură de caracter specifică acestei lumi.
Inimile lor erau ataşate de pelerinajul lor (Ps.
84:5, Knox).
11:14 Vieţile lor au indicat limpede că ei
erau în căutarea unei patrii. Credinţa a im-
plantat în ei un instinct asemănător porumbe-
ilor poştaşi, făcându-i ca să nu se mulţu-
mească cu desfătările Canaanului. Ei tânjeau,
în schimb, după o ţară mai bună, căreia să-i
poată spune cu adevărat patrie.
11:15 Spunând că ei erau în căutarea
unei patrii, scriitorul doreşte să arate clar că
el nu se referă la ţara lor de baştină. Dacă
Avraam ar fi dorit să revină în Mesopotamia,
nimic nu l-ar fi împiedicat s-o facă, dar
pentru el acele ţinuturi nu mai constituiau
patria lui.
11:16 Adevărata explicaţie constă în
faptul că, desigur, ei căutau o patrie cereas-
că. Este remarcabil, dacă ţinem seama de
faptul că majoritatea făgăduinţelor făcute
poporului Israel au avut de a face cu binecu-
vântări materiale pe acest pământ. Dar ei
aveau şi o nădejde cerească, şi această nădej-
de i-a învrednicit să trateze lumea aceasta ca
pe o ţară străină.
Spiritul de pelerin îi este deosebit de
plăcut lui Dumnezeu. „Lui nu-I este ruşine
să fie numit Dumnezeul celor ale căror inimă
şi parte sunt în cer." El le-a pregătit o ceta-
te, şi acolo ei găsesc odihnă şi satisfacţie şi
pace desăvârşită.
11:17 Am ajuns acum la cea mai mare
încercare a credinţei lui Avraam. Dumnezeu
i-a spus să-şi aducă fiul, Isaac, ca jertfă pe
altar. Cu ascultare fără şovăire, Avraam a
pornit la drum, să-I aducă lui Dumnezeu ca
jertfă cea mai scumpă comoară a inimii lui.
Va fi fost el inconştient de uriaşa dilemă cu

1014

Evrei

care era confruntat? Dumnezeu îi promisese
urmaşi fără număr de mulţi. Isaac era singu-
rul său fiu născut. Avraam avea la acea dată
vârsta de 117 ani iar Sarah 108!
11:18 Făgăduinţa unui număr uriaş de
urmaşi avea să fie împlinită în Isaac. Dilema
consta în aceasta: dacă Avraam îl ucidea pe
Isaac, cum mai putea să se împlinească
promisiunea? Isaac avea pe atunci vreo
şaptesprezece ani, fiind necăsătorit.
11:19 Avraam ştia ce făgăduise Dumne-
zeu. Doar asta conta! El a conchis că dacă
Dumnezeu îi cere să-şi ucidă fiul, Dumne-
zeu îl va învia, chiar din morţi, pentru a
împlini făgăduinţa.
Până în acest punct nu se consemnează
că ar fi fost vreo înviere din morţi. Experien-
ţa umană nu deţinea nici o statistică în acest
sens. într-un sens cât se poate de real, Avra-
am a inventat ideea învierii. Credinţa sa în
făgăduinţa lui Dumnezeu 1-a împins la con-
cluzia că Dumnezeu îl va învia pe Isaac.
în sens figurat el 1-a primit pe Isaac
înapoi din morţi. El se ataşase faptului că
Isaac trebuie să fie ucis. Şi Dumnezeu i-a
trecut în cont acest gest. Dar, după cum arată
Grant cu foarte mult dramatism, Domnul
„1-a cruţat pe Avraam de a avea inima stră-
punsă de durerea de care inima Sa proprie nu
Şi-a cruţat-o." El i-a pus la dispoziţie lui
Avraam un berbec, ce a luat locul lui Isaac,
şi singurul fiu născut a fost repus în inima şi
casa tatălui său.
înainte de a trece mai departe, lăsând în
urmă această pildă exemplară de credinţă,
trebuie să amintim două lucruri: Mai întâi,
Dumnezeu niciodată nu a intenţionat ca
Avraam să-şi ucidă fiul. Jertfele umane nu
au avut niciodată loc în voia lui Dumnezeu
pentru poporul Său. El doar a pus la încerca-
re credinţa lui Avraam şi, de îndată ce aceas-
ta s-a dovedit autentică, ordinul Său a fost
contramandat.
în al doilea rând, credinţa lui Avraam în
făgăduinţa că va avea un număr mare de
urmaşi a fost pusă la încercare pe parcursul
unei perioade de o sută de ani. Patriarhul
avea şaptezeci şi cinci de ani când i s-a
promis un fiu. El a aşteptat douăzeci şi cinci
de ani până când s-a născut Isaac. Iar Isaac
a avut şaptesprezece ani când Avraam 1-a
luat cu el pe Muntele Moria, ca să-1 aducă
jertfă lui Dumnezeu. Isaac a avut patruzeci
de ani când s-a căsătorit, după care au mai
trecut douăzeci de ani până când i s-au
născut cei doi copii gemeni. Avraam a murit
la vârsta de 175 de ani, când descendenţii săi

constau dintr-un fiu (de şaptezeci şi cinci de
ani) şi doi nepoţi (de cincisprezece ani). Cu
toate acestea, în timpul vieţii sale... „El nu s-
a îndoit de făgăduinţa lui Dumnezeu, prin
necredinţă, ci, întărit prin credinţă, a dat
slavă lui Dumnezeu, deplin încredinţat că ce
a făgăduit El poate să şi împlinească" (Rom.
4:20,21).
11:20 Nouă, occidentalilor, ne este greu
să înţelegem de ce credinţa lui Isaac şi a lui
Iacob sau cea a lui Iosif, consemnată în
următoarele trei versete, a fost neobişnuită.
Isaac, de pildă, a dobândit un loc pe lista de
onoare a credinţei pentru că a invocat bine-
cuvântări viitoare asupra lui Iacob şi Esau.
Ce este remarcabil în asta?
înainte de a se naşte copiii, Domnul a
anunţat prin Rebeca faptul că din acesşti
băieţi vor ieşi două naţiuni şi că cel mai
vârstnic (Esau) îl va sluji pe cel mai tânăr
(Iacob). Esau era favoritul lui Isaac şi, în
virtutea faptului că era cel mai mare, ar fi
primit în mod normal partea cea mai bună de
la tatăl său. Dar Rebeca şi Iacob l-au înşelat
pe Isaac, a cărui vedere era la acea dată mult
deteriorată, determinându-1 să dea binecu-
vântarea cea mai aleasă lui Iacob. Când
această urzeală a fost dată în vileag, Isaac a
fost cuprins de un tremur violent. Dar el şi-a
adus aminte de cuvântul lui Dumnezeu
potrivit căruia cel mai mare îl va sluji pe cel
mai mic şi, în pofida predilecţiei sale pentru
Esau, şi-a dat seama că intervenţia lui Dum-
nezeu, în pofida slăbiciunii sale naturale,
trebuie să jămână în picioare.
11:21 în viaţa lui Iacob au existat multe
episoade lipsite de glorie, şi totuşi el este
onorat ca erou al credinţei. Caracterul său s-a
ameliorat cu timpul, decesul lui fiind încon-
jurat de glorie. Când 1-a binecuvântat pe
fiul Iui Iosif, Mânase, şi-a încrucişat braţele,
pentru ca binecuvântarea rezervată de obicei
fiului mai mare să cadă în schimb asupra
celui mai tânăr, Efraim. Cu toate protestele
lui Iosif, Iacov a insistat ca binecuvântările
să rămână aşa, pentru că aceasta era ordinea
precizată de Domnul. Deşi vederea lui fizică
era slăbită, vederea sa spirituală era ageră. în
scena de la încheierea vieţii sale, îl găsim pe
Iacob închinându-se rezemat de vârful
toiagului său. C. H. Mackintosh rezumă
această scenă în frumosul său stil caracte-
ristic:
Capitolul de încheiere a vieţii lui Iacob contras-
tează cât se poate de plăcut cu toate scenele
anterioare din tumultoasa sa istorie, amintindu-

Evrei

1015

ne de imaginea unei seri liniştite ce se aşterne
după o zi furtunoasă: soarele, ce fusese ascuns
în timpul zilei de nori şi ceaţă, se arată acum la
asfinţitul soarelui în toată splendoarea sa, ofe-
rind perspectiva unei zile minunate care va
urma. Tot aşa este şi cu vârstnicul patriarh.
Gestul substituţiei, târguiala lui, viclenia, planu-
rile sale, nestatornicia, instabilitatea şi temerile
rezultate din lipsa de credinţă — ei bine, toţi
aceşti nori întunecaţi ai firii vechi şi ai pământu-
lui s-au risipit între timp, patriarhul ieşind la
iveală pe culmile senine ale credinţei, pentru a
împărţi binecuvântări şi distincţii, cu acea des-
toinicie pe care o poate dărui doar comuniunea
cu Dumnezeu.2"1
11:22 Credinţa lui Iosif a fost de aseme-
nea puternică când i s-a apropiat sfârşitul.
El a crezut promisiunea lui Dumnezeu că va
izbăvi poporul Israel din Egipt. Credinţa 1-a
învrednicit să-şi imagineze deja scena exo-
dului, care era pentru el atât de certă încât le-
a dat fiilor săi instrucţiuni să ia cu ei oasele
sale pentru a fi îngropate în Canaan. „Ast-
fel", scrie William Lincoln, „deşi era încon-
jurat de pompa şi splendoarea Egiptului,
inima lui nu era deloc acolo, ci alături de
poporul său, în gloria şi binecuvântările de
care avea să aibă parte."24
11:23 Ceea ce se are în vedere aici este
mai mult credinţa părinţilor săi, decât aceea
a lui Moise. Privindu-şi copilaşul, ei l-au
văzut frumos. Dar frumuseţea lui nu era doar
de ordin fizic. Ei au văzut că este un copil
destinat să aibă un viitor măreţ, el fiind cel
pe care Dumnezeu 1-a ales pentru o lucrare
specială. Credinţa lor că planurile lui Dum-
nezeu vor fi aduse la îndeplinire le-a dat
curajul de a înfrunta porunca regelui şi de-
al ascunde pe copil timp de trei luni.
11:24 Prin credinţă Moise însuşi a
reuşit să renunţe cu atâta nobleţe la câteva
lucruri însemnate. Deşi a fost crescut în
luxul ce domnea la curtea împăratului Egip-
tului, fiindu-i asigurate toate lucrurile pentru
care se luptă oamenii pe lumea aceasta, el a
învăţat că „nu posedarea bunurilor, ci renun-
ţarea la acestea aduce odihnă" (J. Gregory
Mantle).
Mai întâi, Moise a renunţat la faima
Egiptului. El era fiul adoptiv al fiicei lui
Faraon şi, ca atare, îi era asigurat un loc de
seamă în elita ţării, poate chiar ca succesor al
lui Faraon. Dar el se născuse dintr-o spiţă
mai nobilă: aceea de membru al poporului
ales al lui Dumnezeu pe acest pământ. Or, el
nu-şi putea permite să coboare de la rangul

acesta nobil la cel de membru al familiei
regale a Egiptului. Mai târziu, când a ajuns
la maturitate, el a ales, hotărându-se să nu
ascundă adevărata sa naţionalitate, doar de
dragul câtorva ani petrecuţi în mijlocul unei
faime pământeşti. Urmarea? în loc să ocupe
un rând sau două de ieroglife pe vreo piatră
funerară, el a fost imortalizat în Cartea eter-
nă a lui Dumnezeu. în loc să se regăsească
azi ca mumie egipteană în cine ştie ce muzeu
din lume, el este faimos ca un om al lui
Dumnezeu.
11:25 în al doilea rând, el a respins
plăcerile Egiptului. Asocierea plină de
smerenie cu poporul lui Dumnezeu aflat în
suferinţă a însemnat pentru el mai mult decât
satisfacerea vremelnică a apetiturilor sale.
Privilegiile de a împărtăşi tratamentul inu-
man de care a avut parte neamul său a fost
pentru Moise o plăcere mai mare decât toate
desfătările de la curtea lui Faraon.
11:26 în al treilea rând, el a întors spatele
comorilor Egiptului. Credinţa 1-a învred-
nicit să vadă că faimoasele case pline cu
tezaure ale Egiptului erau total lipsite de
valoare în lumina veşniciei. Prin urmare, el
a ales să sufere aceeaşi ocară pe care avea
s-o sufere şi Mesia. Loialitatea faţă de Dum-
nezeu şi dragostea faţă de poporul Său au
avut pentru el un preţ mai mare decât toate
bogăţiile lui Faraon adunate la un loc. El ştia
că la un minut după moartea sa doar aceste
bunuri spirituale vor conta.
11:27 Apoi el a renunţat şi la monarhul
Egiptului. îmbărbătat de credinţă, el a ieşit
din ţara robiei, nepăsându-i de furia regelui.
A fost o delimitare netă de politicianismul
acestei lumi. El s-a temut atât de puţin de
Faraon tocmai pentru că s-a temut atât de
mult de Dumnezeu. El avea privirile aţintite
asupra „binecuvântatului şi singurului Stăpâ-
nitor, Regele regilor şi Domnul domnilor,
singurul care are nemurirea, care locuieşte
într-o lumină de care nu te poţi apropia, pe
care nici un om nu L-a văzut, nici nu-L
poate vedea; a Lui să fie cinstea şi puterea
veşnică! Amin." (1 Tim. 6:15, 16).
în fine, el a respins religia Egiptului.
Instituind Pastele şi stropind sângele, el s-a
separat net şi irevocabil de idolatria egiptea-
nă. El a aruncat mănunşa, sfidând structurile
religioase din vremea lui. Pentru el mântui-
rea a fost prin sângele mielului, nu prin apele
Nilului. Ca urmare, întâii-născuţi ai Israelu-
lui au fost cruţaţi, în vreme ce întâi i-născuţi
ai Egiptului au fost ucişi de nimicitor.
11:29 La început Marea Roşie li s-a

1016

Evrei

părut refugiaţilor evrei pierzarea lor, căci
erau urmăriţi aprig din spate de inamic,
fiind, aparent, prinşi ca într-o cursă. Dar
ascultând de cuvântul lui Dumnezeu, ei au
păşit înainte şi apele s-au despicat înaintea
lor: „Domnul a pus marea în mişcare toată
noaptea printr-un vânt puternic dinspre
răsărit, care a uscat marea şi apele s-au
despărţit în două" (Ex. 14:21). Când egipte-
nii au încercat să se ia după evrei, roţile de la
carele lor s-au împotmolit iar apele au reve-
nit la poziţia lor anterioară, ostile lui Faraon
înecându-se în mare. Astfel Marea Roşie a
devenit o punte de izbăvire pentru Israel, dar
înfundătură a pierzării pentru egipteni.
11:30 Cetatea împrejmuită a Ierihonului
a fost primul obiectiv militar de care s-au
lovit israeliţii în campania de cucerire a
Canaanului. Raţiunea dicta ca o fortăreaţă
atât de impregnabilă să poată fi cucerită
numai cu ajutorul unor forţe militare supe-
rioare. Dar metodele credinţei sunt altele.
Pentru a-Şi aduce la îndeplinire planurile,
Dumnezeu recurge la strategii ce li se par
oamenilor lipsite de sens. El le-a spus israeli-
ţilor să înconjoare cetatea timp de şapte zile.
Iar în ziua a şaptea ei au trebuit să mărşălu-
iască în jurul ei de şapte ori. Preoţilor li s-a
spus să sune puternic din trâmbiţe, oameni-
lor li s-a indicat să strige, după care zidurile
vor cădea. Experţii militari ar respinge nu-
maidecât această metodă, considerând-o
vrednică de dispreţ. Dar ea a dat rezultate!
Armele luptei spirituale nu sunt lumeşti, ci
au putere divină, pentru a distruge fortăreţe
(2 Cor. 10:4).
11:31 Nu ştim când a devenit prostitu-
ata Rahab o închinătoare la Iehova, dar este
limpede că aşa s-a întâmplat. Ea a abandonat
religia falsă a Canaanului, devenind o proze-
lită la religia iudaică. Credinţa ei a fost pusă
la grea încercare când au vizitat-o spionii
evrei. întrebarea care se punea era dacă ea va
fi loială ţării şi compatrioţilor ei, sau va fi
fidelă Domnului? Rahab s-a decis însă să
stea de partea Domnului, chiar dacă aceasta
a însemnat să-şi trădeze patria. Primindu-i cu
căldură pe spioni, atât ea, cât şi familia ei au
fost cruţaţi, în timp ce vecinii ei neascultători
au pierit.
11:32 în acest punct, scriitorul pune o
întrebare retorică: „Şi ce voi mai zice?"
După ce a prezentat această listă impresio-
nantă de bărbaţi şi femei care au dat dovadă
de credinţă şi răbdare în perioada Vechiului
Testament, câte alte persoane mai trebuie să
citeze pentru a-şi demonstra argumentul?

Desigur, exemplele suplimentare nu-i
lipsesc, dar nu mai are timp, căci i-ar trebui
prea mult să intre în detalii. Prin urmare, se
va mărgini să enumere câteva nume şi să
catalogheze momentele de triumf şi încercă-
rile credinţei.
Iată, aşadar, exemplul lui Ghedeon, a
cărui oştire a fost redusă de la 32.000 la 300.
Mai întâi au fost trimişi acasă cei timizi, apoi
cei ce ţineau prea mult la confortul lor. Şi
astfel cu un corp redus de adevăraţi ucenici,
Ghedeon i-a fugărit pe madianiţi.
Apoi a fost Barac. Când a fost chemat să
conducă Israelul, în lupta împotriva canaani-
ţilor, el a acceptat doar cu condiţia ca Debo-
ra să meargă cu el. în pofida acestei trăsături
de laşitate din caracterul său, Dumnezeu a
văzut că acest om se încrede cu adevărat în
El şi 1-a trecut în lista bărbaţilor credinţei.
Samson a fost un alt om marcat de
evidente slăbiciuni. Totuşi, în pofida acestui
lucru, Dumnezeu a detectat în el o credinţă
care 1-a învrednicit să omoare fără nici o
armă, doar cu mâinile, un leu tânăr, apoi să
nimicească treizeci de filisteni la Aşchelon şi
să ucidă o mie de filisteni cu o falcă de
măgar; apoi să ia în spinare porţile oraşului
Gaza şi, în cele din urmă, să dărâme templul
lui Dagon, omorând în clipa propriului deces
mai mulţi filisteni decât omorâse în tot
timpul vieţii sale.
Deşi a fost un copil nelegitim, Iefta a
devenit în cele din urmă izbăvitorul poporu-
lui Israel de sub asuprirea amoniţilor. El
ilustrează adevărul conform căruia credinţa
îl învredniceşte pe un om să se ridice dincolo
de poziţia pe care i-o conferă naşterea şi
mediul în care a trăit, devenind erou al lui
Dumnezeu în istorie.
Credinţa lui David străluceşte în episo-
dul confruntării cu Goliat, în purtarea sa
nobilă faţă de Saul, în capturarea Sionului şi
în numeroase alte episoade. în psalmii săi,
găsim o cristalizare a credinţei sale în atitu-
dinea de penitenţă, laudă şi profeţie.
Samuel a fost ultimul dintre judecătorii
Israelului şi primul său profet. El a fost omul
lui Dumnezeu pentru poporul Israel, într-o
vreme când preoţia era marcată de un mare
faliment pe plan spiritual. El a fost unul
dintre cei mai mari lideri din istoria Israelu-
lui.
Adăugaţi la această listă profeţii, o ceată
nobilă de purtători de cuvânt ai lui Dumne-
zeu, bărbaţi care au întruchipat conştiinţa lor;
oameni care mai bine ar fi murit, decât să
spună o minciună, care au preferat să meargă

Evrei

1017

în cer cu conştiinţa curată, decât să rămână
pe pământ cu cugetul păcat.
11:33 Scriitorul îşi îndreaptă acum aten-
ţia spre faptele de vitejie ale eroilor credin-
ţei:
Ei au cucerit împărăţii — şi gândul ne
duce imediat la Iosua, la judecători (care au
fost adevărate căpetenii militare ale Israelu-
lui), la David şi la alţii.
Ei au lucrat neprihănirea. Regi ca
Solomon, Asa, Iehosafat, loaş, Ezechia şi
Iosia s-au înscris în istorie pentru domnia
lor, care, deşi nu a fost perfectă, s-a caracte-
rizat prin neprihănire (sau „dreptate").
Ei au primit lucrurile făgăduite. Asta
ar putea însemna că Dumnezeu a încheiat cu
ei legâminte, cum este cazul lui Avraam, al
lui Moise, al lui David şi al lui Solomon; sau
ar putea însemna că ei au primit împlinirea
făgăduinţelor, demonstrând astfel adevărul
cuvântului lui Dumnezeu.
Au astupat gurile leilor. Daniel este un
exemplu concludent în această privinţă (Dan.
6:22), dar să nu-1 uităm nici pe Samson (Jud.
14:5, 6), nici pe David (I Sam. 17:34, 35).
11:34 Au stins puterea focului. Cupto-
rul încins nu a reuşit să ardă decât legăturile
cu care erau legaţi cei trei tineri evrei, în
fapt, eliberându-i (Dan. 3:25). Astfel focul s-
a dovedit a fi, până la urmă, o binecuvântare.
Au scăpat de ascuţişul săbiei. David a
scăpat de atacurile răutăcioase ale lui Saul (1
Sam. 19:9, 10); Ilie a scăpat de ura ucigaşă
a Izabelei (1 Re. 19:1-3) iar Elisei a scăpat
de regele Siriei (2 Re. 6:15-19).
Din slabi au devenit tari. Multe simbo-
luri ale slăbiciunii găsim în analele credin-
ţei. De pildă Ehud era stângaci; totuşi el 1-a
ucis pe regele Moabului (Jud. 3:12-22). Iael,
membră a „sexului slab", 1-a ucis pe Sisera
cu un ţăruş de cort (Jud. 4:21). Ghedeon s-a
folosit de urcioare fragile de lut ca să-i
înfrângă pe madianiţi (Jud. 7:20). Samson
s-a folosit de o falcă de măgar pentru a ucide
o mie de filisteni (Jud. 15:15). Toţi aceştia
ilustrează adevărul potrivit căruia Dumnezeu
a ales lucrurile slabe ale lumii pentru ca să le
facă de ruşine pe cele tari (1 Cor. 1:27).
Ei au fost viteji în războaie. Credinţa
i-a înzestrat pe oameni cu o forţă ce depăşea
capacitatea lor naturală, învrednicindu-i să
învingă în situaţii omeneşte vorbind absolut
insurmontabile.
Ei au pus pe fugă armatele vrăjmaşe.
Deşi de multe ori erau inferior echipaţi şi
dispuneau de efective mult mai mici, oştirile
Israelului au izbândit, lăsându-şi vrăjmaşii

năuciţi şi pe toţi ceilalţi în mare uimire.
11:35 Femeile şi-au primit prin înviere
morţii. Văduva din Sarepta (1 Re. 17:22) şi
femeia din Şunem (2 Re. 4:34) sunt două
exemple concludente în acest sens.
Dar credinţa mai are o faţetă. Pe lângă
cei care au săvârşit fapte de mare vitejie, au
mai fost şi cei ce au îndurat suferinţe cum-
plite, pe care Dumnezeu pune un preţ la fel
de mare. Datorită credinţei lor în Domnul,
unii au fost supuşi la torturi de neînchipuit.
Dacă ar fi renunţat la Iehova, ar fi fost puşi
în libertate. Dar ei au preferat să moară şi să
învie apoi în slava cerească, decât să rămână
în această viaţă ca trădători ai lui Dumnezeu.
In vremea macabeilor, o mamă şi cei şapte
fii ai ei au fost daţi la moarte, unul după
altul, în faţa celorlalţi, de către Antioh Epifa-
nul. Ei au refuzat să accepte eliberarea ca să
dobândească o înviere mai bună, adică mai
bună decât simpla continuare a vieţii pe
acest pământ, cum arată şi Morrison:
Aşadar şi aceasta este urmarea credinţei, în
sensul că nu îi aduce cuiva izbăvire, ci, uneori,
când i se oferă izbăvirea, îi dă curajul de a o
refuza. Există momente când credinţa se relie-
fează prin gestul primirii, după cum alteori ea
prinde contur când cineva refuză ceea ce i se
oferă. Există o izbăvire pe care credinţa o îmbră-
ţişează şi există o izbăvire pe care credinţa o
respinge. Deşi au fost torturaţi, ei n-au acceptat
izbăvirea, acesta constituind semnul şi pecetea
faptului că au fost credincioşi. Există ceasuri
când cea mai puternică dovadă a credinţei este
respingerea fără şovăire a unui loc mai larg.25
11:36 Alţii au fost batjocoriţi şi biciuiţi;
alţii au fost aruncaţi în temniţă. Datorită
credincioşiei sale faţă de Dumnezeu, Ieremia
a îndurat toate aceste forme de pedepsire
(Ier. 20:1-6; 37:15). Iosif a fost şi el întemni-
ţat pentru că a preferat să sufere, mai degra-
bă decât să păcătuiască (Gen. 39:20).
11:37 Au fost ucişi cu pietre. Isus le-a
amintit cărturarilor şi fariseilor că aşa l-au
ucis strămoşii lor pe Zaharia — între templu
şi altar (Mat. 23:35).
Au fost tăiaţi în două cu fierăstrăul.
Urie profetul a plătit acest preţ pentru că a
vestit mesajul lui Dumnezeu regelui Ioia-
chim (Ier. 26:23); dar sintagma din acest
verset se referă la uciderea în masă care a
avut loc în timpul macabeilor.
Au pribegit îmbrăcaţi în piei de oaie şi
de capră, lipsiţi de toate, prigoniţi, primiţi
rău. Moorehead spune:

1018

Evrei

Ei ar fi putut să se lăfăie în mătăsuri şi catifele,
la palatele prinţilor, dacă ar fi acceptat să se le-
pede de Dumnezeu şi să creadă minciuna lumii.
In schimb, ei au rătăcit îmbrăcaţi în piei de oaie
şi de capră, ei înşişi nefiind socotiţi mai buni de-
cât caprele sau oile. Dimpotrivă, au fost consi-
deraţi buni doar de tăiat, asemenea animalelor.27
Ei au suferit sărăcie, privaţiuni şi prigoane.
11:38 Lumea i-a tratat ca şi când nu ar fi
fost vrednici de a trăi. Dar Duhul lui Dum-
nezeu izbucneşte aici cu exclamaţia că lucru-
rile au stat exact invers în sensul că lumea
nu era vrednică de ei.
Au rătăcit prin deserturi şi munţi şi
prin peşteri şi prin crăpăturile pământu-
lui. Deposedaţi de casele lor, despărţiţi de
familiile lor, hăituiţi ca animalele, excluşi
din societate, ei au îndurat căldura şi frigul,
strâmtorările şi greutăţile, dar nu s-au lepădat
cu nici un chip de Domnul lor.
11:39 Deşi Dumnezeu însuşi a depus
mărturie pentru credinţa acestor eroi ai Ve-
chiului Testament, ei au murit fără să pri-
mească împlinirea făgăduinţei. Ei n-au apu-
cat să vadă în viaţa de aici venirea mult-aş-
teptatului Mesia sau să se bucure de binecu-
vântările ce aveau să decurgă din slujba Lui.
11:40 Dar nouă Dumnezeu ne-a rezer-
vat ceva mai bun. El a aranjat ca ei să nu
ajungă la desăvârşire fără noi. Ei niciodată
nu s-au bucurat de o conştiinţă desăvârşită în
ce priveşte păcatul, după cum ei nu se vor
bucura de deplina desăvârşire a trupului
proslăvit în cer până când vom fi răpiţi cu
toţii pentru a-L întâlni pe Domnul în văzduh
(1 Tes. 4:13-18). Duhurile sfinţilor din VT
sunt deja desăvârşite în prezenţa Domnului
(Ev. 12:23), dar trupurile lor nu vor fi înviate
din morţi până când va veni Domnul să-i ia
pe ai Săi. Atunci ei se vor bucura de desă-
vârşirea slavei învierii.
Exprimând acest adevăr cu alte cuvinte,
vom spune că credincioşii din VT nu au fost
la fel de privilegiaţi cum suntem noi. Cu
toate acestea, gândiţi-vă la răsunătoarele lor
triumfuri şi la cumplitele încercări prin care
au trecut! Gândiţi-vă la faptele lor de vitejie
şi la răbdarea lor! Ei au trăit de cealaltă parte
a crucii. Şi totuşi, cum se compară vieţile
noastre când sunt puse alături de ale lor?
Acesta e îndemnul pătrunzător al capitolului
11 din Evrei.
C. îndemnul de a nădăjdui în Cristos
(cap. 12)
12:1 Să nu uităm că epistola către Evrei

a fost adresată unor oameni prigoniţi, care,
datorită faptului că au părăsit iudaismul şi L-
au îmbrăţişat pe Cristos, erau confruntaţi cu
o aprigă opoziţie. Exista pericolul ca ei să
interpreteze suferinţele lor ca semn al deza-
probării lui Dumnezeu faţă de ei, prin urma-
re, ei devenind descurajaţi şi gata să renunţe
la credinţa lor. Ceea ce era şi mai grav,
exista pericolul ca ei să se întoarcă la templu
şi la ceremoniile din cadrul acestuia.
Ei nu trebuiau însă să creadă că suferin-
ţele lor erau unice. Mulţi dintre martorii
menţionaţi în capitolul 11 au suferit cumplit
ca urmare a loialităţii lor faţă de Domnul, şi
totuşi ei au răbdat până la capăt. Or, dacă ei,
care dispuneau de mult mai puţine privilegii,
au rămas statornici, cu cât mai statornici şi
neclintiţi trebuie să fim noi, cărora ni s-au
dat lucrurile mai bune ale creştinismului!
Ei ne înconjoară ca un nor mare de
martori. Asta nu înseamnă că ei asistă ca
spectatori la ceea ce se întâmplă pe pământ.
Mai degrabă, ei ne sunt martori prin viaţa de
credinţă şi răbdare ce au trăit-o şi prin înaltul
standard ce ni l-au lăsat, ca noi să-1 urmăm.
Versetul acesta ridică invariabil întreba-
rea: „Pot sfinţii din cer vedea viaţa trăită de
noi pe pământ sau ştiu ei ce se întâmplă aici
jos?" Singurul lucru de care putem fi siguri
că ei îl cunosc este atunci când un păcătos
este mântuit: „Tot aşa vă spun că va fi mai
multă bucurie în cer pentru un singur păcătos
care se pocăieşte, decât pentru nouăzeci şi
nouă de oameni drepţi, care n-au nevoie de
pocăinţă" (Luca 15:7).
Viaţa creştină este o cursă de alergări,
care reclamă disciplină şi răbdare. Noi tre-
buie să ne debarasăm de tot ce ne-ar putea
îngreuna în alergarea la această cursă. Lucru-
rile care ne îngreunează pot părea uneori
inofensive în ele însele, dar mai apoi se vede
că ne împiedică înaintarea. Aici ar putea fi
incluse bunurile materiale pe care le pose-
dăm, legăturile de familie, ataşamentul
nostru faţă de tihnă şi confort, lipsa de mobi-
litate, etc. Regulamentul olimpic nu-i interzi-
ce nici unui alergător să ia cu el provizii de
hrană şi băutură, dar care alergător ar putea
câştiga întrecerea, dacă s-ar împovăra cu
aceste lucruri?
Noi trebuie să dăm la o parte... păcatul
care ne înfăşoară aşa de uşor. Prin asta s-ar
putea înţelege orice păcat, dar mai ales
păcatul necredinţei. Noi trebuie să avem
încredere deplină în făgăduinţele lui Dumne-
zeu şi încredere totală în faptul că viaţa de
credinţă va triumfa.

Evrei

1019

Apoi trebuie să ne păzim de ideea potri-
vit căreia alergarea în care suntem angajaţi
ar fi o simplă plimbare de agrement sau că
viaţa creştină ar fi presărată cu flori. Dimpo-
trivă, trebuie să fim pregătiţi să înaintăm cu
stăruinţă, chiar atunci când suntem confrun-
taţi cu încercări şi ispite.
12:2 Pe tot parcursul acestei alergări, va
trebui să ne dezlipim privirea de la orice alt
obiectiv, aţintindu-ne-o în schimb în perma-
nenţă asupra lui Isus, Alergătorul cel mai
strălucit, cum arată şi A. B. Bruce:
Deasupra tuturor, iese în evidenţă, prin exce-
lenţă, Unul cu totul şi cu totul deosebit... Omul
care a realizat şi desăvârşit primul ideea trăirii
prin credinţă..., care a îndurat fără să dea înapoi
cumplitele suferinţe ale crucii, dispreţuindu-i
ruşinea şi fiind susţinut de o credinţă care a
conştientizat atât de viu bucuria şi slava ce
aveau să urmeze, încât a estompat conştiinţa
durerii şi ruşinii prin care trecea în acele mo-
mente.28
El este autorul sau pionierul credinţei
noastre în sensul că El ne-a asigurat singu-
rul exemplu desăvârşit a ceea ce trebuie să
constituie o viaţă de credinţă.
Totodată El este desăvârşitorul credin-
ţei noastre. Cu alte cuvinte, nu numai că El
a început alergarea, ci a şi dus-o până la
capătul ei triumfător. Traseul alergării Sale
s-a întins de la cer până în Betleem, conti-
nuând apoi până în Grădina Ghetsimane, şi
crucea Golgotei, apoi mormântul, după care
a urmat revenirea în cer. în nici un punct al
acestui traseu El nu S-a poticnit şi nu a dat
înapoi, ci Şi-a aţintit privirea asupra slavei
viitoare, când toţi răscumpăraţii vor fi fost
adunaţi laolaltă cu El pe vecie. Asta L-a
învrednicit să nu se gândească la ruşine şi să
îndure suferinţa şi moartea. Iar astăzi El este
aşezat la dreapta tronului lui Dumnezeu.
12:3 Aici se trece de la tabloul unei curse
de alergări la lupta împotriva păcatului.
Căpitanul nostru neînfricat este Domnul
Isus; nimeni altul nu a suferit din partea
păcătoşilor o împotrivire atât de mare
faţă de Sine. Ori de câte ori avem tendinţa
să pierdem inima şi să cădem de oboseală şi
descurajare, să ne gândim prin ce a trecut El.
Şi atunci încercările noastre ni se vor părea
un fleac faţă de ale Sale.
12:4 Noi suntem angajaţi într-o luptă
neîncetată împotriva păcatului. Totuşi noi nu
ne-am împotrivit până la sânge — adică
până la moarte — în lupta aceasta. Dar El

S-a împotrivit!
12:5 Acum ni se prezintă concepţia
creştină despre suferinţă. De ce viaţa creşti-
nului este marcată de persecuţii, testări,
încercări, boli, dureri, întristări şi necazuri?
Să fie oare acestea un indiciu al supărării sau
dezaprobării lui Dumnezeu faţă de el? Vin
oare toate acestea la întâmplare în viaţa
noastră? Şi, în sfârşit, cum trebuie să reacţio-
năm la ele?
Versetele de aici ne învaţă că aceste
lucruri se înscriu în procesul de formare şi
educare prin care îşi trece Dumnezeu copiii.
Deşi ele nu vin de la Dumnezeu, El le îngă-
duie, după care le contramandează, spre
slava Lui, spre binele nostru şi spre binecu-
vântarea altora.
Nici un lucru nu este întâmplător în viaţa
unui creştin. Tragediile ascund în ele binecu-
vântări, iar dezamăgirile sunt lăsate de El să
vină în viaţa sa. Dumnezeu se foloseşte de
împrejurările vitrege ale vieţii pentru a ne
face să ne conformăm tot mai mult chpiului
lui Cristos.
Prin urmare, creştinii evrei din epoca
primară a bisericii sunt îndemnaţi sâ-şi aducă
aminte de Proverbe 3:11, 12, unde Dumne-
zeu li se adresează cu apelativul: fii, după
care îi previne să nu dispreţuiască disciplina
Sa şi să nu-şi piardă curajul când sunt mus-
traţi de El. Dacă se vor răzvrăti sau se vor da
bătuţi, vor pierde privilegiul ca El să se
ocupe de ei, alegându-se şi cu eşecul de a-şi
însuşi învăţămintele rânduite de El pentru ei.
12:6 Când citim cuvântul disciplinare,
avem tendinţa să-1 echivalăm cu o biciuire.
Dar în contextul actual el are sensul de
educaţie dată unui copil, formare a sa, în
care intră îndrumările, disciplina, îndreptarea
şi avertismentul. Toate au menirea de a
cultiva virtuţile creştine şi de a alunga răul.
în pasajul ce ne stă în faţă, disciplinarea nu
era o pedeapsă pentru faptele rele, ci o pre-
gătire sau formare prin intermediul prigoane-
lor.
Pasajul de la Proverbe spune clar că
disciplina lui Dumnezeu este o dovadă a
dragostei Sale şi că nici un fiu nu este scutit
de ea.
12:7 Rămânând supuşi disciplinei pe
care ne-o aplică Dumnezeu, noi îi îngăduim
să ne modeleze prin această disciplină după
chipul Său. Dar dacă încercăm să scurtcircu-
ităm relaţiile Sale cu noi, s-ar putea ca El să
fie nevoit să prelungească termenul discipli-
nării noastre, recurgând la metode mai in-
structive şi, prin urmare, mai dificile. în

1020

Evrei

şcoala lui Dumnezeu sunt clase, pe care le
promovăm abia după ce ne-am însuşit toate
cunoştinţele prevăzute în cadrul lor.
Prin urmare, când vin peste noi perioade
de încercare, să nu uităm că Dumnezeu ne
tratează ca pe fii. Or, în orice relaţie normală
tată-fiu, tatăl îşi instruieşte fiul pentru că îl
iubeşte şi-i doreşte numai binele suprem.
Dumnezeu ne iubeşte prea mult pentru ca să
ne lase să creştem de capul nostru (fireşte).
12:8 în domeniul spiritual, cei care nu au
parte de disciplina lui Dumnezeu sunt copii
nelegitimi, şi nu fii adevăraţi. La urma
urmelor, un grădinar nu va curaţi tufele de
spini, ci viţa de vie. Cum este în domeniul
natural, aşa este şi în cel duhovnicesc.
12:9 Cei mai mulţi dintre noi au avut
parte de disciplinare din partea părinţilor
noştri omeneşti. Dar n-am interpretat aceas-
tă disciplină ca semn că ne urăsc, ci ne-am
dat seama că ei ne vreau binele şi le-am dat
cinstea cuvenită.
Cu cât mai multă cinste trebuie să acor-
dăm creşterii şi formării de care ne face
parte Tatăl duhurilor şi să trăim! Dumne-
zeu este Tatăl (sau sursa) tuturor fiinţelor
înzestrate cu duh. Omul este un duh care
trăieşte îmbrăcat într-un trup omenesc. Fiind
supuşi lui Dumnezeu, ne bucurăm de viaţă în
sensul ei cel mai autentic.
12:10 Disciplina părinţilor pământeşti nu
este perfectă. Ea ţine doar o vreme, adică
cuprinde perioada copilăriei şi a tinereţii.
Dacă nu a dat rezultate în această perioadă,
de aici încolo nu mai poate face nimic. în
plus această disciplină a fost: cum credeau
ei că e bine, deşi uneori s-ar putea să nu fi
fost tocmai bună.
Dar disciplina lui Dumnezeu este întot-
deauna perfectă. Dragostea Lui este nemăr-
ginită iar înţelepciunea Sa infailibilă. El nu
ne disciplinează niciodată din vreo pornire
sau capriciu, ci întotdeauna o face spre
folosul nostru. Obiectivul Său este ca să ne
facă părtaşi ai sfinţeniei Sale. Or, evlavia
nu poate fi produsă niciodată în afara şcolii
lui Dumnezeu, cum explică Jowett:
Scopul disciplinării pe care ne-o aplică Dumne-
zeu nu este de natură punitivă, ci creativă. El ne
disciplinează „pentru ca să avem parte de sfinţe-
nia Sa". Sintagma: „pentru ca să avem parte"
presupune o direcţie iar această direcţie conduce
către o viaţă purificată şi înfrumuseţată. Iar focul
de aici nu este o văpaie necontrolată, ce mistuie
totul în cale, inclusiv lucrurile de preţ; ci este
focul topitorului, care nu este lăsat în voia sa, ci

controlat de Topitor, prin care El scoate, cu
mână tare, dar cu răbdare şi blândeţe, sfinţenie
din nepăsare şi statornicie din slăbiciune. Dum-
nezeu este mereu angajat în procesul creaţiei,
chiar arunci când recurge la mijloacele mai
întunecate ale harului. El produce roadele şi
florile Duhului. Dragostea Lui este într-o perma-
nentă căutare după lucrurile frumoase.29
12:11 Când are loc, orice disciplină pare
dureroasă. Dar mai pe urmă aduce, celor
încercaţi de ea, roadă dătătoare de pace a
neprihănirii. De aceea întâlnim adesea
mărturii ca cea depusă de Leslie Weather-
head:
Ca toţi oamenii, şi mie îmi plac mai mult expe-
rienţele înălţătoare, marcate de sănătate, fericire
şi succes. Dar am învăţat mai mult despre Dum-
nezeu, despre viaţă şi despre mine însumi când
am trecut prin întunericul fricii şi al eşecului,
decât în toate momentele însorite ale vieţii. Da,
există aşa-numitele comori ale întunericului.
Căci, slavă Domnului, întunericul trece. Numai
că ceea ce ai învăţat când ai trecut prin întuneric
n-ai să uiţi niciodată. „Lucrurile care ne cople-
şesc şi ne calcă pe mândrie ne fac mai mult bine
decât tot ceea ce ne încântă şi ne inspiră."30
Sau să luăm în considerare mărturia dată
de C. H. Spurgeon:
Tare mi-e teamă că tot harul pe care l-am do-
bândit în ceasurile de tihnă şi confort, în mo-
mentele de fericire, aproape că nu valorează cât
o leţcaie. Dar bunurile pe care le-am primit în
urma întristărilor, durerilor şi mâhnirilor mele
sunt incomensurabil de mari. Posed eu oare
vreun bun de preţ pe care să nu-1 datorez cioca-
nului şi nicovalei, focului şi pilei prin care am
fost şlefuit? Necazurile sunt bunurile cele mai
de preţ din mobilierul casei mele.31
12:12 Credincioşii nu trebuie să se lase
doborâţi de împrejurările potrivinice ale
vieţii, căci orice şovăială a credinţei lor ar
putea avea o influenţă negativă asupra altora.
Mâinile obosite trebuie invigorate, pentru ca
să-L slujească pe Cristosul Cel viu. Genun-
chii slăbiţi trebuiesc întăriţi în vederea
stăruinţei în rugăciune.
12:13 Picioarele care şchiopătează tre-
buie îndreptate pe cărările drepte ale uceni-
ciei creştine, cum arată şi Williams:
Toţi cei care merg pe urmele Domnului netezesc
cărarea credinţei pentru fraţii mai slabi; dar cei

Evrei

1021

care nu-L urmează din toată inima creează
obstacole pentru picioarele altora, facându-i
nişte ologi spirituali."'2
G. H. Lang ne oferă o altă ilustraţie de
toată frumuseţea:
După ce a înfruntat vântul şi ploaia, străbă-
tând anevoiosul drum, aflat la capătul puterilor
fizice şi spirituale, călătorul se opreşte din mers,
să-şi tragă sufletul. Cu umerii aplecaţi, cu mâini-
le fără vlagă şi genunchii îndoiţi şi slăbănogiţi,
el e gata să se prăbuşească. Este exact imaginea
stării în care poate ajunge la un moment dat
orice pelerin al lui Dumnezeu, aşa cum ne arată
scriitorul.
Dar iată că de el se apropie un personaj plin
de încredere, ce-i spune, cu zâmbetul pe buze şi
pe un ton ferm: „Curaj, frate! Sus! Stai drept!
Intăreşte-ţi picioarele şi lasă-ţi inima cuprinsă
din nou de har. Căci la capătul drumului te
aşteaptă o nobilă casă. Uite-o, se zăreşte drept în
faţă. Dar cere-I Marelui Medic vindecare pentru
starea ta de slăbănogie.... Premergătorul tău a
străbătut şi el acelaşi drum anevoios ce duce la
palatul lui Dumnezeu, pe care înaintează chiar
acum şi alţi pelerini, după ce atâţia l-au străbătut
şi ei cu bine. Nu, nu eşti singur. Numai nu te da
bătut, ci mergi înainte şi vei ajunge negreşit la
ţintă, câştigând premiul.
Ferice de cel ce ştie cum să-1 susţină cu
cuvinte de îmbărbătare pe cel cu forţele sleite
(Isa. 50:4). Ferice de cel ce primeşte acest sfat
(Ev. 13:22). Şi de trei ori ferice de cel a cărui
credinţă e simplă dar puternică, negăsind nici o
pricină de poticnire în Domnul atunci când
disciplinarea Lui este aspră.33
12:14 Creştinii trebuie să-şi dea silinţa să
trăiască întotdeauna în relaţii de pace cu toţi
oamenii. Dar acest îndemn este deosebit de
folositor atunci când predomină prigoanele,
când unii se lasă de credinţă şi când nervii
sunt tociţi. în asemenea împrejurări este
foarte uşor să-ţi iasă din gură cuvinte de
frustrare şi de teamă faţă de cei din jurul tău,
care-ţi sunt cei mai apropiaţi şi mai dragi.
De asemenea trebuie să urmărim cu
ardoare sfinţenia fără care nimeni nu-L va
vedea pe Domnul. Despre ce sfinţenie este
vorba aici? Răspunzând la această întrebare
să nu uităm că sfinţenia din acest context se
aplică la credincioşii din Noul Testament în
cel puţin trei moduri:
Mai întâi, credinciosul devine sfânt în ce
priveşte poziţia sa, atunci când este conver-
tit, fiind pus deoparte pentru Dumnezeu şi

detaşat de lume (1 Cor. 1:2; 6:11). Prin
virtutea unirii sale cu Cristos, el este sfinţit
pe veci. La asta s-a referit Martin Luther
când a spus: „Sfinţenia mea este în cer."
Cristos este sfinţenia noastră, adică în ce
priveşte poziţia noastră înaintea lui Dumne-
zeu.
Apoi avem sfinţirea practică (1 Tes. 4:3;
5:23). Deci ceea ce ar trebui să fim în fiecare
zi. Noi trebuie să ne depărtăm de orice formă
de rău. Sfinţenia aceasta trebuie să fie pro-
gresivă, adică în permanenţă trebuie să
devenim tot mai mult asemenea Domnului
Isus.
în fine, avem sfinţirea completă sau
desăvârşită, care are loc atunci când un
credincios merge în cer. Abia atunci el este
pe veci eliberat de păcat. Firea lui veche este
înlăturată şi starea lui corespunde întrutotul
poziţiei sale.
Aşadar, care sfinţenie trebuie s-o urmă-
rim? Evident, sfinţirea practică, căci despre
ea este vorba în acest pasaj. Noi nu căutăm
să obţinem sfinţirea poziţională, întrucât a-
ceasta ne aparţine în clipa în care ne naştem
din nou. Şi nu ne luptăm după sfinţirea
perfectă, care ne va fi dată atunci când îi
vom vedea faţa. Dar sfinţirea practică sau
progresivă este un lucru care presupune
ascultare şi cooperare din partea noastră. Or,
tocmai această sfinţenie trebuie s-o cultivăm
în permanenţă. Faptul că ni se spune „s-o
urmărim" demonstrează că aici, în viaţa de
acum, nu ajungem s-o dobândim pe deplin.
(Vezi notele de la 2:11 pentru o descriere
mai detaliată a diverselor aspecte ale sfinţi-
rii.) Wuest scrie:
îndemnul, adresat iudeilor născuţi din nou care
ieşiseră din Templu, le spune să trăiască o viaţă
de sfinţenie consecventă şi să se ţină atât de
strâns de noua lor credinţă, încât iudeii nemân-
tuiţi care ieşiseră şi ei din Templu şi, cel puţin
pe plan extern, îmbrăţişaseră adevărul Noului
Testament, să fie încurajaţi să facă pasul urmă-
tor, considerându-L pe Mesia Marele Preot, în
loc să revină la jertfele vechi din sistemul levi-
tic, ce fuseseră deja abrogate. Aceşti iudei
născuţi cu adevărat din nou sunt preveniţi cu
privire la faptul că o viaţă creştină şovăitoare ar
putea să-i determine pe iudeii nemântuiţi să se
abată din drum.34
Dar mai rămâne o dificultate! Să fie oare
adevărat că nu-L putem vedea pe Domnul
fără sfinţirea practică? Da, într-o anumită
privinţă, acest lucru este adevărat. Dar să

1022

Evrei

înţelegem că acest verset nu ne învaţă că noi
dobândim dreptul de a-L vedea pe Dumne-
zeu prin trăirea unei vieţi de sfinţenie. Isus
Cristos este singurul nostru garant că vom
merge în cer. Ceea ce ne spune acest verset
este că trebuie să avem o sfinţenie practică,
demonstrând prin aceasta că în lăuntrul
nostru este o viaţă nouă. Dacă cineva nu
înaintează pe calea sfinţeniei, înseamnă că
nu este mântuit. Când Duhul Sfanţ locuieşte
în lăuntrul unei persoane, acea persoană
manifestă prezenţa Sa printr-o viaţă detaşată.
Este o chestiune de cauză şi efect. Dacă
cineva L-a primit pe Cristos, din inima lui
vor curge fluvii de apă vie.
12:15 Următoarele două versete par să
prezinte patru păcate distincte ce trebuie evi-
tate. Dar există suficiente indicii în context
că ar fi vorba aici de un alt avertisment
împotriva păcatului unic al apostaziei şi că
aceste patru păcate au legătură cu el.
Mai întâi, apostazia este eşecul de a
obţine harul lui Dumnezeu. Persoana în
cauză arată ca un creştin, vorbeşte ca un
creştin şi declară că este creştin, dar nu s-a
născut niciodată din nou. Acel om s-a apro-
piat foarte mult de Mântuitorul, dar nu L-a
primit niciodată cu adevărat. Atât de aproa-
pe, şi totuşi atât de departe!
Apostazia este rădăcina amărăciunii.
Persoana respectivă se răceşte şi se înveni-
nează faţă de Domnul, respingând credinţa
creştină. Iar actul său de trădare este conta-
gios, căci şi alţii sunt întinaţi de văicărelile
sale, de nemulţumirile, îndoielile şi tăgădui-
rile sale.
12:16 Apostazia este strâns înrudită cu
imoralitatea. Un om care-şi spune creştin
poate să cadă în păcate de o gravă imoralita-
te, în loc să-şi recunoască vinovăţia, el va da
vina pe Domnul şi se va lăsa de credinţă. In
următorele texte din Scriptură se stabileşte
legătura care există între apostazie şi păcatul
sexual: 2 Petru 2:10, 14, 18 şi Iuda 8,16, 18.
în fine, apostazia este o formă ne nereli-
gie (sau ireligiozitate) aşa cum o demon-
strează cazul lui Esau, care nu g preţuit
dreptul de întâi-născut, ci l-a preschimbat cu
uşurinţă în satisfacerea momentană a apetitu-
lui său.
12:17 Ulterior, Esau s-a căit, părându-i
râu de pierderea părţii ce i se cuvenea ca
frate mai mare, dar a fost prea târziu. Căci
tatăl său nu a mai putut contramanda binecu-
vântarea ce i-o dăduse lui Iacob.
Tot aşa este şi cu apostatul. El nu pune
nici un preţ pe valorile spirituale, ci de bună

voie renunţă la Cristos, pentru ca să scape de
ocară, de suferinţe şi de martiraj. Un aseme-
nea om nu mai poate fi reînnoit prin pocăin-
ţă. S-ar putea să fie cuprins de remuşcare,
dar nu de pocăinţă adevărată, cu evlavie.
12:18 Cei care sunt inspitiţi să revină la
lege trebuie să-şi aducă aminte de împrejură-
rile groaznice care au însoţit darea legii şi să
tragă învăţămintele spirituale necesare de
aici. Scena s-a petrecut pe Muntele Sinai, un
munte real, tangibil ce fusese cuprins de foc.
De fapt în jurul lui era un văl ce făcea ca
totul să fie nedesluşit, obscur şi nebulos. Iar
împrejurul său se dezlănţuise o furtună
cumplită.
12:19 Pe lângă aceste perturbaţii ale na-
turii, s-au produs şi o seamă de fenomene
supranaturale, ca sunetul trâmbiţei şi glasul
care vorbea în aşa fel încât cei ce l-au
auzit au cerut să nu li se mai vorbească.
12:20 Israeliţii au fost complet dezorien-
taţi când au auzit edictul divin conform
căruia: „Chiar o fiară dacă se va atinge de
munte, să fie ucisă cu pietre."35 Ei ştiau că
dacă asta însemna moartea pentru un animal
necuvântător şi lipsit de pricepere, cu cât mai
mult ar fi însemnat moarte pentru cei ce
înţelegeauavertismentul.
12:21 întreaga scenă a fost atât de înfri-
coşătoare şi de zguduitoare, încât Moise
însuşi tremura. Toate acestea descriu eloc-
vent natura şi slujba legii, care este o revela-
ţie a cerinţelor neprihănite ale lui Dumnezeu
şi a mâniei Sale împotriva păcatului. Scopul
legii nu a fost acela de a asigura cunoaşterea
mântuirii, ci de a produce cunoaşterea păca-
tului. Ea ne vorbeşte despre prăpastia creată
între Dumnezeu şi om datorită păcatului.
Este slujba osândirii, întunericului şi apăsă-
rii.
12:22 Credincioşii nu s-au apropiat de
terorile zguduitoare ale Muntelui Sinai, ci de
harul binevoitor:
Muntele cuprins de flăcări şi vălul mistic,
împreună cu terorile şi vinovăţia noastră —
toate acestea s-au dus;
Conştiinţa noastră e stăpânită acum de o pace ce
nu poate da greş nicicând:
Este Mielul ce stă acum pe scaunul de domnie,
în locurile cereşti.
— James G. Deck
Acum fiecare copil al lui Dumnezeu,
cumpărat cu sângele scump al lui Isus, poate
spune:

Evrei

1023

Terorile legii şi ale lui Dumnezeu
Nu mai au nimic de a face cu mine;
Ascultarea Mântuitorului meu şi sângele Său
vărsat
Au ascuns toate fărădelegile mele pe veci.
— A. M. Toplady
„Noi deja am ajuns în principiu la depli-
na realitate în care vom sălăşlui pe veci.
Viitorul este deja prezent. în ziua de astăzi
deja posedăm ziua de mâine. Pe pământ
suntem deja beneficiarii Cerului" (Text
select).
Noi nu ne apropiem de un munte tangibil
aici pe pământ. Privilegiul nostru este de a
intra în templul din cer. Prin credinţă, noi ne
apropiem de Dumnezeu prin mărturisire,
laudă şi rugăciune. Noi nu suntem limitaţi
doar la o singură zi din an, ci putem intra în
Sfânta Sfintelor în orice clipă, cu deplina
încredinţare că suntem bine primiţi oricând.
Dumnezeu nu mai spune acum: „Staţi la
distanţă!", ci: „Apropiaţi-vă cu încredere!"
Pentru lege, Muntele Sinai este central,
dar pentru credinţă Muntele Sion! Acest
munte ceresc simbolizează toate binecuvân-
tările harului — adică tot ce ne-a fost dăruit
prin lucrarea răscumpărătoare a lui Cristos
Isus.
Legea îşi are Ierusalimul ei pământesc,
dar credinţa îşi are capitala cerească, acolo
sus. Cetatea Dumnezeului Celui viu este în
cer, cetatea cu temelii, al Cărei Arhitect şi
Ziditor este Dumnezeu.
Când intrăm în prezenţa lui Dumnezeu,
suntem înconjuraţi de o adunare distinsă.
Mai întâi, sunt miriadele de îngeri, care, deşi
nu au fost întinaţi de păcat, nu pot cânta
alături de noi, pentru că nu cunosc „bucuria
pe care o aduce mântuirea noastră."
12:23 Apoi ne aflăm în adunarea gene-
rală a întâilor-născuţi, care sunt înscrişi în
cer. Aceştia sunt membrii bisericii, Trupul
Şi Mireasa lui Cristos, care au murit de la
Rusalii încoace, ce se bucură în acest timp,
Pe deplin conştienţi, de prezenţa Domnului.
Ei aşteaptă Ziua când trupurile lor vor fi
înviate din mormânt, şi îmbrăcate cu forma
'or proslăvită, fiind reuniţi cu duhurile lor.
Prin credinţă noi îl vedem pe Dumne-
zeu, Judecătorul tuturor. Acum El nu mai
este învăluit de întuneric şi nori, ci în viziu-
nea credinţei slava Lui este transcendentă.
Sfinţii Vechiului Testament se mai află
acolo, adică duhurile celor drepţi făcuţi
desăvârşiţi. îndreptăţiţi prin credinţă, ei stau
w curăţia nepătată, datorită valorii lucrării lui

Cristos ce le-a fost atribuită lor sau trecută în
contul lor. Şi aceştia aşteaptă vremea când
mormintele străvechi îşi vor elibera robii şi
ei vor primi trupurile proslăvite.
12:24 Tot acolo se află şi Isus, Mijloci-
torul noului legământ. Există o deosebire
între Moise, mediatorul Vechiului Legământ,
şi Isus, Mediatorul noului legământ. Moise a
slujit de mediator prin simplul fapt că a
primit legea de la Dumnezeu şi a transmis-o
israeliţilor. El a fost astfel un intermediar sau
reprezentant al poporului, aducând jertfele
prin care a fost ratificat legământul.
Cristos este Mediatorul noului legământ
într-un sens mult superior. înainte ca Dum-
nezeu să poată încheia în neprihănire acest
legământ, a trebuit ca Domnul Isus să moară.
El a trebuit să pecetluiască legământul cu
propriul Său sânge şi să Se dea pe Sine ca
preţ de răscumpărare pentru mulţi (1 Tim.
2:6).
El a asigurat binecuvântările Noului
Legământ pentru poporul Său prin moartea
Sa. Iar El le asigură aceste binecuvântări în
continuare prin viaţa Sa fără de sfârşit. Apoi
El îi păstrează pe ai Săi, ca să se poată bu-
cura de binecuvântări într-o lume ostilă, prin
slujba Sa actuală la dreapta lui Dumnezeu.
Toate acestea sunt cuprinse în lucrarea Sa de
mediere.
Purtând cicatricile Calvarului, Domnul
Isus este înălţat la dreapta lui Dumnezeu, ca
Prinţ şi Mântuitor.
Nouă ne place să privim în sus şi să-L vedem
acolo,
Pe Mielul ce pentru ai Săi aleşi a fost junghiat;
Şi în curând ai Lui sfinţi se vor împărtăşi din
gloriile Sale,
Şi împreună cu Căpetenia şi Domnul lor domni-
vor.	—James G. Deck
în fine, avem sângele stropirii, care
vorbeşte mai bine decât sângele lui Abel.
Când S-a suit la cer Cristos, El I-a prezentat
lui Dumnezeu toată valoarea sângelui vărsat
la cruce. Nu se sugerează aici că el în chip
literal Şi-ar fi purtat sângele în cer, ci mai
degrabă meritele sângelui au fost fost făcute
cunoscute în templu. Din nou J. G. Deck a
îmbrăcat adevărul în veşmânt poetic:
Scumpul Lui sânge e stropit acolo,
în faţa tronului şi chiar pe acest scaun de dom-
nie; şi rănile Sale în Cer vestesc
A mântuirii  Sale măreaţă lucrare, de-acum
deplin încheiată.

1024

Evrei

Sângele Lui scump este contrastat cu
sângele lui Abel. Fie că prin asta înţelegem
sângele jertfei lui Abel, fie chiar sângele lui
Abel, care a fost vărsat de Cain, adevărul e
acelaşi că sângele lui Cristos vorbeşte mai
elocvent. Mesajul jertfei lui Abel era: „Aco-
perit temporar." Pe când sângele lui Cristos
spune: „Iertat în veci". Sângele lui Abel
striga: „Răzbunare!" Sângele lui Cristos
strigă: „Indurare, milă şi pace."
12:25 Versetele cu care se încheie capi-
tolul 12 stabilesc contrastul dintre revelaţia
lui Dumnezeu de la Sinai şi revelaţia Sa în şi
prin Cristos. Privilegiile şi gloriile incompa-
rabile ale credinţei creştine nu trebuiesc
tratate cu uşurinţă. Dumnezeu vorbeşte,
invită şi caută să cucerească prin dragostea
Sa. A-l refuza pe El înseamnă a pieri.
Cei care nu au ascultat de glasul lui
Dumnezeu aşa cum a fost acesta făcut cu-
noscut prin lege au fost pedepsiţi cum se
cuvine. Dar acolo unde privilegiul acordat
este mai mare, şi responsabilitatea ce înso-
ţeşte acest privilegiu este mai mare. în Cris-
tos, Dumnezeu a dăruit revelaţia supremă şi
definitivă. Cei care resping glasul Său, aşa
cum vorbeşte acesta acum din cer, prin
evanghelie, poartă o răspundere mai mare
decât cei care au călcat legea odinioară.
Scăparea este imposibilă.
12:26 La Sinai glasul lui Dumnezeu a
produs un cutremur de pămnânt. Dar când va
vorbi El în viitor, glasul Lui va produce „un
cutremur de cer". Acest lucru a fost prezis,
în esenţă, de profetul Hagai (2:6): „încă o
dată (peste puţină vreme) voi clătina cerurile
şi pământul, marea şi uscatul."
Acest cutremur va avea loc în intervalul
de la Răpire până la sfârşitul împărăţiei lui
Cristos. înainte de venirea lui Cristos pe
pământ ca să domnească se vor produce
mari convulsiuni în natură, atât pe pământ,
cât şi în ceruri. Planetele vor fi scoase de pe
orbitele lor, provocând mişcări uriaşe ale
apelor mărilor. Apoi, la sfârşitul Domniei de
o Mie de ani a lui Cristos, pe pământ, ceru-
rile stelare şi cerurile atmosferice vor fi
distruse de căldură intensă (2 Pet. 3:10-12).
12:27 Când Dumnezeu a zis: „încă o
dată", El a anticipat o completă şi finală
mutare a cerurilor şi pământului. Acest
eveniment va răsturna definitiv mitul potrivit
căruia doar ceea ce vedem şi pipăim este
real, iar lucrurile nevăzute ar fi, chipurile,
nereale. Când Dumnezeu va încheia procesul
de cernere şi de clătinare, numai ceea ce este
real va rămâne.

12:28 Cei care erau preocupaţi de ritua-
lismul tangibil şi vizibil al iudaismului se
agăţau de lucruri care pot fi clătinate. Dar
adevăraţii credincioşi au o împărăţie ce nu
poate fi clătinată. Asta ar trebui să ne in-
spire să-L adorăm şi să ne închinăm Lui cu
şi mai multă ardoare, lăudându-L necurmat
cu reverenţă şi frică.
12:29 Dumnezeu este un foc mistuitor
pentru toţi cei ce refuză să asculte de El. Dar
chiar şi pentru ai Săi, sfinţenia şi neprihăni-
rea Sa sunt atât de mari încât ele ar trebui să
producă în noi cea mai profundă atitudine de
omagiu şi respect faţă de El.
D. îndemnul Ia diverse haruri creştine
(13:1-17)
13:1 Secţiunea practică a cărţii Evrei
continuă cu şase îndemnuri privitoare la
harurile care trebuie să se dezvolte în credin-
cioşi. Mai întâi, dragostea frăţească (iubi-
rea fraţilor). Cu alte cuvinte, trebuie să existe
acel sentiment de apartenenţă la o familie
comună. Trebuie să avem aceste simţăminte
faţă de toţi creştinii şi să dăm recunoaştere
acestei realităţi, prin cuvinte şi fapte pline de
dragoste (1 loan 3:18).
13:2 Cititorii sunt îndemnaţi să manifeste
ospitalitate faţă de străini. Asta se referă mai
întâi la credincioşii care fugeau din calea
persecuţiilor, fiindu-le greu să găsească de-
ale gurii şi adăpost. Or, a le oferi adăpost
însemna un pericol pentru gazde. Versetul ar
putea fi interpretat şi în sensul unei încurajări
generale de a arăta ospitalitate faţă de orice
credincios care are nevoie de un loc de
adăpost.
Se subliniază aici că procedând în felul
acesta avem oricând posibilitatea exaltantă
de a găzdui, fără să ştim, îngeri în casele
noastre! Desigur aceasta ne aminteşte de
experienţa trăită de Avraam când i-au călcat
pragul casei cei trei oameni, ce au fost în
realitate fiinţe îngereşti (Gen. 18:1-15).36 Dar
chiar dacă nu vom avea harul să găzduim
îngeri adevăraţi în casele noastre, putem în
schimb avea privilegiul de a primi fraţi şi
surori a căror prezenţă va fi o binecuvântare
pentru noi şi a căror influenţă evlavioasă
asupra familiei noastre va avea o înrâurire ce
va merge până în veşnicie.
13:3 Al treilea îndemn se ocupă de grija
pentru credincioşii întemniţaţi, fiind o referi-
re aproape sigură la cei ce erau închişi pen-
tru mărturia dată despre Cristos. Ei aveau
trebuinţă de hrană, de îmbrăcăminte caldă,
de materiale de citit şi de îmbărbătare. Exista

Evrei

1025

ispita ca unii credincioşi să se ferească de a
lua contact cu aceşti deţinuţi, evitând astfel
pericolul de a fi puşi în aceeaşi oală şi găsiţi
vinovaţi. Dar aceştia să nu uite că atunci
când îi vizitează pe deţinuţi îl vizitează chiar
pe Cristos.
De asemenea trebuie manifestată compa-
siune faţă de cei maltrataţi. Din nou, aceasta
e, aproape sigur, o referire la creştinii perse-
cutaţi. Cititorii sunt sfătuiţi să rezite ispitei
de a se feri de pericolul pe care l-ar implica
compasiunea demonstrată în acest fel. Pentru
noi, cei ce azi, am putea lărgi cadrul aplica-
ţiei versetului, incluzând grija pe care ar
trebui s-o manifestăm faţă de toţi sfinţii,
aflaţi în orice suferinţe. Să nu uităm că
suntem cu toţii în trup şi, prin urmare, supuşi
la necazuri similare.
13:4 Căsătoria trebuie ţinută în toată
cinstea de toţi. Să nu uităm că ea a fost
instituită de Dumnezeu înainte ca păcatul să
fi pătruns în lume şi că ea constituie voia
sfântă a lui Dumnezeu pentru omenire. A o
trata ca pe ceva necurat, cum procedează
asceţii, sau chiar a ne permite să facem
glume pe seama ei, cum fac unii creştini,
sunt acţiuni pe care Scriptura le interzice.
Cei care sunt căsătoriţi trebuie să fie
credincioşi juruinţelor pe care le-au făcut,
păstrând astfel patul conjugal neîntinat. în
pofida stării de libertinism şi a lipsei de
norme morale a oamenilor în această privin-
ţă, realitatea rămâne că orice relaţii sexuale
în afara cadrului sacru al căsătoriei constituie
un păcat. Adulterul nu este o boală, ci un
păcat. Şi este un păcat pe care Dumnezeu, în
mod inevitabil, îl va judeca. Nici o formă de
imoralitate nu va rămâne nejudecată. El
judecă imoralitatea în viaţa de acum — prin
maladii fizice, prin familii destrămate, prin
tulburări mentale şi nervoase, prin deformări
ale personalităţii. Iar dacă imoralitatea nu va
fi iertată prin sângele lui Cristos, El o va
judeca prin focul etern.
Episcopul Latimer, din perioada Refor-
mei, i-a adus aminte imoralului Rege Henric
VIII de acest lucru, într-o manieră pe cât de
convingătoare, pe atât de curajoasă. Astfel
i-a dat regelui în dar o Biblie învelită cu
multă grijă. Pe învelişul exterior erau in-
scripţionate cuvintele: „Pe cei desfrânaţi şi
pe cei adulteri Dumnezeu îi va judeca."
13:5 A şasea virtute ce trebuie cultivată
este mulţumirea. Să nu uităm că aderenţii la
iudaism spuneau încontinuu: „Noi avem un
tabernacol. Avem preoţia. Avem ofrandele.
Avem minunatul ritual. Voi ce aveţi?" Aici

scriitorul le spune creştinilor, parcă în şoap-
tă: Purtarea voastră să fie fără lăcomie.
Mulţumiţi-vă cu ceea ce aveţi. Aşa spun şi
eu! Căci ceea ce are creştinul este cu nespus
mai mult decât tot ce e mai de preţ în cadrul
iudaismului. Prin urmare, de ce nu ar fi el
mulţumit? El îl are pe Cristos şi asta îi este
de ajuns.
Iubirea de bani poate fi o piedică enormă
în calea înaintării credinciosului. După cum
o mică monedă de argint când e aşezată
înaintea ochiului său, va acoperi lumina
soarelui, tot aşa lăcomia întrerupe părtăşia
cu Dumnezeu şi împiedică progresul spiritu-
al.
Cele mai mari bogăţii pe care le poate
avea cineva constau în a-L avea pe Cel care
a promis: „Nicidecum n-am să te las, cu
nici un chip nu te voi părăsi." în greacă, o
negaţie puternică se exprimă prin cumularea
a două sau mai multe negative. (Este exact
opusul limbii engleze, în a cărei structură
două negaţii echivalează de obicei cu o
afirmaţie.) In versetul acesta construcţia este
foarte emfatică, accentul deosebit fiind
realizat prin prezenţa a cinci negative, care
indică imposibilitatea ca Cristos să-i pără-
sească pe ai Săi!
13:6 Cuvintele Psalmului 118:6 sunt
mărturisirea plină de încredere a celui care îl
are pe Cristos: „Domnul este ajutorul
meu; nu mă voi teme. Ce mi-ar putea face
omul?" Fapt este că în Cristos avem sigu-
ranţă desăvârşită, protecţie desăvârşită, pace
desăvârşită.
13:7 Cititorii sunt îndemnaţi să-şi amin-
tească de liderii lor, de învăţătorii creştini
care le-au vestit Cuvântul lui Dumnezeu.
Care a fost urmarea purtării lor? Ei nu s-au
întors la sistemul levitic, ci şi-au păstrat
mărturisirea cu statornicie până la sfârşit.
Poate că unii din ei au fost martirizaţi din
pricina lui Cristos. Această credinţă a lor
este cea pe care trebuie s-o imităm — cre-
dinţa care se ţine strâns de Cristos şi de
doctrina creştină, care îl aduce pe Dumnezeu
în toate compartimentele vieţii. Nu suntem
chemaţi cu toţii la aceleaşi forme de slujire,
dar cu toţii suntem chemaţi la aceeaşi viaţă
de credinţă.
13:8 Legătura acestui verset cu cel pre-
cedent nu este clară. Poate că cel mai simplu
mod de a-1 înţelege este sub forma unui
rezumat al învăţăturii, ţelului şi credinţei
acestor lideri. Esenţa învăţăturii constă în:
Isus Cristos este acelaşi ieri, azi şi în veci.
Ţelul vieţii lor era Isus Cristos — acelaşi

1026

Evrei

ieri, azi şi în veci. Temelia credinţei lor era
în faptul că Isus este Cristosul (Mesia),
acelaşi ieri, azi şi în veci.
13:9 Apoi urmează un avertisment împo-
triva învăţătorilor falşi ce propovăduiau
legalismul. Iudaizatorii insistau că sfinţenia
depinde de lucruri exterioare, cum ar fi
închinarea ceremonială şi alimentele curate,
de pildă. Adevărul este că sfinţenia se pro-
duce prin har, nu prin lege. Legislaţia privi-
toare la alimentele curate şi necurate a avut
menirea de a produce o curăţie rituală. Dar
aceasta nu e totuna cu sfinţenia lăuntrică. Un
om ar putea fi curat din punct de vedere
ceremonial, şi totuşi să fie în lăuntrul său
plin de ură şi ipocrizie. Numai harul lui
Dumnezeu poate să-i inspire şi să-i învredni-
cească pe credincioşi să trăiască o viaţă
sfântă. Dragostea faţă de Mântuitorul care a
murit din pricina păcatelor noastre ne moti-
vează „să trăim în veacul de acum, cu cum-
pătare, dreptate şi evlavie" (Tit 2:12). La
urma urmelor, nesfârşitele reguli privitoare
la alimente şi băuturi nu le-au adus nici un
folos celor care le-au practicat.
13:10 Să nu ne scape nota triumfătoare
ce se ascunde în cuvintele: „Noi avem un
altar." Ele sunt răspunsul plin de încredere
al creştinului la repetatele înţepături venite
din partea iudaizatorilor. Altarul nostru este
Cristos şi, prin urmare, cuprinde toate bine-
cuvântările ce se găsesc în El. Cei care sunt
în legătură cu sistemul levitic n-au dreptul
de a se împărtăşi din lucrurile mai bune ale
creştinismului. Mai întâi, ei trebuie să se
pocăiască de păcatele lor şi să creadă în Isus
Cristos ca singurul Domn şi Mântuitor.
13:11 Sub vechiul sistem de jertfe, anu-
mite animale erau junghiate iar sângele lor
era adus în Locul Preasfânt de către marele
preot, ca jertfa pentru păcat. Trupurile acelor
animale erau transportate departe de cort şi
arse. Afară din tabără înseamnă în afara
gardului exterior ce înconjura curtea cortului.
13:12 Animalele arse în afara taberei
constituiau tipul; Domnul Isus este anti-
tipul. El a fost răstignit în afara zidurilor
Ierusalimului. în afara taberei iudaismului
organizat a sfinţit El poporul cu însuşi
sângele Lui.
13:13 Aplicaţia pentru cei cărora le-a
fost adresată prima oară această epistolă a
fost următoarea: ei aveau datoria să o rupă
definitiv cu iudaismul. Odată pentru totdeau-
na ei trebuiau să întoarcă spatele jertfelor de
la templu, însuşindu-şi, în schimb, lucrarea

terminată a lui Cristos ca jertfa a lor sufi-
cientă.
Aplicaţia la noi, cei de azi, este similară:
tabăra de azi o constituie întregul sistem
religios care propovăduieşte că mântuirea
vine prin fapte, prin caracter, prin ritual sau
prin rânduieli. Este sistemul bisericesc din e-
poca modernă, cu preoţia sa de origine şi
rânduială omenească, cu elementele materia-
le ajutătoare din cadrul slujbei de închinăciu-
ne şi cu toate adausurile ceremoniale. Este
un creştinism corupt, o biserică fără Cristos.
Domnul Isus Se află în afara sa şi noi, la rân-
dul nostru, trebuie să ieşim afară din el,
mergând în schimb la El, purtând ocara
Lui.
13:14 Ierusalimul era scump inimilor
celor care slujeau în templu. Era centrul
geografic al „taberei" lor. Creştinul nu are
aici pe pământ o cetate de acest fel. Cu
inima el este ancorat în cetatea cerească,
noul Ierusalim, a cărui unică slavă este cea a
Mielului.
13:15 In NT toţi credincioşii sunt preoţi.
Ei sunt preoţi sfinţi, care se duc în templul
lui Dumnezeu să se închine (1 Pet. 2:5); şi
sunt preoţi regali ce ies în lume ca să mărtu-
risească (1 Pet. 2:9). Cel puţin trei sunt
jertfele pe care le aduce un credincios-preot.
Mai întâi, este jertfa persoanei sale (Rom.
12:1). Apoi, aici în versetul 15 este a doua
jertfa: jertfa de laudă, pe care o aduce Iui
Dumnezeu prin Domnul Isus. Toată lauda şi
toate rugăciunile noastre trec prin El înainte
de a ajunge la Dumnezeu Tatăl; măreţul
nostru Mare Preot elimină toate impurităţile
şi imperfecţiunile din această jertfa, adău-
gându-i propria Sa virtute.
Peste toate rugăciunile şi laudele noastre
Cristos toarnă al Său parfum de mare preţ;
Apoi dragostea înalţă cădelniţa,
Savurând aceste miresme alese.
— Mary B. Peters
Jertfa de laudă este rodul buzelor care
recunosc Numele Lui. Singura închinare pe
care o acceptă Dumnezeu este aceea care
izvorăşte de pe buzele celor răscumpăraţi.
13:16 A treia jertfa este ofranda bunuri-
lor noastre. Avem datoria de a folosi resur-
sele materiale pentru a face bine şi pentru a
împărţi cu cei ce trec prin nevoi. Lui Dum-
nezeu jertfe ca acestea îi plac. O astfel de
trăire jertfitoare este exact opusul acumulării
de bunuri şi averi pentru sine.

Evrei

1027

Cursa alergării preoţilor unşi ai lui Dumnezeu
Nicicând nu va pieri;
înaintea slăvitei Sale Feţe ei stau,
Slujindu-L zi şi noapte.
Deşi raţiunea face ravagii, iar şuvoiul necre-
dinţei
Curge parcă nestăvilit,
Sunt acum şi fi-vor până la sfârşit
preoţii tainici ai lui Dumnezeu.
Sufletele Sale alese, de a căror zgură
Ele se dezbăra în focul Lui sacru,
Spre însăşi inima lui Dumnezeu se înalţă inimile
lor,
Cuprinse de flacăra profundei iubiri;
Tămâia închinării lor
Umple Sfânta Sfintelor din Cer;
Uimite rămân Cerurile de-a lor cântare,
De noua şi înviorătoarea cântare a harului.
— Gerhard Tersteegen
13:17 în versetele 7 şi 8 cititorii au fost
sfătuiţi să-şi aducă aminte de liderii lor din
trecut. Acum ei sunt îndrumaţi să asculte de
liderii lor actuali—prin asta înţelegându-se,
în principal, presbiterii din biserica locală.
Oamenii aceştia îndeplinesc rolul de repre-
zentanţi ai lui Dumnezeu în adunare, ca unii
cărora Dumnezeu le-a încredinţat autoritate.
Credincioşii trebuie să fie supuşi acestei
autorităţi. Ca păstori asistenţi, presbiterii
veghează asupra sufletelor oiţelor din
cadrul turmei şi vor da socoteală lui Dumne-
zeu cândva pentru felul cum s-au achitat de
această sarcină. Ei vor face acest lucru fie cu
bucurie, fie cu tristeţe, în funcţie de progre-
sul spiritual al celor aflaţi în grija lor. Dacă
vor fi întristaţi, asta va însemna pierderea
răsplăţii pentru sfinţii în cauză. Prin urmare,
este în folosul tuturor să respecte nivelele de
autoritate stabilite de Dumnezeu.
IV. BENEDICŢIA DE ÎNGHEIERE
(13:18-25)
13:18 Apropiindu-se de încheierea Scri-
sorii Sale, autorul adaugă un îndemn person-
al la rugăciune. Restul versetului lasă să se
înţeleagă că el s-a aflat în centrul unui atac
venit din partea criticilor. Nu e greu să ne
dăm seama cine erau aceşti critici: chiar cei
care încercau să-i forţeze pe oameni să
revină la închinarea din cadrul Vechiului
Legământ. Scriitorul se apără, arătând că, în
pofida tuturor învinuirilor ce i s-au adus,
conştiinţa lui este curată şi dorinţa inimii
sale nepătată.
13:19 Un motiv în plus pentru care
trebuiau să se roage era nevoia ca el să le fie

înapoiat cât mai curând. Poate că aceste
cuvinte se referă la eliberarea din închisoare,
deşi nu este sigur. Nu putem preciza înţele-
sul acestor cuvinte.
13:20 Apoi el introduce una din cele mai
frumoase benedicţii din Biblie, alături de
cele de la Numeri 6:24-26; 2 Corinteni 13:14
şi Iuda 24, 25. Benedicţia este adresată
Dumnezeului păcii. După cum s-a arătat,
sfinţii din VT nu au dispus niciodată de o
pace deplină a conştiinţei. Dar sub Noul
Legământ noi avem pace cu Dumnezeu
(Rom 5:1) şi pacea lui Dumnezeu (Filip.
4:7). Versetul explică apoi că această pace
este rodul lucrării lui Cristos. Dumnezeu L-a
adus înapoi dintre cei morţi pe Domnul
nostru Isus, ca semn al faptului că lucrarea
Sa de la cruce a rezolvat odată pentru totdea-
una problema păcatului.
Cristos, Bunul Păstor, Şi-a dat viaţa
pentru oile Sale (loan 10:11). Ca marele
Păstor, El a înviat din morţi, după ce a
săvârşit răscumpărarea (Ev. 13:20). Ca
Păstor al păstorilor, El va veni din nou să-Şi
răsplătească slujitorii (1 Pet. 5:4). Noi II
vedem ca Bunul Păstor în Psalmul 22, ca
Marele Păstor în Psalmul 23 iar ca Păstorul
Păstorilor în Psalmul 24.
El a fost adus înapoi dintre cei morţi
potrivit cu legământul veşnic. Wuest comen-
tează pe marginea acestei sintagme:
Noul Testament se numeşte cel veşnic, în con-
trast cu Primul Testament, care avea o natură
vremelnică. Or, tocmai în sfera legământului
etern Mesia, după ce a murit pentru omul păcă-
tos, a fost înviat dintre cei morţi. El nu putea fi
mare preot după rânduiala lui Melchisedec dacă
nu era înviat din morţi. Omul păcătos are nevoie
de un Preot viu care să dea viaţă păcătosului
credincios, iar nu de un preot mort, care doar să
plătească pentru păcatele sale. Astfel s-a asigurat
prin Noul Testament ca preotul care S-a adus pe
Sine ca jertfă să fie înviat din morţi.37
13:21 Rugăciunea începută în versetul 20
este ca sfinţii să fie echipaţi cu orice lucrare
bună să facă voia lui Dumnezeu. Găsim aici
o curioasă contopire a elementului divin cu
cel uman. Dumnezeu ne echipează cu tot ce
este bun. Dumnezeu lucrează în noi ceea ce
este plăcut în ochii Lui. Şi face acest lucru
prin Isus Cristos. Apoi noi facem voia Lui.
Cu alte cuvinte, El pune în noi dorinţa. El
este Cel care ne dă şi puterea să ducem la
îndeplinire acest lucru. Apoi noi facem acest
lucru şi El ne răsplăteşte.

1028

Evrei

Rugăciunea se termină cu recunoaşterea
că Isus Cristos este vrednic de slavă în vecii
vecilor.
Vrednic de omagiu şi de laudă.
Vrednic de toţi a fi adorat;
Nesfârşit va răsuna în ceruri toată veşnicia
Refrenul: Vrednic, Doamne, vrednic eşti Isuse
Doamne!
— Frances Ridley Havergal
13:22 Scriitorul îşi îndeamnă acum
cititorii să ia aminte la îndemnul întregii
epistole: adică să renunţe la religia bazată pe
ritualuri şi să se alipească de Cristos cu toată
hotărârea inimii lor.
El spune că le-a scris pe scurt şi într-
adevăr Epistola este scurtă, dacă avem în
vedere câte alte lucruri ar fi putut spune
despre sistemul levitic şi împlinirea acestuia
în Cristos.
13:23 Cuvintele: Să ştiţi că fratele
nostru Timotei a fost pus în libertate
constituie, după mulţi, confirmarea faptului
că Pavel a fost cel care a scris această scri-
soare. Apoi scriitorul aminteşte că inten-
ţionează să călătorească împreună cu el, ceea
ce, din nou, pare să-1 indice pe Pavel. Dar nu
putem fi totuşi siguri şi cel mai bine este să
lăsăm chestiunea deschisă.
13:24 Acum sunt transmise salutări
tututor liderilor creştini şi tuturor sfinţilor.
Nu trebuie să trecem cu vederea numeroase-
le accente de curtoazie creştină întâlnite pe
paginile Epistolelor, care ar trebui să ne
îndemne să procedăm la fel în epoca actuală.
Unii credincioşi din Italia erau în pre-
zenţa scriitorului, drept care şi-au exprimat
dorinţa de a transmite propriile lor salutări.
Aceasta sugerează că scrisoarea ori a fost
redactată în Italia, ori către cei din Italia.
13:25 Este deosebit de nimerit că această
epistolă a Noului Legământ se încheie pe o
notă a harului: Harul să fie cu voi toţi. Noul
Legământ este un legământ necondiţionat al
harului gratuit, ce ne vorbeşte despre bună-
voinţa nemărginită a lui Dumnezeu către
păcătoşii lipsiţi de orice merite, prin lucrarea
jertfitoare a Domnului Isus Cristos. Amin.
MESAJUL CĂRŢII EVREI
PENTRU EPOCA ACTUALĂ
Are epistola către Evrei un mesaj, pentru
noi, cei din veacul al douăzecilea?
Deşi iudaismul nu este religia dominantă
a zilelor noastre în măsura în care fusese el
pentru biserica primară, totuşi spiritul lega-

list a pătruns în creştinism. în binecunoscuta
sa broşură: împărţind drept cuvântul adevă-
rului (Rightly Dividing the Word of Truth),
Dr. C. I. Scofield scrie:
Nu cred că greşim dacă afirmăm că procesul de
iudaizare a Bisericii a făcut mai mult pentru a
împiedica progresul ei, a-i perverti misiunea şi
a o distruge spiritual decât oricare din celelalte
cauze la un loc. In loc să-şi urmeze calea rându-
ită de despărţire de lume şi mergere pe urmele
Domnului, răspunzând chemării ei cereşti, ea a
recurs la Scripturile Iudaice pentru a-şi justifica
acţiunea de scădere a ţelului ei, acomodându-se
la normele civilizaţiei lumii, pretându-se la
acumularea de averi, la impunerea unui ritual,
înălţarea unor biserici somptuoase... şi dezbina-
rea unei frăţietăţi, în care toţi sunt egali, în cele
două categorii: „cleml" şi „laicii"."38
Scrisoarea către Evrei ne cheamă la
detaşare şi delimitare de toate sistemele
religioase în care Cristos nu este onorat ca
singurul Domn şi Mântuitor şi în care lucra-
rea Lui nu este recunoscută ca fiind jertfa
adusa de El, odată pentru totdeauna, pentru
păcat.
Evrei ne învaţă că tipurile şi umbrele
sistemului VT şi-au găsit împlinirea în Dom-
nul nostru. El este măreţul nostru Mare
Preot. El este Jertfa noastră. El este Altarul
nostru. El slujeşte în sanctuarul ceresc şi
preoţia Lui nu se va sfârşi niciodată.
Apoi epistola ne mai învaţă că toţi cre-
dincioşii sunt preoţi şi că ei au acces instan-
taneu în prezenţa lui Dumnezeu prin credin-
ţă, în orice clipă. Ei aduc jertfe alcătuite din:
persoana lor, lauda lor şi bunurile lor, cum
scrie şi David Baron:
A adopta modelul preoţiei levitice în biserica
creştină, cum încearcă să facă acest curent al
ritualismului, nu este altceva decât încercarea de
a coase la loc, cu mâini necurate, perdeaua pe
care binecuvântatul şi împăcatul Dumnezeu a
sfâşiat-o El însuşi în două! Este ca şi când ai
spune: „Daţi-vă la o parte! Nu vă apropiaţi de
Dumnezeu" celor care „sunt apropiaţi prin
sângele lui Cristos."39
Cartea Evrei ne învaţă că noi avem un
legământ mai bun, făgăduinţe mai bune, o
patrie mai bună, o preoţie mai bună şi pose-
siuni mai bune — mai bune decât tot ce are
mai bun iudaismul să ne ofere. Epistola ne
asigură că avem răscumpărarea eternă, mân-
tuirea eternă, legământul etern şi moştenirea

Evrei

1029

eternă.
Ea ne avertizează solemn cu privire la
păcatul apostaziei. Dacă cineva mărturiseşte
că este creştin, se alipeşte de o biserică
creştină, dar apoi se îndepărtează de Cristos
şi se uneşte cu vrăjmaşii Domnului, este cu
neputinţă să-1 mai aduci pe un astfel de om
să fie reînnoit prin pocăinţă.
Epistola către Evrei îi încurajează pe
creştinii adevăraţi să umble prin credinţă, şi
nu prin vedere, pentru că aceasta este viaţa
plăcută lui Cristos. De asemenea ne îndeam-
nă să răbdăm cu stăruinţă când trecem prin
suferinţe, încercări şi prigoane, pentru ca să
primim răsplata promisă.
Evrei ne învaţă că, datorită numeroaselor
lor privilegii, creştinii au o mare răspundere.
Superiorităţile lui Cristos le conferă statutul
de cei mai privilegiaţi oameni din lume. Or,
dacă aceste privilegii sunt neglijate, ei vor
suferi pierdere pe măsura acestei neglijări, la
Scaunul de Judecată al lui Cristos. De la ei
se cere mai mult decât de la cei ce trăiau sub
lege; şi încă şi mai mult li se va cere în acea
zi care va veni.
„Să mergem, prin urmare, la El, afară din
tabără, purtând ocara Lui" (13:
NOTE FINALE
'(3:6) Textul NU omite: „neclintită până
la sfârşit".
2(3:18) Arthur T. Pierson, alte documente
nefiind disponibile.
3(4:15) Teologii rezumă doctrina la faptul
dacă Cristos putea sau nu să păcătuiască în
două sintagme latineşti: „non posse peccare"
— cu neputinţă de a păcătui şi „posse non
peccare" — posibil de a nu păcătui. Adevă-
rata învăţătură este: non posse peccare: El
nu putea păcătui.
4(4:16) G. Campbell Morgan: „Choice
Gleanings Calendar" (Calendarul cu spicuiri
alese).
5(6:2) Cuvintele din original nu sunt la
fel: termenul uzual pentru „botez" este bap-
tisma; aici cuvântul este baptismoi, „spălări
rituale".
6(6:3) în textul majoritar: „Şi să facem
lucrul acesta...."
7(6:6) Textul marginal din versiunea
NKJV este o traducere mai bună (întrucât
forma şi contextul sunt identice cu cele din
propoziţiile anterioare): „and have fallen
away" (şi au căzut).
8(6:18) în manuscrisele majoritare: „gă-
sim o puternică încurajare" (deci modul
indicativ), iar nu „să găsim o puternică

încurajare" (subjonctiv). Prima variantă este
chiar mai sigură.
9(6:20) D. Anderson-Berry: Pictures in
the Acts, pg. 36ff. (Tablouri din cartea Fap-
te).
10(7:20) A. W. Rainsbury: "Able to Save
to the Uttermost", TheKeswick Week, 1958,
pg. 78.
(7:21) George Henderson: Studies in
the Epistle to the Hebrews, pg. 86.
l2(8:6) W. H. Griffith Thomas: Hebrews:
A Devotional Commentary, pg. 103.
l3(8:8) Henderson: Hebrews, pg. 92.
l4(9:4) Cuvântul thumiaterion este un
lucru sau loc în care se arde tămâie.
l5(9:l 1) în textul NU: „care au venit".
l6(9:13) J. Gregory Mantle: Better
Things, pg. 109.
ir(9:15) Kenneth S. Wuest: Hebrews in
the Greek New Testament, pg. 162, 163.
18(10:10) George M. Landis, Epistle to
the Hebrews: On to Maturity, pg. 116.
l9( 10:11) Alexander Balmain Bruce: The
Epistle to the Hebrews: The First Apology
for Christianity, pg. 34.
20(10::37) Marvin Vincent: Word Studies
in the New Testament, 11:1150.
2l(10:37) A. J. Pollock: Modernism
Versus the Bible, pg. 19.
22( 10:38) în textul NU: „dreptul meu".
23( 11:21) C. H. Mackintosh: Genesis to
Deuteronomy: Notes on the Pentateuch, pg.
133.
24( 11:22) William Lincoln: Lectures on
the Epistle to the Hebrews, pg. 106.
2 (11:35) G. H. Morrison: "Morrison on
Luke," The Glasgow Pulpit Series, 1:42.
26(11:37) Textul critic (NU) omite cuvin-
tele: „au fost ispitiţi".
27(11:37) William G. Moorehead: Outline
Studies in the New Testament. Philippians to
Hebrews, pg. 248.
28(12:2) A. B. Bruce: Hebrews, pg. 415,
416.
29(12:10) J. H. Jowett: Life in the
Heights, pg. 247, 248.
y°(12:ll) Leslie Weatherhead: Prescrip-
tion for Anxiety, pg. 32.
3l(12:l 1) C. H. Spurgeon: "Choice Glea-
nings Calendar".
^2( 12:13) George Williams: The Student s
Commentary on the Holy Scriptures, pg.
989.
"(12:13) G. H. Lang: The Epistle to the
Hebrews, pg. 240,241.
34(12:14) Wuest: Hebrews, pg. 222.
35( 12:20) Cuvintele: „lovită cu o săgeată"

1030

Evrei

lipsesc din majoritatea manuscriselor, inclu-
siv din cele mai vechi, fiind, probabil, un
adaus de dată mai recentă.
36( 13:2) Se crede că unul din aceştia trei
a fost îngerul DOMNULUI, adică Cristos
înainte de încarnarea Sa.
"(13:20) Wuest: Hebrews, pg. 242.
38(Excurs) C. I. Scofield: Rightly Divid-
ing the Word' of Truth, pg. 17.
3y(Excurs) David Baron: The New Order
of Priesthood, pg. 39, 40.
BIBLIOGRAFIE
Bruce, Alexander Balmain. The Epistle to
the Hebrews:  The First Apology for
Christianity. Edinburgh: T. & T. Clark,
1908.
Govett, Robert. Christ Superior to Angels,
Moses and Aaron. Londra: J. Nisbet,
1884.
Henderson, G. D. Studies in the Epistle to
the Hebrews. Barkingside, Anglia: Gl. F.
Vallance, n.d.
Hewitt, Thomas. The Epistle to the Hebrews,
TBC. Grand Rapids: Eerdmans, 1960.
Ironside, H. A. Hebrews and Titus. Neptune,
N.J.: Loizeaux Brothers, 1932.
Kelly, William. Introduction Lectures to the
Epistle to the Hebrews and the Epistle to
Philemon. Oak Park, IL: Bible Truth
Publishers, n.d.
Landis, G. M. Epistle to the Hebrews: On to
Maturity.  Oak   Park:   Emmaus  Bible
School," 1964.

Lang, G. H. The Epistle to the Hebrews.
Londra: Paternoster Press, 1951.
Lincoln, William. Lectures on the Epistle to
the Hebrews. Boston: Believers' Book-
Room, n.d.
Mantle, J. Gregory. "Better Things": A
Series of Bible Readings on the Epistle
to the Hebrews. New York: Christian
Alliance Publishing Co., 1921.
Meyer, F. B. The Way into the Holiest.
Grand Rapids: Zondervan Publishing
House, 1950.
Moffatt, James. A Critical and Exegetical
Commentary on the Epistle to the He-
brews, ICC. Edinburgh: T. & T. Clark,
1924.
Moule, H. C. G. Studies in Hebrews. Grand
Rapids: Kregel Publications, 1977.
Newell, W. R. Hebrews Verse by Verse.
Chicago: Moody Press, 1947.
Pfeiffer, Charles F. The Epistle to the He-
brews. Chicago: Moody Press, 1962.
Rainsbury, A. W. "Able to Save to the Utter-
most," The Keswick Week. Londra: Mar-
shall, Morgan and Scott Ltd., 1958.
Thomas. W. H. Griffith. Hebrews: A Devo-
tional Commentary. Grand Rapids: Wm.
B. Eerdmans Publishing Co., 1961.
Vine, W. E. Tlie Epistle to the Hebrews.
Londra: Oliphants Ltd., 1952.
Westcott, B. F. The Epistle to the Hebrews.
Londra: MacMillan, 1889.
Wuest, K. S. Hebrews in the Greek New
Testament. Grand Rapids: Eerdmans
Publishing Co., 1947.

EPISTOLA LUI IACOV
Introducere
„[Iacov este] un predicator care vorbeşte ca un profet... într-un limbaj de o forţă
nemaiîntâlnită in istoria literaturii creştine timpurii, cu excepţia discursurilor lui
Isus."	— Theodor Zahn

I.	Locul unic în Canon
Aprecierea scăzută pe care a acordat-o
Martin Luther epistolei lui Iacov, numind-o:
o „epistolă cu adevărat de paie", este absolut
greşită! Ceea ce 1-a făcut pe Reformator să
greşească aici, pe când se lupta „pe viaţă şi
pe moarte" cu cei ce propovăduiau că mân-
tuirea este nu numai prin credinţă, ci şi prin
fapte, a fost neînţelegerea învăţăturii lui Ia-
cov referitoare la faptele bune. Dar Martin
Luther nu este singurul care a judecat greşit
cartea Iacov — una din primele epistole
creştine. Unii au numit-o „un şirag de măr-
gele", sugerând că epistola ar fi lipsită de co-
eziune, fiind alcătuită dintr-o seamă de
paragrafe bineconturate, şi apoi însăilate!
în realitate, această carte de dimensiuni
mici este o capodoperă a scrisului didactic,
având o puternică aromă iudaică, numind
chiar şi adunarea creştină (2:2, în textul grec)
o „sinagogă" — care nu este altceva decât
termenul din greacă prin care se defineşte o
adunare — care a ajuns curând după aceea
să fie un termen folosit exclusiv pentru
adunările iudaice, acesta fiind înţelesul
actual al termenului.
în doar cinci capitole scurte, Iacov recur-
ge la nu mai puţin de treizeci de exemple din
natură pentru a ilustra adevăruri spirituale—
acest lucru amintindu-ne de învăţăturile
Domnului nostru.
Este o epistolă foarte practică, ce tratează
câteva subiecte nepopulare, cum ar fi stăpâ-
nirea limbii, pericolul ploconirii în faţa celor
bogaţi şi necesitatea de a demonstra că
credinţa noastră este reală, prin viaţa pe care
o trăim.
II.	PATERNITATEA
Multe nume din Biblie au suferit modifi-
cări în traiectoria străbătută de ele din e-
braică, prin greacă, latină şi franceză, ajun-
gând în cele din urmă în engleză (desigur o

altă modificare au suferit unele din aceste
nume când au fost redate în română, n.tr.).
Nici unul din acestea nu diferă mai mult faţă
de forma sa originală decât apelativul
„James", care este traducerea termenului
elin: „Iakobos", luat din termenul ebraic:
„Yaakov" (Iacob). Termenul Iacov (sau
Iacob) (în engleză: „James") era foarte
popular la iudei, patru bărbaţi din Noul
Testament purtând acest nume. Fiecare din
ei a fost considerat drept scriitorul acestei
epistole, cu mai mult sau mai puţin temei sau
probabilitate documentară.
1.	Iacov Apostolul, fiul lui Zebedei şi
fratele lui loan (Mat. 4:21). Dacă apostolul
Iacov ar fi autorul epistolei de faţă, paternita-
tea sa asupra ei nu ar fi fost întâmpinată cu
atâta reticenţă, atâta amar de vreme (vezi
comentariile ce urmează). în plus, Iacov a
fost martirizat în anul 44 d.Cr., adică la o
dată probabil anterioară redactării epistolei.
2.	Iacovfiul lui Alfeu (Mat. 10:3). Este un
personaj aproape necunoscut, în afară de
faptul că figurează pe listele apostolilor.
Faptul că autorul se intitulează „Iacov" fără
să adauge vreun alt titlu distinctiv demon-
strează că era binecunoscut în vremea aceea.
3.	Iacov tatăl lui Iuda (nu Iscarioteanul,
Luca 6:16). Acest om era şi mai puţin cunos-
cut decât Iacov precedent şi fără nici o teamă
îl putem exclude din lista autorilor posibili ai
epistolei.
4.	Iacov fratele vitreg al Domnului (Mat.
13:55; Gal. 1:19). Este aproape sigur autorul
epistolei ce-i poartă numele. Este binecunos-
cut, dar modest, întrucât nu menţionează
relaţia fizică cu Cristos (vezi Introducerea la
Iuda). Este cel care a prezidat Conciliul de la
Ierusalim, rămânând în acest oraş până la
moartea sa. S-a remarcat ca un creştin cu o
puternică amprentă iudaică, cu un stil de
viaţă extrem de strict. Pe scurt, el este con-
semnat în istorie   (Josephus) şi în tradiţia
2.	
1031

1032

Iacov

bisericii exact ca unul care ar fi putut foarte
bine să scrie o atare epistolă.
Dovezile externe. Iacov a avut parte de
una din cele mai slabe mărturii externe, ea
nefiind citată de părinţii bisericii primare, ci
doar pomenită în cadrul unor aluzii indirecte
la ea. De asemenea nu figurează în Canonul
Muratorian, probabil datorită faptului că
provenea de la Ierusalim, se adresa iudeilor
de răsărit şi multora li se părea că contrazice
învăţătura propovăduită de Pavel referitor la
îndreptăţirea prin credinţă.
Dar Iacov este citată de Chirii din Ierusa-
lim, de Gregorie din Nazianzus, de Atanasiu
şi de Ieronim. Eusebiu ne spune că Iacov s-a
situat printre cărţile combătute de unii creş-
tini (antilegomena), deşi el personal o citea-
ză ca fiind text biblic, din Sfânta Scriptură.
Dovezile interne pentru cartea Iacov sunt
foarte puternice. Conţinutul cărţii este în
acord cu ceea ce cunoaştem despre stilul lui
Iacov din Fapte şi Galateni, precum şi cu
istoria Dispersaţiei, aşa cum se cunoaşte
aceasta din alte izvoare. Nu exista nici un
motiv de a plastografia o asemenea carte.
Apoi ea nu conţine aproape nici o contribuţie
doctrinară majoră (spre deosebire de un fals
din veacul al doilea, ce conţinea învăţături
eretice majore). Josephus ne spune că Iacov
se bucura de o reputaţie deosebită între iudei,
datorită devotamentului său pentru lege. Dar
a fost martirizat pentru mărturia depusă de el
în favoarea lui Mesia, când i s-a interzis să
mai vorbească despre El. Acest istoric evreu
spune că Iacov a fost omorât cu pietre din
ordinul marelui preot Anania. Eusebiu ne
spune că Iacov a fost aruncat de pe streaşină
templului, pierind în cele din urmă sub
ploaia ciomegelor. Hegesippus combină cele
două tradiţii.
Argumentul invocat de unii conform
căruia greaca folosită în epistola lui Iacov ar
fi „prea elevată" pentru a fi fost rodul unui
iudeu din Palestina demonstrează o crasă
necunoaştere a extraordinarului spectru de
talente întâlnite în rândul poporului ales.
III. DATA
Josephus afirmă că Iacov a fost ucis în
anul 62, ceea ce înseamnă că Scrisoarea
trebuie să fi apărut înainte de această dată.
întrucât epistola nu spune nimic despre
deciziile faţă de lege luate cu prilejul Conci-
liului de la Ierusalim (anul 48 sau 49 d.Cr.),
prezidat de Iacov (Fapte 15), cei mai mulţi
învăţaţi plasează data apariţiei cărţii între
anul 45 şi 48 d.Cr.

IV. Fondul şi temele
Deşi se poate ca aceasta să fi fost prima
carte din Noul Testament în ordinea apari-
ţiei, ceea ce ar fi în măsură să explice puter-
nica ei amprentă iudaică, învăţăturile ei nu
trebuie delimitate ca aparţinând altei epoci.
Dimpotrivă, ele sunt tot atât de valabile şi de
aplicabile la noi, cei de azi, fiind foarte
necesare.
Pentru a-şi atinge scopul, Iacov face
referiri frecvente la învăţăturile Domnului
Isus din Predica de pe Munte, aşa cum reiese
din comparaţia de mai jos:

Subiectul	Iacov	Paralela în
Matei	
Necazuri	1:2,12; 5:10	5:10-12	
Rugăciune	1:5; 4:3;
5:13-18	6:6-13
7:7-12	
Ochiul	1:8; 4:8	6:22,23
bun
Bogăţiile	1:10,11; 2:6,7	6:19-21,24-34
Mânia	1:19,20; 4:1	5:22
Legea	1:25;2:1,12,13	5:17-44
7:12
5:7
Profesiune	1:26,27	6:1-18
doar de formă
Legea regală 2:8
îndurarea      2:13
Credinţa       2:14-26	7:15-27
şi faptele
Rădăcina şi   3:11,12	7:16-20
rodul
7:24
Adevărata     3:13
înţelepciune
Făcătorul      3:17, 18	5:9
de pace
Judecarea     4:11, 12	7:1-5
altora
6:19
Comorile      5:2
ruginite
Jurămintele   5:12
5:33-37

Iacov

1033

în această scrisoare găsim referiri frec-
vente la lege, care este numită „legea desă-
vârşită", „legea regală" (2:8) şi „legea liber-
tăţii" (2:12). Iacov nu susţine că cititorii săi
se află sub lege pentru mântuire sau ca
regulă de viaţă. Mai degrabă, anumite por-
ţiuni din lege sunt citate ca învăţătură în
neprihănire pentru cei ce sunt sub har.
Sunt, în cartea Iacov, multe asemănări cu
Proverbe. Asemenea cărţii Proverbe, cartea
e redactată într-un stil viguros şi aspru, cu
imagini vii şi plastice, ce se pretează greu
unei redări schematice a conţinutului.    Cu-

vântul înţelepciune revine cu insistenţă.
Un alt cuvânt cheie la Iacov este fraţi,
care apare de cincisprezece ori, amintindu-ne
că Iacov se adresează unor credincioşi, chiar
dacă uneori pare să-i aibă în vedere şi pe cei
neconvertiţi.
în unele privinţe, Scrisoarea lui Iacov
este cea mai autoritariană din Noul Testa-
ment. Adică Iacov emite instrucţiuni cu mai
mare frecvenţă decât oricare alt scriitor din
Biblie. în spaţiul restrâns a 108 versete
găsim cincizeci şi patru de porunci (forme de
imperativ).

SCHIŢA CĂRŢII
I. SALUTUL (1:1)
II. ÎNCERCĂRI ŞI ISPITE (1:2-17)
III.	CUVÂNTUL LUI DUMNEZEU (1:18-27)
IV.	OSÂNDIREA PARŢIALITĂŢII (2:1-13)
V. CREDINŢA ŞI FAPTELE (2:14-26)
VI. LIMBA: FOLOSIREA EI CORECTĂ ŞI INCORECTĂ (3:1-12)
VII. ÎNŢELEPCIUNEA: CEA ADEVĂRATĂ ŞI CEA FALSĂ (3:13-18)
VIII. LĂCOMIA: CAUZA ŞI LEACUL EI (Capitolul 4)
IX. BOGAŢII ŞI REMUŞCARILE DE CARE VOR AVEA ACEŞTIA PARTE
(5:1-6)
X. ÎNDEMN LA RĂBDARE (5:7-12)
XI. RUGĂCIUNEA ŞI VINDECAREA BOLNAVILOR (5:13-20)
Comentariu

I.   SALUTUL (1:1)
Scriitorul se prezintă ca fiind Iacov, rob
al lui Dumnezeu şi al Domnului Isus
Cristos. Dacă autorul a fost fratele vitreg al
Domnului — părere la care subscriem —
atunci în viaţa lui a intervenit o minunată
schimbare. Cândva el nu credea în Domnul
Isus (loan 7:5). Ba se prea poate ca şi el să
fi crezut despre Isus că nu e în toate minţile
(Marcu 3:21). Dar Domnul nostru a semă-
nat cu răbdare sămânţa cuvântului. Deşi nu
a fost apreciat, El a predat marile principii
ale împărăţiei lui Dumnezeu. Apoi sămânţa
a încolţit în viaţa lui Iacov şi ceea ce a

urmat a fost o transformare extraordinar de
mare. Scepticul de altă dată a devenit un
slujitor, căruia nu i-a fost ruşine să se
numească aşa!
Numindu-se, de fapt, rob al Iui Dum-
nezeu şi al Domnului Isus Cristos, Iacov
procedează corect, aşezând pe Dumnezeu
şi pe Domnul Isus pe aceeaşi treaptă de
egalitate. E\ îl cinsteşte pe Fiul la fel de
mult cât îl cinsteşte pe Tatăl (loan 5:23).
Iacov ştia că „nici un om nu poate sluji la
doi stăpâni" (Mat. 6:24). Şi totuşi iată că se
numeşte pe sine slujitor al lui Dumnezeu şi
al Domnului Isus. Nu avem însă nici o

1034

Iacov

contradicţie aici, întrucât Dumnezeu Tatăl şi
Dumnezeu Fiul sunt coegali.
Scrisoarea e adresată celor douăspreze-
ce seminţii care sunt împrăştiate, textual:
„care sunt în Dispersiune (sau Diaspora, în
greacă). Aceşti oameni erau evrei din naşte-
re, aparţinând celor douăsprezece triburi ale
lui Israel. Datorită păcatului Israelului,
oamenii erau la această dată strămutaţi din
ţara lor de baştină şi împrăştiaţi în ţările din
jurul Mediteranei. împrăştierea iniţială a
avut loc atunci când cele zece triburi au
fost duse în captivitate de asirieni în anul
721 î.Cr. Unii dintre aceştia au revenit însă
în ţară pe vremea lui Ezra şi Neemia, dar ei
nu formau decât o mică rămăşiţă. In Ziua
Cincizecimii la Ierusalim se aflau în vizită
iudei evlavioşi din toate naţiunile lumii
cunoscute la acea dată (Fapte 2:4). Pe
aceştia îi putem numi pe bună dreptate
iudeii Dispersiunii. Dar ulterior a avut loc
o altă dispersiune a iudeilor creştini. La
Fapte 8:1 citim că primii creştini (proveniţi
în marea lor majoritate dintre evrei) au fost
împrăştiaţi prin toată Iudeea şi Samaria în
urma prigoanelor dezlănţuite de Saul. A-
ceastâ împrăştiere este pomenită din nou
când citim că credincioşii au fost izgoniţi în
Fenicia, Cipru şi Antiohia. Prin urmare,
oamenii cărora li se adresează Iacov s-ar fi
putut să fi fost iudei ce fuseseră împrăştiaţi
în oricare din aceste perioade de criză.
întrucât toţi credincioşii adevăraţi sunt
străini şi călători în lumea aceasta (Filip.
3:20; 1 Pet. 2:11), putem aplica această
Scrisoare la noi înşine, chiar dacă nu ne-a
fost iniţial adresată direct nouă.
O altă întrebare mai dificilă se ridică
aici: s-a adresat Iacov iudeilor necreştini,
iudeilor care fuseseră convertiţi la Cristos,
sau şi iudeilor credincioşi, şi celor necredin-
cioşi? în principal însă autorul pare să se
adreseze credincioşilor adevăraţi, născuţi
din nou (1:18). Totuşi uneori el pare să se
adreseze şi unora ce doar îşi spuneau creş-
tini sau chiar celor neconvertiţi. Una din
dovezile faptului că Scrisoarea a fost redac-
tată la o dată foarte timpurie rezidă în acea
că ruptura dintre creştinii evrei şi iudeii
necredincioşi nu era încă un fapt împlinit.
II. ÎNCERCĂRI ŞI ISPITE (1:2-17)
1:2 în secţiunea aceasta Iacov se ocupă
de subiectul ispitei, folosind acest termen în
două sensuri diferite. în versetele 2-12
ispitele sunt ceea ce am putea numi încer-
cări sfinte sau probleme pe care Dumnezeu

le trimite, cu scopul de a testa realitatea
credinţei noastre şi de a ne face să fim tot
mai mult asemenea chipului lui Cristos. Pe
de altă parte, în versetele 13-17 subiectul
discuţiei îl constituie ispitele nesfinte, care
vin dinlăuntru şi conduc la păcat. Viaţa
creştină este plină de probleme, care ne
năpădesc când nici nu ne aşteptăm. Uneori
ele vin singure, alteori sunt însoţite de o
mulţime de alte probleme. Dar oricum ar fi
lucrurile, problemele sunt inevitabile. Iacov
nu spune: „dacă treceţi prin felurite încer-
cări", ci când treceţi prin ele, asta însem-
nând că nu putem scăpa de ele. întrebarea
se pune: „Ce vom face în acest caz? Cum
vom reacţiona la încercările ce vin peste
noi?"
Există mai multe atitudini posibile pe
care le putem adopta faţă de aceste testări
şi încercări ale vieţii. Ne putem răzvrăti
împotriva lor (Ev. 12:5), adoptând un duh
de sfidare şi lăudându-ne că vom învinge
prin propriile noastre puteri. Pe de altă
parte, este posibil să cădem frânţi de obo-
seală, cu inima sleită, gata să ne dăm bătuţi,
când nu mai putem îndura presiunile exerci-
tate asupra noastră (Ev. 12:5), dar asta ar
echivala cu atitudinea de fatalism şi ne-ar
face să ne îndoim dacă Domnul mai are
grijă de noi. Şi apoi am putea să bombă-
nim, să ne văietăm şi să protestăm împotri-
va necazurilor ce ne năpădesc. Este exact
atitudinea de care ne previne Pavel la 1
Corinteni 10:10, ca nu cumva să ne-o
însuşim. O altă opţiune este să cădem în
autocompătimire, gândindu-ne doar la noi
înşine şi cerşind compătimirea celor din
jurul nostru. Şi, în sfârşit, putem adopta o
atitudine mult mai bună, lăsând ca aceste
dificultăţi şi perplexităţi ce vin peste noi să
ne exerseze (Ev. 12:11). Noi putem spune,
de fapt: „Dumnezeu a îngăduit să vină
peste mine această încercare, întrucât El are
în vedere un plan. El îmi doreşte binele
prin acest lucru. Eu nu ştiu care este scopul
urmărit de El, dar voi încerca să-1 aflu.
Oricum, eu vreau ca planurile Sale să se
împlinească în viaţa mea." Aceasta este
atitudinea promovată de Iacov: „Fraţii mei,
să priviţi ca o mare bucurie când treceţi
prin felurite încercări." Nu vă răzvrătiţi!
Nu cădeţi răpuşi de oboseală! Ci bucuraţi-
vă! Căci problemele acestea nu vă sunt
inamice, dornice să vă distrugă, ci prietene,
venite să vă ajute să dezvoltaţi caracterul
creştin.
Dumnezeu vrea să producă în fiecare

lacov

1035

din copiii Săi un caracter cristianic; se
străduieşte să ne facă tot mai mult aseme-
nea chipului lui Cristos. Dar procesul acesta
implică, necesarmente, suferinţă, frustrări şi
perplexitate. Roadă Duhului nu se poate
produce în condiţii de vreme exclusiv
însorită, ci mai trebuie să vină şi ploi şi
nori întunecaţi. E drept că încercările nu
vor fi niciodată plăcute, ci ni se vor părea
grele şi dezagreabile. Dar după aceea ele
vor produce roadă paşnică a neprihănirii în
cei care sunt astfel formaţi de ele (Ev.
12:11). De câte ori nu auzim câte un creştin
spunând, după ce a trecut printr-o criză
grea: „Nu mi-a fost deloc uşor, dar n-aş fi
renunţat pentru nimic în lume la această
experienţă."
1:3 lacov se referă la încercarea cre-
dinţei voastre, imaginând credinţa ca un
metal preţios ce este supus de Topitor
(Dumnezeu) la probă, ca să-i verifice auten-
ticitatea. Metalul este supus la flăcările
prigoanelor, bolilor, suferinţelor şi întristări-
lor. Fără probleme, niciodată nu am dezvoj-
ta în noi capacitatea de a răbda, de a îndu-
ra. Chiar oamenii din lume îşi dau seama
că problemele au capacitatea de a întări
caracterul. Vestitul industriaş Charles Kette-
ring spunea odată: „Problemele sunt preţul
progresului. Nu-mi aduceţi decât probleme,
căci veştile bune mă slăbesc."
1:4 Numai lăsaţi răbdarea să-şi facă
desăvârşit lucrarea", spune lacov. Uneori
când vin problemele, suntem cuprinşi de
disperare şi recurgem la mijloace extraordi-
nare pentru a scurtcircuita încercarea. Fără
să-L consultăm pe Domnul, pentru a vedea
ce scop a urmărit în încercarea respectivă,
alergăm, de pildă, la doctor şi înghiţim
doze uriaşe de medicamente, pentru a scurta
încercarea. Procedând însă aşa, am putea
zădărnici programul lui Dumnezeu în viaţa
noastră. Şi s-ar prea putea ca să trebuiască
să trecem printr-o încercare mai îndelungată
în viitor, până când se va fi realizat planul
Său în viaţa noastră. Nu trebuie să scurtcir-
cuităm dezvoltarea capacităţii de răbdare în
viaţa noastră. Cooperând cu Dumnezeu, noi
devenim creştini maturi şi împliniţi, care nu
duc lipsă de nimic în ce priveşte harurile
Duhului.
Niciodată nu trebuie să fim deznădăj-
duiţi sau descurajaţi când trecem prin încer-
cări. Nici o problemă nu este prea mare
pentru Tatăl nostru. Sunt în viaţă unele
probleme de care nu scăpăm niciodată. Pe
acestea trebuie să învăţăm să le acceptăm şi

să dovedim că harul Lui este suficient.
Pavel L-a rugat pe Domnul de trei ori să ia
de la el o neputinţă fizică. Domnul nu i-a
luat-o, dar i-a dat harul de a o suporta (2
Cor. 12:8-10).
Când suntem confruntaţi cu probleme
pe care vedem bine că Dumnezeu nu le va
elimina din viaţa noastră, cel mai bine este
să ne supunem voii Sale. Talentata compo-
zitoare de imnuri creştine nevăzătoare a
scris aceste rânduri pe când avea doar opt
ani:
O, ce suflet fericit sunt Eu,
Chiar dacă n-am vedere;
Sunt hotărâtă ca-n astă lume
Mulţumită să fiu mereu.
De câte binecuvântări am eu parte,
Ce altora nu le-au fost date!
Să plâng şi să susţin că sunt oarbă
Asta nu pot şi n-o voi face.
— Fanny Crosby
Pacea vine atunci când ne supunem voii lui
Dumnezeu.
Unele probleme sunt eliminate din viaţa
noastră atunci când am învăţat lecţiile
pentru care au fost lăsate aceste probleme
să vină peste noi. De îndată ce Topitorul
poate să-Şi recunoască chipul în metalul
topit, El stinge focul. Celor mai mulţi dintre
noi ne lipseşte înţelepciunea de a privi
presiunile vieţii din perspectiva lui Dumne-
zeu. Mai degrabă, noi adoptăm un punct de
vedere limitat, preocupându-ne de discon-
fortul imediat pe care ni-1 aduce problema
respectivă şi uitând că planul lui Dumnezeu
(care nu Se grăbeşte niciodată) este de a ne
lărgi prin presiunile exercitate asupra noas-
tră (Ps. 4:1, JND).
1:5 Nu ni se cere să înfruntăm proble-
mele vieţii în puterea propriei noastre înţe-
lepciuni. Dacă, atunci când trecem printr-o
încercare, ne lipseşte priceperea duhovni-
cească, trebuie să mergem îndată la Dumne-
zeu, spunându-I totul despre starea noastră
de năuceală şi de necunoştinţă de cauză.
Toţi cei ce sunt exercitaţi astfel să desco-
pere scopurile lui Dumnezeu în încercările
ce vin peste ei vor fi răsplătiţi cu mână
largă. în plus, nu trebuie să ne îngrijorăm
că Dumnezeu ne-ar certa, întrucât Lui îi
face plăcere atunci când ne lăsăm modelaţi
şi învăţaţi. Toţi ducem lipsă de înţelepciu-
ne. Biblia nu dă răspunsuri specifice la o
sumedenie de probleme ce se ivesc în viaţă.
Ea nu rezolvă problema cum ne-am aştepta

1036

Iacov

noi, în câteva cuvinte, dar cuvântul lui
Dumnezeu ne oferă totuşi principiile gener-
ale pe care noi trebuie să le aplicăm în
problemele concrete ce se ivesc zi de zi. De
aceea avem nevoie de înţelepciune. înţelep-
ciunea spirituală este aplicarea practică a
învăţăturilor Domnului nostru la situaţiile ce
se ivesc în viaţa noastră de toate zilele.
1:6-8 Trebuie să ne apropiem de Dum-
nezeu cu credinţă, fără să ne îndoim.
Trebuie să credem că ne iubeşte şi Ii pasă
de noi; că nimic nu-I este cu neputinţă.
Dacă ne îndoim de bunătatea şi puterea Sa,
nu vom avea parte de stabilitate în vremu-
rile de restrişte. S-ar putea ca într-un mo-
ment să ne odihnim în linişte, bizuindu-ne
pe făgăduinţele Sale, pentru ca în clipa
următoare să simţim că Dumnezeu şi-ar fi
retras îndurarea de la noi. Astfel vom fi ca
talazul mării, când sus pe înălţimi, când
doborâţi în vale — tulburaţi şi aruncaţi
încoace şi încolo. Lui Dumnezeu nu-I face
cinste acest fel de credinţă care alternează
între optimism şi pesimism. El nu dăruieşte
pricepere duhovnicească unor astfel de
oameni instabili şi şovăielnici (v. 7, 8). în
versetele 5-8, sursa înţelepciunii este Dum-
nezeu; ea se capătă prin rugăciune; şi se dă
cu mână largă, fără reproşuri; condiţia
esenţială pentru primirea ei este ca noi să
cerem cu credinţă, fără să ne îndoim.
1:9 La prima vedere, versetele 9-11 par
să introducă un subiect cu totul nou sau, cel
puţin, o paranteză a subiectului deja tratat.
Dar Iacov nu face altceva decât să continue
tema încercărilor sfinte, sprijinind-o cu
exemple concrete. Fie că e sărac, fie că e
bogat, un om poate avea parte de foloase
spirituale îndelungate de pe urma calamită-
ţilor şi crizelor ce vin peste el în viaţă. De
pildă, când un frate dintr-o stare de jos se
găseşte într-o stare de nemulţumire şi des-
curajare, întotdeauna se va putea bucura că
este moştenitor al lui Dumnezeu şi moşteni-
tor împreună cu Isus Cristos. El poate găsi
mângâiere în adevărul potrivit căruia toate
lucrurile sunt ale sale, iar el este al lui
Cristos iar Cristos este al lui Dumnezeu.
Fratele dintr-o stare de jos nu are proba-
bil nici un control asupra împrejurărilor
umile în care se află. Nu există motive să
credem că starea lui se datorează atitudinii
de lene sau nepăsare. Ci Dumnezeu a găsit
de cuviinţă să-1 aşeze într-o categorie de
salariaţi cu remuneraţie mică, din care n-a
ieşit niciodată. Poate că dacă ar fi fost
bogat, niciodată nu L-ar fi primit pe Cris-

tos. Dar acum, întrucât este în Cristos, a
fost binecuvântat cu toate binecuvântările
spirituale în locurile cereşti. Ce trebuie să
facă el? Să se revolte împotriva poziţiei pe
care o ocupă în viaţă? Să se lase umplut de
amărăciune şi gelozie? Nicidecum. Ci
trebuie să accepte din mâna lui Dumnezeu
împrejurările asupra cărora nu are control,
bucurându-se în schimb de binecuvântările
spirituale.
Prea mulţi creştini îşi petrec toată viaţa
într-o stare de răzvrătire pentru că s-au
născut aparţinând unuia sau altuia dintre
sexe, pentru vârsta lor, pentru statura lor şi
chiar pentru viaţa însăşi. Fetele cu înclinaţii
spre basketball şi-ar dori să fie băieţi. Tine-
rii ar dori să fie mai maturi iar cei maturi
ar dori să fie din nou tineri. Cei scunzi îi
invidiază pe cei înalţi iar cei înalţi ar dori
să nu bată la ochi atât de mult cu statura
lor. Ba unii chiar spun: „Aş vrea să mor!"
Toate acestea frizează absurdul. Atitudinea
pe care trebuie s-o aibă creştinul este aceea
de acceptare din mâna lui Dumnezeu a
lucrurilor pe care nu le poate schimba.
Acestea ne-au fost rânduite de Dumnezeu,
au fost destinate pentru noi, ca noi să bene-
ficiem la maximum de pe urma lor spre
slava Lui şi binecuvântarea altora. Noi
trebuie să spunem alături de apostolul
Pavel: „Prin harul lui Dumnezeu sunt ceea
ce sunt" (1 Cor. 15:10). Pe măsură ce nu ne
mai gândim la neputinţele noastre, pierzân-
du-ne, în schimb, în slujirea altora, vom
ajunge să ne dăm seama că oamenii duhov-
niceşti ne iubesc pentru ceea ce suntem, iar
nu, spre exemplu, pentru înfăţişarea noastră.
1:10,11 în continuare Iacov îşi îndreap-
tă atenţia spre cei bogaţi. Interesant că el nu
spune: „Bogatul să se bucure de bogăţiile
sale", ci afirmă că bogatul se poate bucura
că a fost pus într-o stare de jos, învoindu-se
astfel cu Ieremia 9:23, 24:
„înţeleptul să nu se laude cu înţelepciunea lui,
cel tare să nu se laude cu tăria lui, bogatul să
nu se laude cu bogăţiile lui. Ci, cel care se
laudă să se laude că are pricepere şi că Mă
cunoaşte, că ştie că Eu sunt DOMNUL, care fac
milă, judecată şi dreptate pe pământ! Căci în
acestea îmi găsesc plăcerea", zice Domnul.
S-ar putea ca bogatul într-adevăr să
descopere motive de bucurie dacă se va
întâmpla să fie deposedat de averile sale.
Poate că pierderea suferită pe planul aface-
rilor îl va aduce la Domnul. Sau dacă este

Iacov

1037

deja creştin, va putea primi cu bucurie
pierderea bunurilor sale materiale, ştiind că
în cer are o comoară mai bună şi mai
trainică (Ev. 10:34). Bogăţiile pământeşti
sunt sortite pierzării, ca floarea ierbii (îs.
40:6, 7). Dacă un om nu are altceva decât
bogăţii materiale, atunci toate planurile sale
se vor sfârşi la mormânt. Iacov se ocupă de
vremelnicia ierbii pentru a ilustra cât de
trecătoare este viaţa bogatului şi cât de
mică valoarea avuţiilor sale. El se va veşte-
ji... în căile sale. Ideea subliniată aici este
desigur aceea că nici soarele, nici vântul nu
pot afecta valorile spirituale. Orice încer-
care ce se lasă cu înţărcarea noastră de
iubirea lucrurilor trecătoare şi cu alipirea
noastră de lucrurile de .sus este o binecu-
vântare, chiar dacă la început nu pare deloc
aşa. Iată deci cum acelaşi har care îi înalţă
pe cei smeriţi îi smereşte pe cei bogaţi. Şi
unii, şi alţii au motive să se bucure.
1:12 încheind discuţia despre încercările
sfinte, Iacov rosteşte o binecuvântare asupra
celui care rămâne în picioare când trece
prin strâmtorări. După ce acest om va fi
trecut cu bine prin testul la care a fost
supus, după ce va fi găsit bun (aprobat),
va primi cununa vieţii. Cununa vieţii nu
este aici diadema regală, ci coroana dăruită
învingătorului, ce va fi dăruită ca răsplată la
Scaunul de Judecată al lui Cristos. Desigur
nu se sugerează deloc că viaţa veşnică ar fi
răsplata pentru răbdarea şi trecerea cu bine
prin încercările vieţii. Mai degrabă, cei care
au rezistat eroic vor fi onoraţi pentru felul
lor de trai, bucurându-se de o apreciere mai
profundă a vieţii veşnice, când vor merge în
cer. Paharul fiecăruia va fi plin în cer, dar
paharele vor fi de dimensiuni diferite — cu
alte cuvinte, nu toţi vor avea aceeaşi capa-
citate de a se bucura de cer. Asta se are în
vedere probabil prin sintagma: cununa
vieţii — o referire la o savurare mai depli-
nă a gloriilor cerului.
Haideţi acum să facem din această
secţiune despre încercările sfinte ale vieţii
un capitol cu aplicaţie practică pentru viaţa
noastră proprie. Cum reacţionăm noi când
vin peste noi diverse forme de încercare?
Ne plângem oare cu amărăciune împotriva
dezavantajelor de care avem parte în viaţă,
sau ne bucurăm şi-I mulţumim Domnului
pentru ele? Facem noi paradă de strâmtoră-
rile prin care trecem, sau le suportăm în
tăcere? Trăim noi în viitor, aşteptând întot-
deauna ca împrejurările să se schimbe, sau
trăim în prezent, căutând să vedem mâna

lui Dumnezeu în tot ce ni se întâmplă în
viaţă? Ne lăsăm cuprinşi de autocompăti-
mire, cerşind compasiunea altora, sau, mai
degrabă, ne afundăm într-o viaţă de slujire
a altora?
1:13 Acum discuţia abordează tema
ispitelor nesfinte (v. 13-17). După cum
încercările sfinte au menirea de a scoate la
iveală tot ce este mai bun în noi, tot aşa
ispitele nesfinte au menirea de a scoate din
noi tot ce este mai rău. Trebuie însă să
înţelegem bine un lucru: când suntem ispi-
tiţi să păcătuim, ispita nu vine de la Dum-
nezeu. E drept că Dumnezeu îi testează sau
încearcă pe oameni, cu privire la credinţa
lor, dar El niciodată nu-1 ispiteşte pe cineva
să comită nici o formă de rău. El însuşi nu
are nimic de a face cu răul şi nu ademe-
neşte pe nimeni la păcat.
1:14 Omul este întotdeauna gata să dea
vina pentru păcatele sale pe altcineva. Dacă
nu poate da vina pe Dumnezeu, atunci se
va agăţa de psihologia modernă, spunând că
păcatul este o „maladie". în felul acesta el
speră să scape de judecată. Dar păcatul nu
este nici maladie, nici boală, ci un eşec
moral, pentru care omul trebuie să dea
socoteală. Unii chiar încearcă să dea vina
pe obiectele neînsufleţite din jurul nostru
pentru păcatul comis de ei. Dar lucrurile
„materiale" nu sunt păcătoase în ele însele.
Nu acolo îşi are păcatul obârşia. Iacov se
duce până la vizuina leului când spune:
„Fiecare este ispitit când este atras şi
ademenit de pofta lui însuşi." Păcatul
izvorăşte din noi înşine, din natura noastră
veche, căzută şi neregenerată. Isus a spus:
„Din inimă ies gândurile rele, uciderile,
adulterele, curviile, hoţiile, mărturia minci-
noasă şi blasfemiile" (Mat. 15:19).
Cuvântul folosit de Iacov pentru dorin-
ţe1 în versetul 14 ar putea fi o referire la
orice formă de dorinţă — şi bună, şi rea.
Cuvântul în sine are o încărcătură morală
neutră. Dar, cu puţine excepţii, el este
folosit în NT pentru a descrie dorinţe rele şi
în mod cert aşa e folosit în textul nostru.
Pofta este asemănată cu o femeie rea ce-şi
etalează farmecele, ademenindu-şi victime-
le. Fiecare din noi este ispitit. Cu toţii avem
pofte urâte şi atracţii necurate, ce ne în-
deamnă mereu să păcătuim. Prin urmare,
suntem oare victime neputincioase atunci
când suntem atraşi de dorinţele noastre şi
ademeniţi? Nicidecum, deoarece ne stă în
putinţă să alungăm toate gândurile păcătoa-
se din mintea noastră, concentrându-ne în

1038

Iacov

schimb asupra unor subiecte curate şi sfinte
(Filip. 4:8). De asemenea, în clipa în care
suntem sub jarul ispitei, îl putem chema în
ajutor pe Domnul, aducându-ne aminte că
„Numele Domnului este un turn puternic;
cel drept fuge în el şi este în siguranţă"
(Prov. 18:10).
1:15 Dacă aşa stau lucrurile, atunci de
ce păcătuim? Iată răspunsul: Apoi pofta,
când a conceput, dă naştere păcatului. In
loc să demascam gândul acela rău, e posibil
ca noi să-1 încurajăm, să-1 nutrim şi să-1
savurăm. Acest act de încuviinţare se asea-
mănă cu actul conjugal. Pofta concepe,
după care se naşte un bebeluş oribil, numit
PĂCAT. Este un alt mod de a afirma că
dacă ne gândim suficient la un act interzis,
sfârşim prin a-1 comite. întregul proces al
poftei care concepe şi dă naştere păcatului
este ilustrat cu pregnanţă de incidentul de la
2 Sam 11:1 -27 dintre David şi Batşeba.
Şi păcatul, odată făptuit, aduce moar-
tea, spune Iacov. Păcatul nu este un obiect
steril şi sterp, ci el naşte proprii săi copii.
Afirmaţia că păcatul produce moartea
poate fi înţeleasă în mai multe feluri. Mai
întâi, păcatul lui Adam a adus moarte fizică
asupra sa şi a urmaşilor săi (Gen. 2:17).
Dar păcatul conduce şi la moartea veşnică,
spirituală — despărţirea definitivă a persoa-
nei respective de Dumnezeu şi de binecu-
vântare (Rom. 6:23a). într-o anumită privin-
ţă, păcatul are ca urmare moartea şi pentru
credincios. De pildă, la 1 Timotei 5:6 citim
că o văduvă credincioasă care trăieşte în
plăceri este moartă, chiar dacă este încă în
viaţă. Asta înseamnă că ea îşi iroseşte viaţa
şi nu împlineşte deloc scopul pentru care a
mântuit-o Dumnezeu. A fi în afara părtăşiei
cu Dumnezeu pentru un creştin este o
formă de moarte, chiar dacă mai este încă
în viaţă.
1:16,17 Nu e neobişnuit ca cei care cad
în păcat să dea vina pe Dumnezeu, iar nu
pe ei, spunându-I, de fapt, Creatorului: „De
ce m-ai făcut în felul acesta?" Dar asta e o
formă de autoînşelăciune, căci de la Dum-
nezeu nu vin decât daruri bune. De fapt, El
este sursa oricărui dar bun şi a oricărui
dar desăvârşit.
Iacov îl descrie pe Dumnezeu ca pe
Tatăl luminilor. în Biblie termenul Tată
axe uneori sensul de Creator sau Sursă (vezi
Iov 38:28). Prin urmare, Dumnezeu este
Creatorul sau Sursa luminilor. Dar ce se
înţelege prin lumini? Negreşit aici sunt
incluse corpurile cereşti — soarele, luna şi

stelele (Gen. 1:14-18; Ps. 136:7). Dar Dum-
nezeu mai este şi Sursa oricărei lumini
spirituale. Prin urmare, trebuie să ne gân-
dim la El ca la Sursa oricărei forme de
lumină din univers. în care nu este nici
schimbare, nici umbră de mutare. Dum-
nezeu nu este ca aştrii cereşti pe care i-a
creat. Aceştia sunt într-o permanentă
schimbare. Nu însă şi Dumnezeu. El nu Se
schimbă niciodată. Poate că Iacov se gân-
deşte nu numai la strălucirea diminuantă a
soarelui şi a stelelor, ci la relaţia lor schim-
bătoare faţă de pământ, în funcţie de rotaţia
planetei noastre şi a celorlalte planete.
Soarele, luna şi stelele sunt caracterizate
prin schimbare. Sintagma: umbră de rotire
(în versiunea engleză, n.tr.) ar putea însem-
na umbră provocată de rotire, fiind proba-
bil o referire la umbrele lăsate pe pământ
de rotaţia sa în jurul soarelui. Sau poate că
e o referire la eclipse. De pildă, o eclipsă
solară are loc atunci când umbra lunii este
proiectată pe pământ. La Dumnezeu este
însă cu totul altfel. în El nu este nici o
schimbare sau umbră provocată de rotire.
Iar darurile Sale sunt tot atât de desăvârşite
cum este El. Prin urmare, este de neconce-
put ca El să-1 ademenească vreodată pe om
să păcăruiască. Ispita vine din interiorul
naturii rele a omului.
Să ne punem la încercare credinţa noas-
tră pe tema ispitelor nesfinte. încurajăm noi
oare gândurile rele să-şi facă cuib în mintea
noastră? Sau, mai degrabă, le alungăm
imediat? Când păcătuim, spunem oare că n-
am avut ce face, că nu s-a putut altfel? îl
învinuim noi oare pe Dumnezeu când
suntem ispitiţi să păcătuim?
IILCUVÂNTUL LUI DUMNEZEU
(1:18-27)
Iacov s-a referit până acum la Dumne-
zeu cu apelativul de Tatăl (Părintele) lumi-
nilor. Acum el ne aminteşte că El mai este
şi Tatăl nostru şi că ne-a dat un rol unic în
vasta Lui creaţie. Noi ne putem împlini
rolul ascultând de cuvântul adevărului (v.
19-27).
1:18 Pasajul acesta subliniază rolul jucat
la naşterea din nou de cuvântul lui Dumne-
zeu, aşa cum ni-1 aplică Duhul Sfânt. Ni se
spune că: „Potrivit voii Sale, El ne-a
născut, prin Cuvântul adevărului, să fim
ca cele dintâi roade ale creaturilor Sale."
Potrivit voii Sale — asta ne spune ce L-a
determinat să ne mântuiască. El nu a fost
forţat s-o facă, de vreun merit din noi

lacov

1039

înşine. El a făcut-o din propria Lui voinţă,
de bună voie. Noi n-am meritat dragostea
Lui pentru noi, după cum n-am cumpărat-o
şi n-am căutat-o. Ci ea a fost cu totul un
act voluntar din partea Sa. Este un lucru
care ar trebui să ne determine să ne închi-
năm Lui! Ne-a născut — descrie realitatea
naşterii din nou. Prin această naştere spiri-
tuală noi devenim copiii Săi — o relaţie
care nu se poate schimba, întrucât o naştere
nu poate fi anulată. Prin Cuvântul adevă-
rului — Biblia este instrumentul naşterii
din nou. în toate cazurile de convertire
autentică este implicată Scriptura, fie pe
cale orală, fie tipărită. în afară de Biblie noi
n-am cunoaşte calea mântuirii. într-adevăr,
nici n-am şti că mântuirea este disponibilă!
Să fim ca cele dintâi roade ale creatu-
rilor Sale — sunt trei gânduri care se
desprind în legătură cu termenul roadele
dintâi. Mai întâi, roadele dintâi ale recoltei
erau primul snop de grâu care s-a copt.
Creştinii cărora le scrie lacov se aflau
printre primii credincioşi din cadrul Dispen-
saţiei Creştine. Desigur, toţi credincioşii
sunt un fel de roade dintâi ale creaturilor
Sale, dar textul se referă în primul rând la
creştinii evrei cărora li se adresează lacov.
în al doilea rând, roadele dintâi erau dăru-
ite lui Dumnezeu ca semn de recunoştinţă
pentru belşugul dat de El şi ca recunoaştere
a faptului că toate vin de la El şi îi aparţin.
Astfel toţi credincioşii trebuie să se dăruias-
că pe ei lui Dumnezeu ca jertfe vii (Rom.
12:1, 2). în al treilea rând, roadele dintâi
erau o garanţie a recoltei depline ce urma.
lacov îşi aseamănă cititorii cu primii snopi
de grâu din secerişul lui Cristos. Ei aveau
să fie urmaţi de alţii, de-a lungul veacurilor,
dar ei au fost trimişi ca sfinţi model, ca să
etaleze roadele noii creaţii. în cele din urmă
Domnul va popula întregul pământ cu alţii
asemenea lor (Rom. 8:19-23). Recolta
deplină va fi atunci când Domnul Isus se va
întoarce să domnească pe pământ. între
timp, ei trebuiau să dea dovadă de aceeaşi
ascultare faţă de Cristos pe care o vor
manifesta toţi locuitorii lumii în timpul
Mileniului. Şi deşi pasajul de faţă se referă
în principal la creştinii din primul veac, el
are aplicaţie pentru fiecare din noi cei care
cinstim numele lui Cristos.
1:19a Restul capitolului ne oferă in-
strucţiuni practice cu privire la modul în
care putem fi roadele dintâi ale creaturilor
Sale. Ne prezintă neprihănirea practică ce ar
trebui să-i caracterizeze pe cei ce au fost

născuţi din nou prin Cuvântul Adevărului.
Noi ştim că am fost născuţi prin cuvânt,
pentru ca să manifestăm adevărul lui Dum-
nezeu. Aşadar2 să ne facem datoria acum.
Trebuie să fim grabnici la ascultare.
Este o poruncă neobişnuită, cu uşoare
accente de umor. Este ca şi cum am spune:
„Grăbeşte-te să asculţi!" înseamnă că noi
trebuie să fim gata să ascultăm (sau să
auzim) cuvântul lui Dumnezeu, precum şi
orice sfat şi îndemn evlavios. Trebuie să ne
lăsăm învăţaţi de Duhul Sfânt. Trebuie să
fim înceţi la vorbire. E surprinzător că
lacov are atâtea lucruri de spus despre
vorbirea noastră! El ne atrage atenţia la
modul în care vorbim. Chiar natura ne
învaţă acest lucru. Epictetus remarca cu
multă vreme în urmă: „Natura i-a dat omu-
lui o singură limbă, dar două urechi, ca să
auzim de la alţii de două ori mai mult decât
vorbim noi înşine." Solomon ar fi fost întru
totul de acord cu lacov. El spunea odată:
„Cine îşi păzeşte gura îşi păzeşte viaţa, dar
cine îşi deschide larg buzele va avea parte
de nimicire" (Prov. 13:3). Tot el a mai
spus: „în mulţimea cuvintelor păcatul nu
lipseşte, dar cine îşi reţine buzele este
înţelept" (Prov. 10:19). Vorbăreţii fără
control sfârşesc prin a păcătui.
1:19b, 20 Trebuie să fim înceţi la mâ-
nie. Un om care este iute la mânie nu pro-
duce acel fel de neprihănire pe care îl aş-
teaptă Dumnezeu de la copiii Săi. Cei care
îşi ies din pepeni dau oamenilor o impresie
greşită despre creştinism. Rămâne valabilă
afirmaţia de la Proverbe 16:32 că „cel care
este încet la mânie este mai bun decât cei
viteji; şi cine îşi stăpâneşte duhul e mai bun
decât cel care cucereşte o cetate."
1:21 Un al mod de a ne manifesta ca
roadele dintâi ale creaturilor Sale este de a
lepăda orice necurăţie şi orice revărsare de
răutate. Aceste vicii sunt asemănate cu
hainele murdare ce trebuiesc lepădate odată
pentru totdeauna. în murdărie sunt incluse
toate formele de necurăţie, fie spirituale, fie
mentale sau fizice. Sintagma: „revărsare
de răutate" se referă probabil la acele
forme de rău ce mai dăinuie încă în viaţa
credinciosului, datând din zilele când era
neconvertit. Se poate referi la păcatele ce se
revarsă din vieţile noastre, influenţându-i pe
alţii. Sau se referă la răul abundent, în care
caz lacov nu descrie atât de mult excesele
răului, cât caracterul extrem de mârşav al
răului. Sensul global al versetului se des-
prinde cu claritate. Pentru a primi adevărul

1040

Iacov

cuvântului lui Dumnezeu, trebuie să fim
curaji din punct de vedere moral.
O altă cerinţă pentru a putea primi
adevărul divin este blândeţea. Este posibil
să citim Biblia fără s-o lăsăm să ne vor-
bească. O putem studia în manieră acade-
mică, fără să fim afectaţi de ea. Mândria
noastră, împietrirea inimii şi păcatul din noi
ne fac să fim nereceptivi, împiedicându-ne
să răspundem la ea. Numai cei care au
duhul supus şi smerit se pot aştepta să
derive binefaceri maxime din Scriptură. „Pe
cei smeriţi El îi călăuzeşte în dreptate, şi pe
cei smeriţi El îi învaţă calea Sa" (Ps. 25:9).
„Iată spre cine îmi voi îndrepta privirile:
spre cel care suferă şi are duhul mâhnit,
spre cel care tremură la cuvântul Meu" (îs.
66:2).
Iacov numeşte Scriptura Cuvântul sădit
în voi, care vă poate mântui sufletele.
Gândul care se desprinde de aici este că cu-
vântul devine un depozit sacru în viaţa
creştinului, când acesta se naşte din nou.
Textul marginal al versiunii RV sună astfel:
„cuvântul înnăscut". Cuvântul vă poate
mântui sufletele; Biblia este instrumentul
de care se foloseşte Dumnezeu la naşterea
din nou. El recurge la cuvânt pentru a mân-
tui sufletul nu numai de pedeapsa păcatului,
ci şi de puterea acestuia. El se foloseşte de
cuvânt pentru a ne salva nu numai de o-
sândă în veşnicie, ci şi de ravagiile pe care
le face păcatul în viaţa aceasta: Negreşit la
acest aspect actual şi permanent al mântuirii
se referă Iacov în versetul 21.
1:22 Nu este de ajuns să primim cuvân-
tul sădit; ci mai trebuie să şi ascultăm de el.
Nu este nici o virtute în a poseda o Biblie
sau chiar în a o citi ca pe o simplă lucrare
literară. Trebuie să existe dorinţa puternică
de a-L auzi pe Dumnezeu vorbindu-ne,
precum şi dispoziţia de a face fără murmur
tot ce ne spune El. Trebuie să transpunem
în practică Biblia, să acţionăm asupra celor
citite. Cuvântul trebuie să devină trup în
viaţa noastră, să prindă viaţă. Nu trebuie să
existe nici un moment în care să ne apro-
piem de Scriptură fără să-i permitem să ne
schimbe viaţa, înspre mai bine. A declara
că iubim cuvântul lui Dumnezeu sau a ne
da în cercetători ai Bibliei este o formă de
autoamăgire, dacă sporirea cunoştinţelor
noastre din Cuvânt nu produce în viaţa
noastră o asemănare tot mai mare cu Dom-
nul Isus. A continua să acumulăm o cu-
noaştere intelectuală a Bibliei, fără să şi
ascultăm de ea, poate fi o capcană, iar nu o

binecuvântare. Dacă învăţăm mereu ce
trebuie să facem, dar nu punem în practică
aceste lucruri, vom deveni deprimaţi, frus-
traţi şi nepăsători. „Impresia neînsoţită de
expresie duce la depresie." De asemenea
devenim mai răspunzători faţă de Dumne-
zeu. Combinaţia ideală este să citim Cuvân-
tul şi să ascultăm implicit de el.
1:23,24 Oricine aude cuvântul, dar nu-
şi schimbă purtarea este ca un om care
priveşte grăbit în oglindă în fiecare dimi-
neaţă, după care uită ceea ce a văzut. El nu
beneficiază în nici un fel de faptul că s-a
privit în oglindă. Desigur, există anumite
lucruri în înfăţişarea noastră care nu pot fi
schimbate. Dar chiar şi atunci, privindu-le
ar trebui să fim smeriţi! Iar când oglinda ne
spune: „Spală-te!" sau „Bărbiereşte-te" sau
„Piaptănă-te!" sau „Perie-ţi părul!", se
cuvine măcar să facem ceea ce ni se spune.
Altminteri oglinda n-ar mai avea nici un
folos practic pentru noi.
Este posibil să citim Biblia cu uşurinţă
sau dintr-un sentiment al datoriei, fără să
fim afectaţi de ceea ce citim. Noi vedem ce
ar trebui să facem, dar curând uităm şi
trăim ca şi când am fi deja desăvârşiţi.
Acest tip de automulţumire împiedică pro-
gresul spiritual.
1:25 în contrast direct cu această situa-
ţie se află omul care îşi adânceşte privirile
în cuvântul lui Dumnezeu şi îşi face obicei
din a o pune mereu în practică. Privirea lui
contemplativă, meditativă şi aţintită are ur-
mări practice în viaţa sa. Pentru el Biblia e
legea desăvârşită a libertăţii. Preceptele
sale nu sunt o povară, ci îi spun să facă e-
xact ceea ce naturii lui noi îi place să facă.
Pe măsură ce ascultă tot mai mult de Scrip-
tură, el descoperă adevărata libertate şi eli-
berare de tradiţiile omeneşti şi de raţiona-
mentele fireşti. Adevărul îl face liber. Aces-
ta e omul care beneficiază de pe urma Cu-
vântului lui Dumnezeu, Biblia. El nu uită
ce a citit. Mai degrabă, caută să trăiască în
viaţă cele citite, punându-le în practica zil-
nică. Ascultarea lui simplă, de copil, aduce
binecuvântări incalculabile asupra sufletului
său. Acesta va fi fericit în ceea ce face.
1:26, 27 Aici se face un contrast între
religia zadarnică şi religia curată şi neîn-
tinată. Prin religie se înţelege aici tiparele
externe de comportament legate de convin-
gerile religioase. Se referă la formele exte-
rioare, mai degrabă decât la duhul lăuntric,
înseamnă exprimarea externă a concepţiei
prin închinare şi slujire, mai degrabă decât

Iacov

1041

prin doctrinele în care crede cineva.
Oricine crede că este religios, dar nu-şi
poate stăpâni limba.... religia unui astfel de
om este zadarnică. S-ar putea ca acest om
să respecte tot felul de ceremonii religioase,
care-1 fac să pară foarte cucernic. Dar el se
înşeală singur. Lui Dumnezeu nu-I trebuie
ritualurile. Pe El îl interesează o viaţă de
neprihănire practică.
O limbă neînfrânată este doar unul din
exemplele religiei zadarnice. Orice compor-
tament ce nu concordă cu credinţa creştină
este lipsit de valoare. Se spune că un băcan
era în realitate un înşelător, care se ascun-
dea după un paravan de pioşenie. Locuinţa
sa era deasupra magazinului său. In fiecare
dimineaţă îşi chema asistentul: „John!"
„Da, domnule.".
„Ai botezat laptele?"
„Da, domnule."
„Ai colorat untul?"
„Ai pus cicoare în cafea?"
„Da, domnule."
„Foarte bine. Acum vino sus, la citirea
Cuvântului şi rugăciunea de fiecare dimi-
neaţă!"
Iacov spune că o atare religie este
zadarnică. Ceea ce doreşte să vadă Dumne-
zeu este un gen de evlavie practică, marcată
de un interes real faţă de nevoile altora şi
de dorinţa de a ne păstra viaţa neîntinată.
Ca exemple de religie curată şi neîntinată
Iacov îl elogiază pe omul care vizitează
orfanii şi văduvele nevoiaşe şi care se
păstrează neîntinat de lume.
Cu alte cuvinte, elaborarea practică a
naşterii din nou se găseşte în „acte de har şi
într-o umblare a detaşării de lume." Guy
King defineşte aceste virtuţi drept dragoste
practică şi sfinţire practică.
Noi trebuie să ne punem propria noas-
tră credinţă la încercare în lumina următoa-
relor întrebări: Citesc eu Biblia cu dorinţa
smerită de a-L lăsa pe Dumnezeu să mă
mustre, să mă înveţe şi să mă schimbe?
Doresc eu să-mi înfrânez cu adevărat lim-
ba? îmi scuz eu izbucnirile de nervi? Sau
vreau să dobândesc biruinţa asupra lor?
Cum reacţionez când cineva spune o glumă
necuviincioasă? Se manifestă credinţa mea
prin fapte de milostenie şi omenie faţă de
cei care nu au cum să mă răsplătească
pentru acestea?
IV. OSÂNDIREA PARŢIALITĂŢII
(2:1-13)
Prima jumătate a capitolului 2 înfierează

practica de a căuta la faţa omului. Favoritis-
mul este cu desăvârşire străin de caracterul
şi exemplul Domnului sau de învăţăturile
NT. Nu este loc în creştinism pentru sno-
bism sau discriminare.
2:1 Mai întâi de toate, practica este
interzisă cu desăvârşire. Observaţi de la
început că îndemnul este adresat credincio-
şilor, cum reiese din cuvintele de salut:
„Fraţii mei." Credinţa Domnului nostru
Isus Cristos se referă la credinţa creştină.
Nu este vorba de încrederea sau de probita-
tea Lui, ci de comoara de adevăr pe care
ne-a încredinţat-o El. însăilând toate aceste
gânduri, aflăm că Iacov spune, de fapt:
„Fraţii Mei, în practicarea zilnică a credin-
ţei creştine, să nu daţi dovadă de parţiali-
tate". Snobismul şi deosebirile de clasă
sunt total inconsecvente cu creştinismul,
adevărat. Servilismul sau ploconirea în faţa
unor mai mari de pe lumea aceasta nu are
ce căuta în prezenţa Domnului Slavei.
Dispreţul pentru alţii pe criterii ce ţin de
origine, de rasă, sex sau sărăcie constituie,
practic, o tăgăduire a credinţei. Porunca
aceasta nu contrazice alte porţiuni din NT
unde credincioşii sunt învăţaţi să respecte
dregătorii, stăpânii, bătrânii şi părinţii.
Existe anumite relaţii rânduite divin care
trebuiesc recunoscute (Rom. 13:7). în pasa-
jul aceste se pune doar problema acelui
respect servil faţă de oameni din pricina
îmbrăcăminţii scumpe pe care o poartă sau
a altor distincţii artificiale.
2:2-4 Lucrul acesta e confirmat de
ilustraţia vie pe care o dă Iacov în versetele
2-4. Guy King a intitulat cu multă măiestrie
această secţiune drept: „Plasatorul miop".
Scena este o adunare locală4 de creştini.
Iată că îşi face apariţia un domn distins,
elegant îmbrăcat, cu un inel de aur în
deget. Uşierul se apleacă umil în faţa lui,
după care îl conduce pe distinsul vizitator la
un loc proemient, în faţă. De îndată ce
revine uşierul la uşa bisericii, întâlneşte un
alt vizitator, de data aceasta un om sărac,
îmbrăcat în veşminte ponosite. (Sintagma:
îmbrăcăminte murdare nu înseamnă
neapărat că hainele sale trebuiau date la
curăţat, cum reiese şi din versiunea română,
unde se spune haine zdrenţăroase.) De
data aceasta uşierul îşi dă toate silinţele să
salveze adunarea de la o scenă penibilă,
oferindu-i vizitatorului doar un loc în pi-
cioare, în partea din spate a bisericii sau, în
cel mai bun caz, un loc pe jos, la picioarele
scaunului său de uşier din antreu. Ni se

1042

Iacov

pare incredibil că cineva s-ar putea compor-
ta în halul acesta. Poate vom spune că este
o ilustraţie exagerată, dar când privim în
inima noastră, constatăm că adesea facem şi
noi aceste distincţii bazate pe pătura socială
din care provine cineva, şi astfel devenim
judecători cu gânduri rele.
Probabil că cel mai izbitor exemplu al
acestei purtări în biserica de astăzi este
discriminarea manifestată faţă de oamenii
de alte rase sau culori. Credincioşii negri au
fost ostracizaţi în multe cazuri sau cel puţin
au fost făcuţi să se simtă incomozi şi nedo-
riţi. Iudeii convertiţi nu au fost întotdeauna
acceptaţi cu braţele deschise în adunări
creştine. Apoi creştinii din Orient au fost şi
ei ţinta unor forme de discriminare. Se
recunoaşte că există probleme sociale enor-
me în întregul domeniu al relaţiilor rasiale.
Dar creştinul trebuie să fie fidel principiilor
divine. El are obligaţia de a exprima în
practică adevărul potrivit căruia toţi credin-
cioşii sunt una în Cristos Isus.
2:5, 6a Parţialitatea este total neconcor-
dantă cu credinţa creştină. Iacov demon-
strează acest lucru în versetele 5-13. El
prezintă patru motive puternice pentru care
este caraghios ca un credincios să-i favori-
zeze pe bogaţi şi să-i privească de sus pe
cei săraci.
Mai întâi, înseamnă că îl dezonorăm pe
un om pe care Dumnezeu îl onorează.
Dumnezeu a ales pe oamenii săraci ai aceşti
lumi să fie bogaţi în credinţă şi moştenitori
ai împărăţiei pe care a fagăduit-o El celor
care II iubesc. Săracii sunt aleşii lui Dum-
nezeu, elita lui Dumnezeu, moştenitori ai
lui Dumnezeu şi iubitori ai lui Dumnezeu.
De nenumărate ori în Scriptură constatăm
că săracii, iar nu bogaţii, se alătură cauzei
lui Cristos. Domnul nostru însuşi a spus:
„Săracilor li se predică evanghelia" (Mat.
11:5). Tocmai oamenii de rând L-au ascul-
tat cu bucurie, nu bogaţii şi aristocraţii
(Marcu 12:37). Nu mulţi nobili sunt che-
maţi, ci neştiutorii, slăbănogii, umilii, dis-
preţuiţii şi neînsemnaţii acestei lumi (1 Cor.
1:26-29). Bogaţii sunt de regulă săraci în
credinţă, pentru că îşi pun încrederea în
bogăţii, în loc să şi-o pună în Domnul. Pe
de altă parte, săracii au fost aleşi de Dum-
nezeu să fie bogaţi în credinţă. Un sondaj
realizat în rândurile cetăţenilor împărăţiei
Sale ar releva că cei mai mulţi dintre ei
sunt săraci. în împărăţie, ei vor ocupa însă
poziţii de bogăţie şi glorie. Ce mare nechib-
zuinţă este atunci şi ce periculos este să-i

tratăm cu dispreţ pe cei care într-o zi vor fi
înălţaţi în împărăţia Domnului şi Mântuito-
rului nostru!
2:6b Un al doilea motiv pentru care
este o nechibzuinţâ să ne ploconim în faţa
celor bogaţi este că, în ansamblul lor, ca şi
clasă, ei sunt cei care în mod caracteristic
au asuprit copiii lui Dumnezeu. Argumentul
este stufos şi chiar puţin confuz în acest
punct. Bogatul menţionat anterior era negre-
şit un credincios. Asta nu înseamnă că
bogaţii din versetul 6 sunt şi ei credincioşi.
Ceea ce spune Iacov este doar atât: „De ce
să daţi dovadă de favoritism faţă de oameni
doar pentru că sunt bogaţi? Procedând aşa,
voi îi cinstiţi pe cei ce v-au asuprit cei
dintâi, ei care v-au târât la tribunale." Cal-
vin a redat foarte succint esenţa argumentu-
lui, în cuvintele: „De ce să-i cinstiţi pe
călăi?"
2:7 Un al treilea motiv pentru care este
o dovadă de nechibzuinţă să fim părtinitori
faţă de cei bogaţi este faptul că ei în mod
obişnuit folosesc numele lui Cristos în
limbaj necuviincios sau de-a dreptul mur-
dar. Or, acesta este nobilul nume prin
care sunt numiţi credincioşii — creştini,
sau urmaşi ai lui Cristos. Deşi păcatul
batjocoririi numelui Domnului nu este
monopolul exclusiv al celor bogaţi, trebuie
precizat însă că cei care îi persecută pe
credincioşii săraci adesea însoţesc aceste
acţiuni de cele mai grele cuvinte care pot fi
adresate Mântuitorului. Prin urmare, de ce
ar manifesta credincioşii o atitudine de
favoritism faţă de oricine, doar pentru
faptul că este bogat? Trăsăturile care merg
mână în mână cu bogăţiile nu aduc, de
obicei, cinste Domnului Isus. Sintagma:
nobilul nume prin care sunteţi numiţi ar
putea fi tradusă şi prin: „numele acela
frumos, care a fost chemat peste voi." Unii
cred că aici ar fi o referire la botezul creş-
tin. Credincioşii sunt botezaţi în numele
Domnului Isus. Este exact numele pe care
îl blasfemiază de obicei bogaţii.
2:8 Al patrulea argument al lui Iacov
spune că orice atitudine de favoritism faţă
de bogaţi violează legea conform căreia:
trebuie „să-ţi iubeşti aproapele ca pe tine
însuţi, care se numeşte legea regală, întrucât
aparţine Regelui şi este regele tuturor legi-
lor. Poate că uşierul şi-a scuzat purtarea
faţă de cel bogat, spunând că nu a făcut
altceva decât să-şi iubească aproapele ca pe
sine însuşi. Numai că faţă de cel sărac nu a
mai aplicat acelaşi principiu! Dacă ne-am

lacov

1043

iubi cu adevărat semenii ca pe noi înşine, i-
am trata exact aşa cum am dori să fim
trataţi noi înşine. Or, noi nu am dori să fim
dispreţuiţi, doar pentru faptul că suntem
săraci, nu-i aşa? Atunci nici noi nu avem
voie să-i dispreţuim pe alţii doar pentru că
sunt săraci!
Dintre toate învăţăturile Bibliei, aceasta
este una dintre cele mai revoluţionare: Să-ţi
iubeşti aproapele ca pe tine însuţi. Gân-
diţi-vă ce înseamnă aceasta! înseamnă că
trebuie să avem grijă de alţii exact aşa cum
avem grijă de noi înşine. Cu alte cuvinte, ar
trebui să facem tot ce ne stă în putinţă
pentru a ne asigura că ei au prilejul de a-L
cunoaşte pe binecuvântatul nostru Mântui-
tor. Prea de multe ori deciziile noastre se
bazează pe modul în care credem că ne vor
afecta acţiunile respective. Altfel spus:
suntem egocentrişti. Ne ploconim în faţa
celor bogaţi pentru că sperăm că ne vom
alege cu ceva, fie pe plan social, fie materi-
al. Iar pe cei săraci îi neglijăm întrucât
puţine sunt speranţele să căpătăm ceva
similar de la ei. Legea regală interzice o
atare exploatare a altora. Ea ne învaţă să ne
iubim aproapele ca pe noi înşine. Iar dacă
întrebăm: „Cine este aproapele?", răspunsul
îl aflăm din istoria bunului samaritean
(Luca 10:29-37), unde aproapele este orice
persoană căreia noi putem să-i venim în
ajutor.
2:9 A căuta la faţa omului este o viola-
re a legii regale. Este păcat şi încălcare a
legii. Păcatul este orice neconformare la
voia lui Dumnezeu, aşa cum ne-a fost
revelată aceasta sau eşecul de a întruni
normele Sale. Iar prin încălcare se înţelege
orice violare a unei legi cunoscute. Anumite
fapte sunt păcătoase pentru că prin natura
lor sunt inerent greşite, rele, dar ele devin
încălcări ale legii atunci când sunt puse în
evidenţă de o anumită lege pe care o încal-
că. Parţialitatea este un păcat întrucât este
greşită în sine. Dar mai este şi o încălcare,
prin faptul că există o lege care interzice
acest comportament.
2:10 A călca o singură părticică a legii
înseamnă a te face vinovat de toate încălcă-
rile. Legea este ca un lanţ cu zece verigi,
căruia dacă i-ai rupt o verigă, tot lanţul s-a
rupt. Dumnezeu nu ne îngăduie să păzim
un anumit set de legi, iar pe altele să le
călcăm.
2:11 Acelaşi Dumnezeu care a interzis
adulterul a interzis şi uciderea. Poate că
cineva nu s-a făcut vinovat de adulter, dar

a ucis. Este el un călcător al legii? Bineîn-
ţeles că da! Duhul legii spune că trebuie să
ne iubim aproapele ca pe noi înşine. Adul-
terul este negreşit o încălcare a acestei
porunci, dar tot aşa este şi uciderea. După
cum este şi snobismul şi discriminarea.
Dacă săvârşim vreunul din aceste păcate,
ne-am făcut vinovaţi de eşecul de a împlini
legea.
CELE ZECE PORUNCI
Acum trebuie să facem o pauză, în
cadrul discuţiei noastre, pentru a ne ocupa
pe larg de o problemă de bază ce derivă din
argumentul lui lacov. Problema care se
pune este următoarea: „Suntem noi, creşti-
nii, sub lege, sau nu?" Negreşit s-ar părea
că lacov impune Cele Zece Porunci asupra
credincioşilor creştini. în mod concret el se
referă la a şasea şi a şaptea poruncă, care
interzic uciderea şi adulterul. De asemenea
el rezumă ultimele cinci porunci în cuvinte-
le: „Să-ţi iubeşti aproapele ca pe tine în-
suţi." Dar a-i pune pe credincioşi sub lege,
ca principiu de viaţă, ar constitui o contra-
dicţie a altor texte din NT, cum este cel de
la Romani 6:14: „Voi nu sunteţi sub lege,
ci sub har"; Romani 7:6: „Noi am fost
izbăviţi de lege"; Romani 7:4: „Voi aţi
murit faţă de lege prin trupul lui Cristos"
(vezi şi Gal. 2:19; 3:13, 24, 25; 1 Tim. 1:8,
9; Ev. 7:19.) Faptul că creştinii nu se află
sub Cele Zece Porunci este precizat fără
echivoc la 2 Corinteni 3:7-11.
Atunci de ce insistă lacov să le prezinte
credincioşilor din această epocă a harului
chestiunea legii? Mai întâi, creştinii nu sunt
sub lege ca regulă sau principiu de viaţă.
Cristos, nu legea, este modelul credinciosu-
lui. Acolo unde este lege trebuie să fie şi
pedeapsă. Or, pedeapsa pentru călcarea legii
este moartea. Cristos a murit ca să plătească
pedeapsa pentru călcarea legii. Cei care
sunt în Cristos au fost, aşadar, izbăviţi de
lege şi de pedeapsa ei. Dar anumite princi-
pii ale legii continuă să aibă valabilitate,
fiind de o valoare nepieritoare. Aceste pre-
cepte se aplică la toţi oamenii, din toate
veacurile. Idolatria, adulterul, uciderea şi
hoţia sunt rele în ele însele — greşite din
punct de vedere fundamental şi inerent. Ele
sunt la fel de greşite, fie că sunt comise de
credincioşi, fie de necredincioşi. Mai mult,
nouă din Cele Zece Porunci sunt repetate în
cuprinsul epistolelor. Singura poruncă ce nu
se repetă este cea privitoare la Sabat. Nică-
ieri nu li se spune creştinilor să ţină Sabatul

1044

Iacov

sau ziua a şaptea a săptămânii, întrucât acea
poruncă are un caracter ceremonial, mai de-
grabă decât moral. Nu era greşit în sine ca
un iudeu să lucreze în ziua a şaptea. Era
greşit doar pentru că Dumnezeu pusese
deoparte acea zi.
In fine, trebuie să arătăm că cele nouă
porunci ce se repetă în epistole nu ne sunt
date ca pe o lege, ci ca îndrumări în nepri-
hănire, pentru copiii lui Dumnezeu. Cu alte
cuvinte, Dumnezeu nu le spune creştinilor:
„Dacă vei fura, vei fi condamnat la moar-
te." Sau: „Dacă vei săvârşi o faptă imorală,
îţi vei pierde mântuirea." Mai degrabă, El
spune: „Eu te-am mântuit prin harul Meu.
Acum eu vreau ca tu să trăieşti o viaţă
sfântă, izvorâtă din dragostea ta pentru
Mine. Dacă doreşti să ştii ce aştept Eu de
la tine, atunci răspunsul îl vei găsi în Noul
Testament. Acolo vei găsi nouă din Cele
Zece Porunci, repetate. Dar vei mai găsi şi.
învăţăturile Domnului Isus, care reclamă de
fapt norme de conduită cu mult mai elevate
decât cele cerute de lege." Prin urmare,
Iacov nu-i aşează pe credincioşi sub lege şi
sub osânda ei. El nu spune: „Dacă vei căuta
la faţa omului, vei călca legea şi astfel vei
fi condamnat la moarte.":}:
2:12 Iată ce spune Iacov: „Ca credin-
cioşi, voi nu mai sunteţi sub legea robiei, ci
sub legea libertăţii, adică a libertăţii de a fa-
ce tot ce este bine şi drept. Legea lui Moise
cerea să-ţi iubeşti aproapele dar nu-ţi dădea
şi puterea de a face acest lucru şi te con-
damna dacă greşeai. Sub har, ţi se dă pute-
rea de a-ţi iubi aproapele şi eşti răsplătit
când faci acest lucru. Tu nu-ţi iubeşti a-
proapele pentru ca să fii mântuit, ci îl
iubeşti tocmai pentru faptul că eşti deja
mântuit, ca o urmare a acestui fapt. îţi
iubeşti aproapele nu de teama că vei fi
pedepsit, ci pentru că-L iubeşti pe Cel care
a murit pentru tine şi a înviat din morţi.
Când vei sta înaintea Scaunului de judecată
al lui Cristos, vei fi răsplătit sau vei suferi
o pierdere, prin raportare la această normă.
Nu se va pune deloc chestiunea mântuirii,
ci a răsplăţii." Sintagma: „Aşa să vorbiţi şi
aşa să faceţi" se referă la cuvinte şi la
fapte. Intre mărturisire şi trăirea în practică
trebuie să existe o deplină concordanţă. Prin
cuvintele şi faptele lor, credincioşii trebuie
să evite orice favoritism, trebuie să aibă
grijă să nu caute la faţa omului, să nu dea
dovadă de părtinire, întrucât asemenea
încălcări ale legii vor fi judecate la Scaunul
de Judecată al lui Cristos.

2:13 Versetul 13 trebuie înţeles în
lumina contextului. Iacov se adresează
credincioşilor. Nu se pune deloc chestiunea
pedepsei veşnice aici, întrucât acea pedeap-
să a fost ispăşită odată pentru totdeauna de
Cristos pe crucea de la Calvar. Mai degrabă
textul de faţă se referă la modul în care se
poartă Dumnezeu cu noi aici pe pământ, în
calitatea noastră de copii ai Săi. Dacă nu
dăm dovadă de milă faţă de alţii, înseamnă
că nu umblăm în părtăşie cu Dumnezeu şi
că ne putem aştepta să culegem consecinţe-
le acestei stări de alunecare de la credinţă.
Mila triumfă asupra judecăţii ar putea
însemna că Dumnezeu ar dori să-Şi arate
mila Sa asupra noastră, mai degrabă decât
să ne disciplineze (Mica 7:18); judecata este
„lucarea" Sa „ciudată". Versetul ar putea
însemna că noi ne vom putea bucura la
judecată, dacă am dat dovadă de milă faţă
de alţii, dar dacă nu ne-am purtat cu îndura-
re faţă de cei pe care pe drept am fi putut
să-i condamnăm, atunci nici nouă nu ni se
va arăta milă. Sau ar putea însemna că mila
triumfa asupra judecăţii în sensul că
întotdeauna este mai mare decât judecata.
Ideea generală care se desprinde de aici
este că dacă vom arăta milă faţă de alţii,
judecata ce pe bună dreptate am merita-o ar
putea fi înlocuită cu îndurare.
Să ne cercetăm, aşadar, în privinţa
acestei chestiuni importante a părtinirii.
Suntem noi oare dintre aceia care manifestă
mai multă amabilitate şi bunătate faţă de
cei ce fac parte din rasa noastră, decât faţă
de oamenii din alte rase? Sau suntem noi
mai dispuşi faţă de cei tineri, decât faţă de
cei bătrâni? Suntem noi mai deschişi faţă
de cei plăcuţi la înfăţişare decât faţă de cei
lipsiţi de frumuseţe? Suntem noi mai dori-
tori să ne împrietenim cu oamenii suspuşi,
decât cu cei care sunt relativ necunoscuţi?
Evităm noi oare persoanele cu diverse
neputinţe fizice, căutând, în schimb, compa-
nia celor puternici şi sănătoşi? Ne purtăm
noi oare cu părtinire faţă de cei bogaţi, în
detrimentul celor săraci? întoarcem oare
spatele „străinilor" sau celor care nu vor-
besc bine limba noastră maternă?
Răspunzând la aceste întrebări, să ne
amintim că modul în care îi tratăm pe cel
mai puţin admirabil credincios este exact
modul în care îl tratăm pe Mântuitorul
(Mat. 25:40).
V. CREDINŢA ŞI FAPTELE (2:14-26)
Versetele acestea sunt, probabil, cele

Iacov

1045

mai controversate din întreaga epistolă a lui
Iacov. Chiar şi unele mari personalităţi ale
bisericii, cum este Luther, au văzut un
conflict ireconciliabil între învăţătura lui
Iacov despre îndreptăţire prin fapte şi ac-
centul pus de Pavel pe faptul că îndreptăţi-
rea se capătă prin credinţă. Versetele aces-
tea au fost însă greşit tălmăcite de unii,
pentru a le face să sprijine erezia conform
căreia noi am fi mântuiţi prin credinţă şi
prin fapte — sau aşa-numitul „sinergism".
Cu alte cuvinte, trebuie să ne încredem în
Domnul Isus ca Mântuitor, dar asta nu ar fi,
chipurile, de ajuns, ci ar fi nevoie să adău-
găm la lucrarea Sa răscumpărătoare pro-
priile noastre fapte de caritate şi de devoţiu-
ne.
Secţiunea de faţă ar putea fi intitulată:
„îndreptăţirea prin fapte", întrucât într-o
anumită privinţă noi suntem îndreptăţiţi prin
fapte. De fapt, pentru a putea pricepe întreg
adevărul referitor la îndreptăţire, trebuie să
înţelegem limpede că există şase aspecte ale
îndreptăţirii. Noi suntem îndreptăţiţi prin
har (Rom. 3:24), adică noi nu merităm să
fim îndreptăţiţi, ci, exact opusul. Noi sun-
tem îndreptăţiţi prin credinţă (Rom. 5:1).
Credinţa este răspunsul omului la harul lui
Dumnezeu. Prin credinţă, noi acceptăm
darul fără plată. Credinţa este aceea care îşi
însuşeşte ceea ce a făcut Dumnezeu pentru
noi. Noi suntem îndreptăţiţi prin sânge
(Rom. 5:9). Aici sângele este preţul ce
trebuia plătit pentru a ni se procura îndrep-
tăţirea. Datoria păcatului a fost achitată de
sângele scump al lui Cristos, Dumnezeu
putând acum să-i îndreptăţească pe păcătoşii
nesfinţi pe baza faptului că s-a plătit un
preţ, că s-au îndeplinit cerinţele neprihănirii.
Noi suntem îndreptăţiţi de către Dumnezeu
(Rom. 8:33). Aici adevărul este că Dumne-
zeu e Persoana care face îndreptăţirea. Noi
suntem îndreptăţiţi prin putere (Rom. 4:25).
îndreptăţirea noastră este legată de puterea
care L-a înviat pe Cristos din morţi. învie-
rea Sa demonstrează că Dumnezeu este
satisfăcut. Şi apoi suntem îndreptăţiţi prin
fapte (Iac. 2:24). Faptele sunt dovada exte-
rioară a realităţii lăuntrice a credinţei noas-
tre. Ele dau expresie exterioară unei realităţi
ce altminteri ar rămâne nevăzută. Prin asta
Ştim că persoana respectivă este îndreptăţită
prin har, prin credinţă, prin sânge, prin
Dumnezeu, prin putere şi prin fapte. Cu
toate acestea, nu avem aici nici o contradic-
ţie. Toate aceste afirmaţii ne prezintă pur şi
simplu aspecte diferite ale aceluiaşi adevăr.

Harul este principiul pe baza căruia săvâr-
şeşte Dumnezeu îndreptăţirea. Credinţa este
mijlocul prin care o primeşte omul. Sângele
este preţul pe care Mântuitorul a trebuit să-1
plătească. Dumnezeu este Agentul activ în
procesul îndreptăţirii. Puterea este dovada
iar faptele sunt urmarea.
2:14 Iacov insistă că o credinţă care nu
are drept urmare faptele bune nu poate
mântui. Există două elemente cheie menite
să ne ajute să înţelegem acest verset: pri-
mul, faptul că Iacov nu spune: „Ce i-ar
folosi cuiva.... dacă ar avea credinţă..." ci
spune: Ce-i foloseşte cuiva să spună că
are credinţă.... Cu alte cuvinte, nu este
vorba aici despre un om care ar avea cu
adevărat credinţă, şi totuşi, nu ar fi mântuit.
Iacov îl descrie pe omul care nu are decât
o mărturisire de credinţă. Adică el doar
spune că are credinţă, pe când, în realitate,
nu se vede nimic care să indice că aşa ar
sta lucrurile. A doua cheie de înţelegere a
pasajului ne-o oferă versiunea NASB.
Acolo versetul se încheie cu întrebarea:
„Poate acea credinţă să-1 mântuiască?" Cu
alte cuvinte, poate o atare credinţă să
mântuiască? Dacă va întreba cineva la ce
fel de credinţă se referă Iacov, răspunsul îl
va găsi în prima parte a versetului, unde el
se referă la o credinţă bazată doar pe măr-
turisirea cu buzele, fără să fie susţinută de
fapte bune. O atare credinţă este însă fără
nici o valoare, fiind bazată doar pe cuvinte.
2:15,16 Zădărnicia cuvintelor nedublate
de fapte este ilustrată în aceste versete, în
care ni se face cunoştinţă cu doi oameni.
Unul este lipsit atât de hrana zilnică, cât şi
de îmbrăcăminte. Celălalt le are pe amândo-
uă, dar nu e dispus să le împartă cu alţii.
Pretinzând că ar da dovadă de multă mări-
nimie, acesta din urmă îi spune fratelui
sărac: „Du-te şi te îmbracă şi mănâncă
bine." Dar nu ridică nici un deget pentru a
face posibil acest lucru. La ce folosesc
aceste cuvinte? La nimic, fiind lipsite de
orice valoare, întrucât nu pot să stâmpere
foamea şi nu pot asigura trupului căldura
necesară.
2:17 Astfel credinţa de una singură,
dacă n-are fapte, este moartă. O credinţă
lipsită de fapte nu este o credinţă adevărată,
ci doar o înşiruire de vorbe goale. Iacov nu
spune că suntem mântuiţi prin credinţă plus
fapte. A susţine o atare opinie ar însemna
să se nesocotească lucrarea încheiată a
Domnului Isus Cristos. Dacă am fi mântuiţi
prin credinţă şi prin fapte, atunci ar însem-

1046

Iacov

na că există doi mântuitori: Isus şi noi
înşine. Dar NT arată limpede că Cristos
este singurul şi unicul Mântuitor. Ceea ce
subliniază Iacov aici este că noi nu suntem
mântuiţi printr-o credinţă doar a cuvintelor,
ci printr-o credinţă ce are ca urmare practi-
că faptele bune. Cu alte cuvinte, faptele nu
sunt rădăcina mântuirii, ci rodul ei. Ele nu
sunt cauza, ci efectul ei, sau, cum s-a expri-
mat Calvin, cu conciziunea lui: „Noi sun-
tem mântuiţi doar prin credinţă, dar nu
printr-o credinţă care este singură."
2:18 Credinţa adevărată şi faptele bune
sunt inseparabile. Iacov arată acest lucru
prezentându-ne câteva frânturi din cadrul
unei dezbateri ce are loc între doi oameni.
Primul, care este mântuit cu adevărat, este
vorbitorul. Al doilea pretinde sau mărturi-
seşte că are credinţă, dar nu demonstrează
credinţa sa prin fapte bune. Pe primul îl
auzim punându-i celui de-al doilea o între-
bare fără putinţă de tăgadă. Am putea
parafraza conversaţia în felul următor: „Da"
ar putea spune pe bună dreptate primul om:
„tu spui că ai credinţă, dar nu dispui de
faptele care să dovedească acest lucru. Eu
în schimb susţin că credinţa trebuie spriji-
nită de o viaţă marcată de fapte. Dovedeşte-
mi că ai credinţă fără o viaţă de fapte bune.
Sigur că nu vei putea dovedi acest lucru.
Credinţa este invizibilă. Singurul mod în
care poate fi văzută de cei din jur este
printr-o viaţă care s-o pună în evidenţă. Eu
îţi voi arăta credinţa mea prin faptele
mele". Cuvântul cheie al versetului este a
arăta: A arăta credinţă fără fapte este
imposibil.
2:19,20 Dezbaterea continuă, vorbitorul
fiind mai departe primul om. Credinţa pe
care o mărturiseşte cineva s-ar putea să nu
fie nimic altceva decât o încuviinţare men-
tală a unui fapt binecunoscut. O atare recu-
noaştere intelectuală nu presupune nici o
angajare din partea persoanei şi, prin urma-
re, nu va avea ca rezultat o viaţă transfor-
mată. Nu e de ajuns să crezi în existenţa lui
Dumnezeu. Da, e drept, că acest lucru e
esenţial, dar nu şi suficient. Chiar şi demo-
nii cred în existenţa lui Dumnezeu şi se
cutremură la gândul că în cele din urmă vor
fi pedepsiţi de El. Demonii cred în realita-
tea de necontestat, în fapt, dar nu se predau
Persoanei. Asta nu e o credinţă mântuitoare.
Când cineva crede cu adevărat în Domnul,
asta presupune o angajare a spiritului,
duhului şi trupului Său. La rândul ei, aceas-
tă angajare are ca urmare practică o viaţă

schimbată. Credinţa fără fapte este o
credinţă intelectuală, deci doar a minţii,
fiind, aşadar, o credinţă moartă6
2:21 Acum ne sunt date două exemple
de credinţă din VT. Avraam — care era
evreu, şi Rahab — care nu era din poporul
evreu. Avraam a fost îndreptăţit prin
fapte întrucât că 1-a adus pe Isaac, fiul său,
pe altar. Pentru a vedea acest adevăr în
perspectiva sa corespunzătoare, deschideţi la
Geneza 15:6, unde citim că Avraam L-a
crezut pe DOMNUL şi El i-a socotit acest
lucru neprihănire. Aici Avraam a fost în-
dreptăţit prin faptul că a crezut; cu alte
cuvinte, el a fost îndreptăţit prin credinţă.
Abia când ajungem la Geneza 22 găsim
episodul în care Avraam şi-a adus fiul ca să
fie jertfit. Atunci a fost el îndreptăţit prin
fapte. De îndată ce Avraam a crezut în
DOMNUL, a fost îndreptăţit în faţa lui Dum-
nezeu. Ulterior însă, după şapte capitole,
Dumnezeu a pus la încercare credinţa lui
Avraam. Iar Avraam a demonstrat că are o
credinţă autentică, prin faptul că a fost gata
să-1 aducă jertfă pe Isaac. Ascultarea lui a
demonstrat că credinţa lui nu a fost doar
una intelectuală, ce rezidă în minte, ci o
angajare cu toată inima sa.
Unii au ridicat obiecţia că nu a fost
nimeni prezent când şi-a adus Avraam fiul,
Isaac, să fie jertfit şi, prin urmare, nu avea
faţă de cine să dovedească realitatea credin-
ţei sale. Dar tinerii care l-au însoţit pe
Avraam erau pe aproape, aşteptând ca
Avraam şi Isaac să revină de pe munte.
Mai mult, era de faţă Isaac. Şi apoi, dispo-
nibilitatea manifestată de Avraam de a-şi
ucide chiar fiul, pentru a asculta de porunca
lui Dumnezeu, a fost consemnată în textul
sacru al Bilbiei, demonstrând astfel pentru
toate generaţiile realitatea credinţei sale.
2:22, 23 Prin urmare, este limpede că
credinţa lui Avraam a inspirat faptele sale
şi prin faptele sale credinţa lui a fost făcută
desăvârşită. Credinţa adevărată nu poate fi
despărţită de fapte, căci primul element îl
produce pe al doilea. Aducerea fiului său,
Isaac, să fie jertfit, constituie pentru noi o
dovadă practică a credinţei lui Avraam. A
fost împlinirea practică a Scripturii, care
spune că Avraam a fost îndreptăţit prin
credinţă, pentru că a crezut. Faptele lui
bune l-au identificat ca pe un prieten al lui
Dumnezeu.
2:24 Conchidem de aici aşadar că un
om este îndreptăţit prin fapte, şi nu numai
prin credinţă. Din nou, asta nu înseamnă că

Iacov

1047

suntem îndreptăţiţi prin credinţă şi prin
fapte. El a fost îndreptăţit prin credinţă faţă
de Dumnezeu şi prin fapte faţă de om.
Omul spune: „Arată-mi realitatea credinţei
tale." Singurul mod în care putem face
acest lucru este prin fapte bune.
2:25 A doua ilustraţie din VT o consti-
tuie prostituata Rahab, care, în mod cert,
nu a fost mântuită prin caracterul ei deloc
strălucit! Dar ea a fost îndreptăţită prin
fapte pentru că i-a primit pe soli (sau spi-
oni) şi i-a scos afară pe o altă cale. Rahab
a fost o canaanitâ, ce locuia în oraşul Ieri-
hon. Ea auzise vestea că se apropie o ar-
mată victorioasă, căreia nu i s-a putut împo-
trivi nimeni până atunci. Prin urmare, ea a
tras concluzia că Dumnezeul evreilor este
Dumnezeul adevărat şi s-a decis să se
identifice cu acest Dumnezeu, indiferent
care ar fi preţul. Când au intrat spionii în
cetate, ea s-a împrietenit cu ei. Procedând
aşa, ea a demonstrat autenticitatea credinţei
ei în Dumnezeul cel adevărat şi viu. Ea nu
a fost mântuită prin faptul că i-a tăinuit pe
spioni, ci acest act de ospitalitate a dovedit
că este o credincioasă adevărată.
Unii oamenii răstălmăcesc acest pasaj,
pentru a încerca să demonstreze că mântui-
rea este în parte rezultatul faptelor bune.
Dar prin fapte bune ei înţeleg donaţii făcute
unor cauze de caritate, achitarea datoriilor,
spunerea adevărului şi mersul la biserică.
Oare în asta au constat faptele bune ale lui
Avraam şi Rahab? Bineînţeles că nu! în
cazul lui Avraam, a fost disponibilitatea de
a-şi ucide fiul! Iar în cazul lui Rahab: a fost
un act de trădare! Dacă ai elimina credinţa
din aceste fapte, ar trebui să le treci în
categoria unor fapte reprobabile, şi nicide-
cum bune. „Desparte-le de credinţă, şi vei
constata nu numai că au fost imorale şi
insensibile, ci de-a dreptul păcătoase",
spune Mackintosh. „Secţiunea aceasta se
referă la faptele vieţii, nu la faptele legii.
Dacă faci abstracţie de credinţă în cazul
faptelor lui Avraam şi Rahab, constaţi că
acele fapte erau de fapt rele. Dar când le
priveşti ca rod al credinţei, constaţi că au
fost fapte ale vieţii."
Aşadar acest pasaj nu poate constitui
temeiul propovăduirii faptului că mântuirea
se capătă prin fapte bune, pentru că cine
susţine asta va trebui să recunoască că
propagă ideea după care mântuirea se ca-
pătă prin crimă şi trădare!
2:26 Iacov îşi încheie pasajul cu afirma-
ţia: „După  cum  trupul fără duh este

mort, tot aşa şi credinţa fără fapte este
moartă". Aici găsim o minunată rezumare
a esenţei problemei. Iacov compară credinţa
cu trupul omenesc şi aseamănă faptele cu
duhul. Trupul fără duh este lipsit de viaţă,
inutil şi fără valoare. Tot aşa şi credinţa
liptisă de fapte este moartă, lipsită de inefi-
cacitate şi fără rost. Evident o atare credinţă
este falsă, iar nu credinţa autentică, care
mântuie.
Aşadar, recapitulând, vom spune că
Iacov ne pune la încercare credinţa, prin
răspunsurile date de noi la următoarele
întrebări: Sunt eu dispus asemenea lui
Avraam să-I ofer lui Dumnezeu tot ce am
mai scump în viaţă? Sunt eu dispus/dispusă,
asemenea lui Rahab, să devin chiar trădător
faţă de lume, pentru a fi, în schimb, loial
lui Cristos?
VI. LIMBA: FOLOSIREA EI
CORECTĂ ŞI INCORECTĂ (3:1-12)
Primele douăsprezece versete din capito-
lul 3 se ocupă de limbă (menţionată şi la
1:19, 26; 2:12; 4:11; 5:12). După cum pe
vremuri medicul examina limba unui pa-
cient, pentru a descoperi diagnosticul, tot
aşa şi Iacov verifică sănătatea spirituală a
cuiva după felul său de vorbire. Acest
„auto" diagnostic începe cu păcatele vorbi-
rii. Iacov ar fi de acord cu vorba de duh
rostită de cineva din vremea noastră: „Fii
atent la limbă, că este umedă şi ai putea să
aluneci pe ea!"
3:1 Tema este introdusă prin avertis-
mentul împotriva pericolului ca cineva să se
grăbească să fie învăţător al cuvântului lui
Dumnezeu. Deşi limba nu este pomenită ca
atare, gândul care se desprinde de aici este
că unul care recurge la limba sa pentru a
preda Scriptura îşi asumă o responsabilitate
mai mare înaintea lui Dumnezeu şi a oame-
nilor. Cuvintele: „Să nu fiţi mulţi învăţă-
tori" ar putea fi parafrazate: „Să nu fiţi
stăpâniţi de o ambiţie prea mare de a de-
veni învăţători." Astă desigur nu trebuie
înţeles în sensul că i s-ar interzice unuia
care a primit cu adevărat chemarea de a
preda Cuvântul lui Dumnezeu să-şi exercite
darul pe care i 1-a dat Dumnezeu. Ci este
doar o prevenire ca această slujbă să nu fie
făcută cu uşurinţă. Cei care predau Cuvân-
tul Adevărului vor primi o judecată mai
aspră dacă nu vor pune în practică ceea ce
au predat altora.
Este o mare răspundere să-i înveţi pe
oameni din Biblie. învăţătorul trebuie să fie

1048

Iacov

pregătit să asculte şi să pună în practică tot
ce descoperă în cuvânt. El nu poate spera
să-i conducă pe alţii la nivele superioare
celor pe care el însuşi le-a pus în practică,
în propria sa trăire. Gradul de influenţă pe
care-1 va exercita asupra altora ya depinde
de progresul făcut de el însuşi. învăţătorul
va naşte pe alţii după chipul său; îi va face
asemenea lui. Dacă va dilua sau va scoate
prin explicaţiile sale înţelesurile vreunui
text din Scriptură, va împiedica creşterea
studenţilor săi. Dacă va tolera păcatul, în
orice formă, va promova o viaţă opusă
sfinţeniei. Nici o altă carte nu pune asupra
oamenilor o răspundere atât de mare ca
Noul Testament. Ea pretinde un ataşament
total faţă de Isus Cristos. Ea cere fără
tocmeală ca El să fie Domnul oricărei sfere
din viaţa credinciosului. Prin urmare, nu e
lucru de şagă să predai din această Carte!
3:2 Iacov trece acum de la slujba pro-
priu-zisă a predării la domeniul conversa-
ţiei. Suntem cu toţii supuşi greşelilor în
multe privinţe, dar dacă cineva ştie să-şi
stăpânească limba, reuşind să nu comită
diversele păcate asociate cu vorbirea, acea
persoană este cu adevărat împlinită şi dis-
ciplinată. Dacă cineva poate să-şi stăpâ-
nească vorbirea, nu-i va fi greu să practice
stăpânirea de sine şi în alte domenii ale
vieţii sale. Desigur, Domnul Isus Cristos
este Singurul care a realizat pe de-a-întregul
acest lucru, dar într-o anumită privinţă
fiecare din noi poate deveni desăvârşit,
adică matur, întreg şi întru totul disciplinat.
3:3 Ni se oferă aici cinci imagini alego-
rice ale limbii. Mai întâi limba este compa-
rată cu o zăbală, care se pune în gura
cailor ca să ne asculte şi să le cârmuim
tot trupul. Iar zăbala este legată de frâu.
Deşi zăbala este o piesă relativ mică, din
oţel, căruţaşul poate controla comportamen-
tul calului prin această piesă. Tot aşa limba
poate conduce viaţa cuiva — fie spre bine,
fie spre rău.
3:4 A doua imagine este aceea a unei
cârme, care, raportată la corabie, este foarte
mică, cântărind doar o fracţiune din greuta-
tea vasului. De pildă, vestita navă Queen
Elizabeth cântărea 83.673 de tone engleze,
dar cârma avea doar 140 de tone — adică
mai puţin de un 0,2 la sută din greutatea
totală a vasului. Şi totuşi, când este rotită
cârma, ea va imprima direcţie vasului
însuşi. Pare incredibil că un om poate
controla un vas atât de mare printr-un
dispozitiv atât de mic. Şi totuşi exact aşa se

întâmplă în realitate. Deci nu trebuie să
greşim, evaluând puterea limbii doar în
funcţie de dimensiunea ei. Deşi este un
organ de dimensiuni mici al trupului, şi
relativ ascuns, el se poate mândri cu mari
realizări, şi spre bine, şi spre rău.
3:5, 6 în al treilea rând. limba este
asemănată cu focul. Un chibrit aprins,
aruncat la întâmplare, ar putea aprinde o
mare vâlvătaie. La rândul ei, aceasta ar
putea incendia o pădure întreagă, lăsând în
urmă mormane de ruine. Prin urmare, ce
capacitate de distrugere şi pustiire rezidă
într-un singur chibrit mic! Una din marile
catastrofe ale istoriei a fost incendiul izbuc-
nit în 1871 asupra oraşului Chicago. Tra-
diţia spune că a fost declanşat când vaca
doamnei O'Leary a răsturnat cu copita
lampa de lângă ea. Dacă acest lucru este
adevărat sau nu, cert este că incendiul a
continuat, timp de trei zile, distrugând totul
pe o suprafaţă de nouă mile pătrate. Focul
a ucis 250 de persoane, a aruncat în stradă
100.000 de persoane şi a produs pagube
materiale estimate la 175.000.000 dolari.
Limba este ca un mic chibrit aprins sau ca
un lămpaş răsturnat. Potenţialul ei de răuta-
te este aproape infinit. Iacov o numeşte o
lume de fărădelege... între mădularele
noastre. Termenul lume în acest context
exprimă o vastă întindere. Cum s-ar spune
(în engleză, n.tr.): „o lume plină de necaz",
adică foarte mult necaz. Tot aşa şi limba,
deşi e atât de mică, are posibilităţi vaste de
a comite fărădelege.
Maniera în care se răspândeşte flacăra
vorbirii rele este ilustrată prin conversaţia
dintre două femei din Brooklyn. Una a
spus: „Tillie mi-a spus că i-ai spus un
secret pe care ţi-am spus să nu i-1 spui!" La
care cealaltă a răspuns: „Ce rea e Tillie!
Doar i-am spus să nu-ţi spună că i-am
spus." Apoi prima vorbitoare a răspuns:
„întrucât i-am spus lui Tilie că nu-ţi voi
spune că mi-ai spus, te rog, acum, să nu-i
spui că ţi-am spus!"
Limba poate întina întreg trupul. O
persoană poate să-şi corupă întreaga perso-
nalitate prin folosirea limbii sale în scopul
defăimării, înţepării, blasfemierii şi al înju-
răturilor, cum arată Chappel:
Vânătorul de greşeli se străpunge singur.... Cel
ce împroaşcă mereu cu noroi nu se poate
delecta în ocupaţia sa predilectă fără a nu se
mânji el însuşi cu noroi, pe mâini şi în inimă.
De câte ori a trebuit să constatăm, în urma unei

lacov

1049

asemenea experienţe, că ne-am ales cu un
sentiment de întinare! Dar nu aceasta fusese
intenţia noastră iniţială, ci speram că aruncând
cu noroi în alţii, vom putea să-i facem pe
oameni să creadă că, în schimb, noi suntem
mai curaţi. în nechibzuinţa noastră, am crezut
că ne putem consolida pe noi înşine, sfâşiindu-i
pe alţii. Am fost orbi, crezând că aprinzând o
încărcătură de dinamită sub casa vecinului
nostru, ne vom putea întări temelia casei noas-
tre. Dar lucrurile nu stau niciodată aşa. Efortu-
rile noastre de a-i răni pe alţii s-ar putea să
reuşească, dar întotdeauna vom sfârşi prin a ne
răni mult mai adânc pe noi înşine.7
Limba dă foc cursului (sau roţii) natu-
rii. Este „roata" pusă în mişcare la naştere,
prin care se înţelege întreaga sferă a activi-
tăţilor umane. O limbă rea va polua nu
numai viaţa personală a cuiva, ci va conta-
mina toate activităţile sale. Va afecta „în-
treaga răutate, din întregul om, pe o viaţă
întreagă". O limbă rea este aprinsă de iad.
Toate vorbele rele îşi au originea acolo. Un
atare fel de a vorbi are un caracter iadic.
Cuvântul din original tradus prin iad este
aici gheenă. în afară de acest caz, el e
folosit numai de Domnul Isus în Noul
Testament.
3:7 în al patrulea rând, limba este ase-
mănată cu o fiinţă sălbatică, de neîmblânzit.
Toate fiarele, păsările, şerpii şi fauna ma-
rină pot fi îmblânzite. Nu este nici o nouta-
te să vezi elefanţi îmblânziţi, lei, tigri,
păsări de pradă îmblânzite, şerpi, arici şi
chiar peşti. Pliniu enumera în scrierile sale
câteva din animalele îmblânzite de om:
elefanţi, lei şi tigri, la fiare sălbatice; apoi
vulturul, la păsări; viperele şi alţi şerpi;
crocodilii şi diverşi peşti, între fiinţele
acvatice. Dacă încearcă cineva să demon-
streze că nu toate creaturile au putut fi
îmblânzite de om, înseamnă că nu a înţeles
ce vrea să scoată în evidenţă lacov. Căci nu
există motive să credem că omul nu ar
putea îmblânzi orice făptură, dacă i s-ar
acorda suficient timp şi ar avea destulă
perseverenţă. Robert G. Lee exprimă foarte
elocvent acest adevăr:
Ce a făcut omul cu uriaşii elefanţi? A
invadat sălaşurile lor din junglă, i-a prins în
cursă, i-a domesticit — pe mulţi dintre ei — să
care lemne, să împingă căruţe încărcate şi să
efectueze tot felul de munci grele. Ce a făcut
omul cu mulţi tigri de Bengal, cu ochii verzi?
I-a prins, i-a învăţat şi a făcut din ei jucăriile

sale. Ce a făcut omul cu leii, cu puternicii şi
fioroşii lei din Africa? I-a capturat în număr
mare şi i-a învăţat să sară prin inele de foc, să
călărească pe cai şi să stea pe piedestal, să nu
se atingă de halci de carne aşezate între labele
lor, chiar atunci când sunt flămânzi, să se culce
jos, să se ridice pe picioarele din spate, să
alerge, să scoată răcnete la comanda rostită de
om, sau la pocnetul biciului său. Ba odată îmi
amintesc că am văzut la un circ un leu care şi-
a deschis puternicele maxilare, permiţându-i
îmblânzitorului său să-şi vâre capul în gura sa,
preţ de un minut.
Ce a făcut omul cu şarpele boa? Cu marele
python? Duceţi-vă la circ şi veţi vedea femei
minuscule, firave ca o floare, cum îi înfăşoară
pe aceşti monştri hidoşi în jurul trupului lor,
fără teamă. Mergeţi la spectacolele de mena-
jerii şi vedeţi cum omul 1-a făcut pe leopardul
bălţat şi pe jaguarul setos de sânge inofensivi
şi muţi în faţa lui. Duceţi-vă la spectacol şi veţi
vedea purici domesticiţi, uitaţi-vă la şacalul
înfometat cum se culcă alături de mielul blând;
urmăriţi cum porumbelul stă în cuib cu vulturul
şi cum leul se joacă vesel cu un iepuraş.8
3:8 Dar printre succesele repurtate de
om în privinţa animalelor sălbatice nu se
găseşte şi biruinţa asupra propriei sale
limbi. Sinceri să fim, trebuie să recunoaş-
tem că acest lucru este adevărat şi în viaţa
noastră. Datorită căderii, cu toţii ne-am
pierdut stăpânirea asupra acestui muşchi nu
prea mare din organismul nostru. Natura
umană nu are capacitatea sau tăria de a
controla acest mic organ. Numai Dumnezeu
poate să-1 aducă sub control.
în continuare, lacov califică limba drept
un rău de neînfrânat. Legând sintagma cu
cuvintele: plină de otravă mortală, avem
motive să credem că lacov a avut în vedere
un şarpe fără astâmpăr, cu un venin extrem
de otrăvitor, din care doar o singură pică-
tură sau două poate aduce moartea celui
atins. Tot aşa limba poate otrăvi mintea şi
asasina caracterul. Ştim cu toţii cât de uşor
este să-i bârfeşti pe alţii. De câte ori nu ne
antrenăm şi noi în defăimarea, în împroşca-
rea cu noroi a altora, pentru a le plăti îna-
poi anumite presupuse rele ce ni le-au
săvârşit. Ba, uneori, fără nici un motiv
temeinic, i-am dispreţuit pe alţii, i-am
criticat şi i-am degradat. Cine poate calcula
toată mizeria şi ravagiile pe care le-au
produs atari cuvinte în viaţa noastră şi a
celor din familia noastră? Câtă amărăciune
au produs ele în lăuntrul lor! De câtă ruşine

1050

Iacov

ne-au acoperit când a trebuit să ne cerem
iertare! Ce efecte nefaste au avut ele asupra
sănătăţii noastre! Părinţi care s-au complă-
cut în îndeletnicirea de a-i critica pe faţă pe
fraţii şi surorile lor de credinţă au ajuns
apoi să vadă cum proprii lor copii au adop-
tat acelaşi spirit de critică, îndepărtându-se
de la părtăşia creştină. Preţul pe care trebu-
ie să-1 plătim pentru folosirea nedisciplinată
a limbii este enorm.
Care este remediul? Rugaţi-vă zilnic
Domnului ca să ne păzească de bârfă, de
spiritul de cenzură şi de cuvintele rostite cu
răutate. Nu vorbiţi de rău pe nimeni; dra-
gostea acoperă o mulţime de păcate (1 Pet.
4:8). Dacă avem ceva împotriva cuiva, să
ne ducem direct la acea persoană, să discu-
tăm cu dragoste şi să ne rugăm împreună
(Mat. 18:15; Luca 17:3). Să ne străduim
să-L vedem pe Cristos în fraţii noştri, în loc
să facem din ţânţar armăsar, amplificând
greşeli în realitate minore. Dacă constatăm
că am început să spunem cuvinte necuviin-
cioase sau nefolositoare, să ne oprim ime-
diat, în mijlocul propoziţiei, şi să explicăm
că a duce până la capăt afirmaţia începută
ar fi needificator. E înţelept ca unele lucruri
să rămână nerostite.
3:9, 10 Este o dovadă de inconsecvenţă
să folosim limba atât în scopuri bune, cât şi
în scopuri rele. Este împotriva firii, deoare-
ce cotrazice orice principiu din natură. La
un moment dat un om îl binecuvântează pe
Dumnezeu cu limba sa, pentru ca în clipa
următoare să-i blesteme pe cei făcuţi după
chipul lui Dumnezeu. Câtă neconcordanţă
există în faptul că din aceeaşi sursă pot
izvorî rezultate atât de diferite! Nu ar trebui
să existe o atare stare de lucruri! Limba
care îl binecuvântează pe Dumnezeu ar
trebui să-i ajute pe oameni, iar nu să-i
vatăme. Tot ceea ce spunem trebuie să se
supună acestui triplu test: Este adevărat?
Este omenos? Este necesar? în permanenţă
trebuie să-L rugăm pe Domnul să pună
strajă buzelor noastre (Ps. 141:3) şi să ne
rugăm ca vorbele care ne ies din gură şi
meditaţiile inimii noastre să fie vrednice de
primit în faţa Aceluia care este tăria şi
Răscumpărătorul nostru (Ps. 19:14). Să nu
uităm că printre mădularele noastre menţio-
nate la Romani 12:1 se află şi limba.
3:11 Din nici un izvor nu ţâşneşte
simultan şi apă dulce, şi apă amară. Tot aşa
trebuie să fie şi cu limba. Fie una, fie alta.
Lecţiile acestea din natură au menirea să ne
atragă atenţia că vorbirea noastră trebuie să

fie în mod consecvent bună.
Astfel Iacov ne aduce la judecată, în
privinţa vorbirii noastre. înainte de a părăsi
această secţiune, să ne punem următoarele
întrebări: îi învăţ eu oare pe alţii lucruri pe
care el însumi nu mi le-am însuşit? îi critic
oare pe alţii pe la spate? Este vorbirea mea
în mod consecvent curată, edificatoare,
plină de omenie? Folosesc eu oare „înjură-
turi pe jumătate", cum ar fi (în engleză):
gosh, golly, gee, jeepers, good heavens,
heck? După ce am participat la o adunare
solemnă, mă angajez eu oare în uşurătate,
discutând despre rezultatele ultimelor me-
ciuri de fotbal? Fac eu jocuri de cuvinte cu
texte din Scriptură? Iar când repovestesc un
fapt, exagerez sau înfloresc eu lucrurile,
pentru a-i impresiona pe ascultători? Spun
eu oare adevărul, dată de dată, chiar dacă
aceasta mă poate costa pierderea reputaţiei,
a prietenilor sau a finanţelor?
VII.ÎNŢELEPCIUNEA: CEA ADEVĂ-
RATĂ ŞI CEA FALSĂ (3:13-18)
Iacov discută acum diferenţa dintre
înţelepciunea adevărată şi cea falsă. Când
se referă la înţelepciune, el nu are în vedere
cât de multe cunoştinţe posedă cineva, ci
cum îşi trăieşte el viaţa zi de zi. Nu pose-
darea unui bagaj de cunoştinţe contează, ci
aplicarea acestora în practică. Avem în faţă
portretul unui om cu adevărat înţelept. In
principal, omul acesta este Domnul Isus
Cristos; El este înţelepciunea întrupată
(Mat. 11:19; 1 Cor. 1:30). Dar înţelept este
şi acela care manifestă viaţa lui Cristos, în
care se poate vedea roadă Duhului (Gal.
5:22, 23).
Avem însă şi portretul omului înţelept
în felul lumii, care acţionează conform
principiilor acestei lumi. El întruchipează
toate trăsăturile pe care le preamăresc
oamenii. Din comportarea lui nu răzbate
nici o dovadă că înăuntru s-ar afla o viaţă
divină.
3:13 Dacă un om este înţelept şi înţele-
gător, va demonstra acest lucru prin purta-
rea lui bună, conjugată cu duhul smerit ce
decurge din înţelepciune. Domnul Isus —
întruchiparea adevăratei înţelepciuni — nu
a fost nici mândru, nici arogant; ci El a fost
blând şi smerit cu inima (Mat. 11:29). Prin
urmare, toţi cei care sunt cu adevărat înţe-
lepţi poartă amprenta adevăratei smerenii.
3:14 Pe cel înţelept în felul lumii îl
caracterizează gelozia amară şi ambiţiile
egoiste din inima sa. Singura lui pasiune în

Iacov

1051

viaţă este să-şi promoveze propriile interese.
El este gelos pe toţi competitorii săi şi
necruţător în relaţiile cu ei. El se făleşte că
înţelepciunea sa i-a adus succesele de care
se bucură. Dar Iacov spune că aceasta nu
este deloc înţelepciune. O atare făloşenie
este găunoasă, fiind, practic, o tăgăduire a
adevărului potrivit căruia omul cu adevărat
înţelept este cel cu adevărat smerit.
3:15 Chiar în slujirea creştină, se poate
ca cineva să fie plin de gelozie amară faţă
de alţi lucrători, căutând să se promoveze
pe sine, în poziţii suspuse. Există întotdeau-
na pericolul ca oamenilor cu o înţelepciune
lumească să li se ofere poziţii de conducere
în biserică. Trebuie să fim în permanenţă cu
băgare de seamă să nu permitem ca princi-
piile lumii să ne călăuzească în treburile
spirituale. Iacov numeşte această înţelepciu-
ne falsă drept pământească, senzuală şi
demonică. în aceste trei adjective există o
progresie inversă, care merge în jos. Pă-
mântească înseamnă că înţelepciunea
aceasta nu vine din cer, ci e de pe acest pă-
mânt. Senzuală înseamnă că nu este roadă
Duhului Sfânt, ci provine din natura josnică
a omului. Demonică înseamnă că se pretea-
ză la acţiuni care se aseamănă cu purtarea
demonilor, mai degrabă decât cu aceea a
oamenilor.
3:16 Oriunde veţi întâlni invidie şi
ceartă (în engleză: „egosim, urmărirea
intereselor proprii", n.tr.), veţi găsi şi de-
zordine, stare de confuzie şi orice lucru
rău. Cât de adevărate sunt aceste cuvinte!
Gândiţi-vă la toată agitaţia şi neliniştea din
lumea actuală—toate datorându-se faptului
că au respins înţelepciunea adevărată şi s-au
luat după propria lor presupusă înţelepciu-
ne!
3:17 înţelepciunea care vine de la
Dumnezeu este mai întâi curată. în gân-
dire, în vorbă şi în faptă, este curată. în duh
şi în trup, în doctrină şi în practică, în cre-
dinţă şi în morală, este neîntinată. De ase-
menea este paşnică. Adică un om înţelept
iubeşte pacea şi va face tot ce-i stă în pu-
tinţă pentru a menţine pacea, fără a sacrifi-
ca puritatea. Lucrul acesta e ilustrat prin
istorioara lui Luther, despre doi ţapi care s-
au întâlnit pe o punte îngustă ce traversa un
râu adânc. Ţapii nu puteau da înapoi, dar
nici nu îndrăzneau să se ia la trântă. „După
un scurt schimb de replici, unul din ei s-a
aşezat jos, lăsându-1 pe celălalt să treacă
peste el, evitându-se astfel orice conflict.
Morala, spune Luther, nu e greu de dedus:

„Fii mulţumit dacă cineva îţi va călca
persoana în faţă, de dragul păcii. Am spus
persoana, nu conştiinţa." Adevărata înţelep-
ciune este blândă. Este îngăduitoare, iar nu
impunătoare. Curtenitoare, nu bădărană. Un
om înţelept este un domn, un adevărat
„gentleman", care ţine cont de sentimentele
altora, după cum spune şi A. B. Simpson:
„Atitudinea de bădărănie, de sarcasm,
replica dură şi cuvintele tăioase — toate
acestea nu au nimic de a face cu învăţătura
plină de blândeţe a Mângâietorului."
Următoarea trăsătură este: uşor de
înduplecat (sau „gata să cedeze"). Adică a-
titudinea conciliatorie, abordabilitatea, dis-
ponibilitatea de a asculta, de a cumpăni lu-
crurile, de a ceda atunci când este nevoie.
Este exact contrariul atitudinii de încăpăţâ-
nare şi de îndărătnicie. înţelepciunea de sus
este plină de îndurare şi de roade bune.
Este plină de îndurare faţă de cei care nu
au dreptate şi dornică întotdeauna să-i ajute
pe aceştia să găsească drumul cel bun. Este
plină de compasiune şi omenie, lipsită de
spirit de răzbunare, răsplătind lipsa de
amabilitate cu bunăvoinţa. Este fără părti-
nire, în sensul că nu caută la faţa omului,
nu dă dovadă de favoritism. Este imparţială
în tratamentul aplicat altora. în fine, înţelep-
ciunea adevărată este nefăţarnică, adică
sinceră şi transparentă. Nu se preface că
este altceva decât e în realitate.
Să însăilăm acum toate aceste gânduri,
pentru a alcătui portretele a doi oameni:
omul cu adevărat înţelept şi omul cu înţe-
lepciune falsă. Omul cu adevărat înţelept
este cu adevărat smerit. El îi stimează pe
alţii, considerându-i mai buni decât el. El
nu-şi dă aere, ci se străduieşte să-i facă pe
oameni să se simtă în largul lor, de îndată
ce ia contact cu ei. Comportarea lui nu este
ca aceea a lumii înconjurătoare, căci este
din altă lume. El nu trăieşte pentru trup, ci
pentru duh. Prin cuvintele şi faptele sale, el
te face să te gândeşti la Domnul Isus. Viaţa
lui este curată. El însuşi este curat din
punct de vedere moral şi spiritual. Apoi
este paşnic. Va suporta insulta şi acuzaţiile
false, refuzând să se răzbune sau chiar să se
justifice. Este blând, manierat şi are o inimă
tandră. Te poţi înţelege cu el, poţi să-1
convingi, pentru că este dispus să privească
lucrurile din punctul tău de vedere. Nu este
vindictiv, ci întotdeauna gata să-i ierte pe
cei care i-au greşit. Nu numai atât, dar şi-a
făcut obicei din a se purta cu omenie faţă
de alţii, în special cu cei care nu merită. Şi

1052

Iacov

apoi se poartă la fel cu toţii, nu practică fa-
voritismul. Cei bogaţi merită acelaşi trata-
ment ca şi săracii. Celor mari nu li se acor-
dă tratament preferenţial în detrimentul oa-
menilor de rând. In fine el nu este ipocrit.
Nu spune una şi face alta. Sau ceea ce spu-
ne aceea şi gândeşte. Nu-1 vei auzi nicioda-
tă linguşindu-i pe alţii. Rosteşte adevărul şi
niciodată nu se ascunde după o mască.
Nu tot aşa este omul cu înţelepciune
lumească. Inima lui este plină de invidie şi
ceartă. In goana sa după înavuţire, devine
intolerant faţă de orice competitor sau rival,
în comportarea sa nu este nimic nobil, căci
ea nu se ridică mai presus de acest pământ.
El trăieşte doar pentru a-şi satisface apetitu-
rile naturale — aidoma animalelor. Iar
metodele sale sunt pline de cruzime şi
perfidie — de-a dreptul diavoleşti. Sub cos-
tumul său bine călcat se ascunde o viaţă de
necurăţie. Gândurile din viaţa sa sunt polua-
te, morala lui e decăzută iar vorbirea îi este
necurată. Este certăreţ cu toţi cei care în-
drăznesc să-1 contrazică sau îl supără cu
ceva. Acasă, la serviciu, în viaţa socială
este într-o permanentă stare de vrajbă. Este
nemilos, aspru şi impunător, nepoliticos şi
bădăran. Oamenii nu se pot apropia de el
cu uşurinţă, pentru că-i ţine la distanţă. Este
imposibil să stai de vorbă cu el în linişte, să
încerci să te înţelegi cu el. El deja a luat o
hotărâre în mintea lui şi nu-1 mai poţi face
să se răzgândească, în ruptul capului. Opini-
ile lui nu suferă nici o modificare. Este
neiertător şi vindictiv. Când 1-a prins pe
cineva cu o greşeală sau eroare cât de mică,
este necruţător, slobozind un şuvoi de
cuvinte dure, ocări şi un potop de critici. Pe
oameni îi plasează pe scara propie a valori-
lor, în funcţie de foloasele pe care le poate
trage de pe urma lor. Când nu mai prezintă
nici un interes pentru el, după ce s-a folosit
de ei, când ştie că nu va mai profita de pe
urma lor, nu-i mai bagă în seamă. în fine,
omul acesta e cu două feţe şi nesincer.
Niciodată nu poţi fi sigur de el. Nu te poţi
bizui nici pe cuvintele lui, nici pe faptele
sale.
3:18 Iacov încheie capitolul cu cuvinte-
le: „Acum (însă) roadă neprihănirii este
semănată în pace de cei care fac pace."
Versetul acesta stabileşte veriga de legătură
dintre cele discutate anterior şi cele ce
urmează. Am învăţat deja că înţelepciunea
adevărată este paşnică, iubitoare de pace. în
capitolul următor vom constata că există
conflicte în rândurile copiilor lui Dumne-

zeu. Aici ni se aminteşte că viaţa este ca
procesul fermieritului. Elementele ecuaţiei
sunt: Fermierul (omul înţelept care este
făcător de pace); apoi clima (pacea); şi
secerişul (neprihănirea). Fermierul vrea să
culeagă o recoltă de neprihănire. Este cu
putinţă acest lucru într-o atmosferă de
certuri şi ciorovăieli? Nicidecum! Semăna-
tul trebuie să se facă în condiţii de pace, de
către persoane cu atitudine paşnică. Atunci
se va culege o recoltă îmbelşugată de drep-
tate, atât în viaţa lor, cât şi a celor pe care
îi slujesc.
încă o dată Iacov ne-a pus credinţa la
probă, de data aceasta cu privire la tipul de
înţelepciune pe care trebuie să-1 etalăm în
viaţa noastră de zi cu zi. Trebuie să ne
punem următoarea întrebare: „îi respect eu
oare mai mult pe trufaşii acestei lumi, decât
pe credincioşii smeriţi în Domnul Isus?" „îl
slujesc eu pe Domnul fără să-mi pese cine
va fi elogiat sau va primi credit pentru
asta?" „Sunt eu vinovat de faptul că am
recurs la linguşeli, pentru a-i manipula pe
oameni, pentru a-mi urmări scopurile?"
„Nutresc eu oare în inimă gelozie şi resenti-
mente?" „Recurg eu la cuvinte sarsastice şi
la remarci tăioase?" „Sunt eu curat în gân-
dire, în vorbire şi pe plan moral?"
VIII. LĂCOMIA: CAUZA ŞI
LEACUL EI (Cap. 4)
Iacov a scos în evidenţă că omul înţe-
lept iubeşte pacea. Acum el îşi aduce amin-
te de certurile ce există între copiii lui
Dumnezeu. Care să fie cauza acestora? De
ce există atâtea familii nefericite şi atâtea
biserici dezbinate? De ce există atâtea
vrajbe, duşmănii şi supărări între lucrătorii
creştini din ţară şi între misionarii din
străinătate? Motivul este faptul că în perma-
nenţă ne străduim să ne satisfacem pofta
după plăceri şi avuţii, căutând mereu să-i
întrecem pe alţii, să fim mai grozavi decât
ei.
4:1, 2a Realitatea tristă e că există
războaie şi lupte între creştini. Ar fi nerea-
list să încercăm să sugerăm că paragraful
acesta nu se referă la credincioşi. Ar însem-
na să-1 secătuim de toată valoarea şi învăţă-
tura pe care doreşte să ne-o împărtăşească.
Care este cauza tuturor acestor lupte? Ele
izvorăsc din dorinţele puternice din lăuntrul
nostru, care se zbat încontinuu, căutând să
fie satisfăcute. Există în noi pofta de a
acumula bunuri materiale. Suntem mânaţi
apoi de dorinţa după prestigiu. Tânjim în

Iacov

1053

lăuntrul nostru după plăcere, după satisfa-
cerea apetitelor trupeşti. Toate aceste forţe
puternice acţionează în lăuntrul nostru şi
niciodată nu suntem mulţumiţi, ci întotdeau-
na vrem să ni se dea mai mult. Cu toate
acestea, se pare că mereu suntem frustraţi,
în dorinţa noastră de a căpăta ceea ce do-
rim. Dorinţa aceasta neîmplinită din noi
este atât de puternică încât suntem gata să-i
călcăm în picioare pe cei care par să ne
obstrucţioneze înaintarea. Iacov spune: „Voi
ucideţi", înţelegând acest lucru în sens
figurat. Cu alte cuvinte, nu comitem crime
fizice, dar mânia, gelozia şi cruzimea care
se scurg din noi constituie o crimă în em-
brion.
4:2b, 3 Noi poftim şi nu avem. Dorim
să posedăm lucruri mai frumoase şi mai
numeroase decât ale altora. Şi în încercarea
aceasta, ne trezim că am ajuns să ne certăm
şi să ne sfâşiem unii pe alţii.
Un tânăr şi o tânără — să le spunem
loan şi Angela — tocmai s-au căsătorit,
loan are un serviciu destul de bine remune-
rat. Angela doreşe o casă la fel de mare ca
aceea a celorlalte familii de tineri din bise-
rică, loan doreşte o maşină cu un an de
fabricaţie recent. Angela doreşte să aibă în
casă mobilă de calitate şi aparatură moder-
nă. Unele din aceste lucruri vor trebui
cumpărate pe rate. Dar salariul lui loan nu
este suficient pentru a face faţă acestor
presiuni financiare. Apoi în viaţa tinerei
familii intervine un copilaş, care reclamă
alte cheltuieli, pe fondul unui buget foarte
dezechilibrat. Pe măsură ce cresc pretenţiile
Angelei, loan devine tot mai nervos şi
irascibil. Angela se răzbună, începând să-1
cicălească şi să plângă tot mai des. Nu
după mult timp, pereţii casei încep să se
cutremure de certurile care izbucnesc în
acest cămin. Materialismul a început să
distrugă acastâ familie.
Pe de altă parte, s-ar putea ca Angela să
fie geloasă, considerând că Bob şi Susana
Smith ocupă un loc mai proeminent în
adunare decât ea şi loan. Curând ea va
începe să facă remarci tăioase faţă de Susa-
na. Pe măsură ce bătălia dintre cele două
creşte în intensitate, între loan şi Bob iz-
bucneşte de asemenea un conflict. Apoi alţi
creştini se alătură uneia sau alteia dintre
cele două tabere şi astfel adunarea este
dezbinată — doar pentru faptul că o persoa-
nă este avidă după prestanţă.
Iată dar unde rezidă sursa ciorovăielilor
şi certurilor dintre credincioşi: în dorinţa de

a avea mai mult şi în gelozia pe care o
stârneşte o atare lăcomie în alţii. In engleză
avem o expresie care încearcă să îmbrace
acest fenomen într-un veşmânt mai respec-
tabil: „Keeping up with the Joneses" (adică
a ţine pasul cu Ioneştii, a nu te lăsa mai
prejos de alţii). Mai precis am putea defini
acest fenomen drept lăcomie, rapacitate şi
invidie. Dorinţa devine la un moment atât
de puternică încât oamenii sunt dispuşi să
facă aproape orice pentru a-şi satisface
poftele. Ei nu pricep că adevărata plăcere
nu se găseşte pe această cale, ci în atitudi-
nea de a ne mulţumi cu alimentele şi îm-
brăcămintea pe care le avem (1 Tim. 6:8).
Rugăciunea este metoda corectă de
rezolvare a acestei probleme. „Nu vă cer-
taţi. Nu polemizaţi. Nu vă luptaţi, ci rugaţi-
vă!". Iacov spune: „Nu aveţi pentru că nu
cereţi." în loc să aducem aceste lucruri
înaintea Domnului în rugăciune, noi încer-
căm să obţinem ceea ce dorim prin pro-
priile noastre eforturi. Dacă dorim un lucru
pe care nu-1 avem, să-1 cerem de la Dumne-
zeu. Dacă cerem, dar nu ni se răspunde la
rugăciune, care să fie explicaţia? înseamnă
că motivele noastre nu au fost curate. Noi
nu am dorit aceste bunuri pentru slava lui
Dumnezeu sau spre folosul semenilor noş-
tri, ci ni le-am dorit pentru gratificarea eului
nostru, ca să ne satisfacă apetiturile noastre
naturale. Dumnezeu nu promite că va răs-
punde la asemenea rugăciuni.
Ce lecţie aprofundată de psihologie
avem în aceste versete de la începutul
capitolului 4! Dacă oamenii ar fi mulţumiţi
cu ceea ce le-a dat Dumnezeu, ce conflicte
şi tulburări ar fi evitate! Dacă ne-am iubi
aproapele ca pe noi înşine, şi am fi mai
interesaţi în a împărţi cu alţii ceea ce avem,
decât în a acapara pentru noi înşine, ce
atmosferă de pace s-ar crea! Dacă am urma
porunca Mântuitorului, de a renunţa la
toate, în loc de a aduna cât mai mult; de a
ne strânge comori în cer, mai degrabă decât
pe pământ, ce repede ar înceta neînţelege-
rile!
4:4 Isus condamnă iubirea excesivă a
lucrurilor materiale, echivalând-o cu adulter
spiritual.9 Dumnezeu vrea să-L iubim pe El
mai întâi şi cel mai mult. Când iubim
lucrurile trecătoare ale acestei lumi, suntem
neloiali şi necredincioşi faţă de El.
Lăcomia este o formă de idolatrie. Ea
înseamnă că dorim cu ardoare un lucru _pe
care Dumnezeu nu doreşte să-1 avem. în-
seamnă că ne-am întronat în inimă un idol,

1054

Iacov

că punem mai mare preţ pe lucrurile mate-
riale, decât pe voia lui Dumnezeu. Prin
urmare, lăcomia este idolatrie şi idolatria
este o formă de infidelitate spirituală faţă de
Domnul.
Spiritul lumesc este de asemenea vrăj-
măşie cu Dumnezeu. Lumea nu înseamnă
aici planeta pe care locuim, ci lumea naturii
din jurul nostru. Este sistemul pe care 1-a
făurit omul pentru el însuşi, în efortul de a
satisface pofta ochilor, pofta cărnii şi mân-
dria vieţii. în cadrul acestui sistem nu este
loc pentru Dumnezeu sau pentru Fiul Său.
S-ar putea să fie lumea artelor, a culturii, a
educaţiei, ştiinţei sau chiar a religiei. Dar
este o sferă în care numele lui Cristos nu
este binevenit, ba chiar este interzis. Iar
dacă e totuşi acceptat, aceasta e numai de
formă. Pe scurt, este lumea sau omenirea
din afara sferei bisericii adevărate. A fi
prieten cu acest sistem înseamnă a fi vrăj-
maş cu Dumnezeu. Căci tocmai lumea
aceasta L-a răstignit pe Domnul vieţii şi al
slavei. De fapt, lumea religioasă a fost
aceea care a jucat un rol hotărâtor în omo-
rârea Sa. Aşadar, cât de groaznic este doar
să ne gândim că credincioşii ar putea vreo-
dată dori să meargă la braţ cu lumea care
L-a ucis pe Mântuitorul lor!
4:5 Versetul 5 este unul dintre cele mai
dificile din întreaga epistolă: Credeţi că
degeaba spune Scriptura: „Duhul care
locuieşte în noi ne doreşte cu gelozie"?
Prima dificultate rezidă în faptul că
Iacov pare să citeze din Vechiul Testament.
Dar aceste cuvinte nu se găsesc nicăieri în
VT, nici măcar în cărţile apocrife. Există
două explicaţii posibile: Prima, constă în
faptul că deşi nu regăsim în VT aceste
cuvinte în forma exactă în care au fost
redate de Iacov, s-ar putea ca el să le fi
citat ca rezumat al învăţăturii generale a
Scripturii. A doua soluţie ar fi cea oferită
de versiunea RV, unde versetul este rupt în
două întrebări: „Sau credeţi că degeaba
vorbeşte Scriptura? Ne iubeşte oare cu
gelozie Duhul, pe care L-a pus Dumnezeu
să locuiască în noi?" Cu alte cuvinte ideea
care se desprinde de aici este că în condam-
narea spiritului competitiv şi lumesc, Biblia
nu face risipă de cuvinte.
A doua dificultate majoră a versetului 5
rezidă în a doua parte a sa. Problema con-
stă în a stabili dacă duhul este Duhul Sfânt
(ca în NKJV10) sau duhul geloziei pline de
pasiune. Dacă prima variantă este cea
valabilă, atunci tălmăcirea este că Duhul

Sfânt, pe care Dumnezeu l-a pus să locuias-
că în noi, nu este sursa poftei şi geloziei
care duc la certuri; mai degrabă, El doreşte
cu gelozie ca noi să fim devotaţi pe de-a-
ntregul lui Cristos. Dacă acesta este sensul
versetului, atunci reiese că duhul care locu-
ieşte în noi, adică duhul de poftă şi invidie,
este cauza tuturor infidelităţilor noastre faţă
de Dumnezeu.
4:6 Dar El ne dă har şi mai mult. în
primele cinci versete am văzut cât de rea
poate fi firea veche din credincios. Acum
aflăm că nu suntem lăsaţi singuri să ne
ocupăm de poftele firii, în propriile noastre
puteri. Slavă Domnului, El ne dă har mai
mult sau tărie ori de câte ori avem nevoie
(Ev. 4:16). El a făgăduit: „...ca zilele tale
aşa va fi tăria ta" (Deut. 33:25).
Când poverile apasă mai greu, El dă mai
mult har,
Şi trimite mai multă tărie, când truda spo-
reşte,
La strâmtorări noi, El adaugă îndurarea Sa,
Iar când se-nmulţesc încercările, El înmul-
ţeşte pacea Sa.
— Annie Johnson Flint
Pentru a dovedi că Dumnezeu dă harul
în măsura în care avem nevoie de el, Iacov
citează textul de la Proverbe 3:34, aici
găsim în plus gândul conform căruia celor
smeriţi, nu celor mândri le este făgăduit
harul. Dumnezeu se împotriveşte celor
mândri, dar nu se poate împotrivi duhului
zdrobit.
4:7 în versetele 7-10, găsim şase paşi ce
trebuie făcuţi atunci când este o adevărată
pocăinţă. Iacov şi-a ridicat până acum
glasul împotriva păcatelor comise de sfinţi.
Cuvintele sale au străpuns inimile ca nişte
săgeţi osânditoare, căzând ca nişte tunete
izvorâte de la tronul lui Dumnezeu. Ne dăm
seama că prin el ne-a vorbit chiar Dumne-
zeu. Inimiîe noastre s-au plecat sub înrâuri-
rea cuvintelor Sale. Dar acum se pune
întrebarea: „Ce vom face?"
Primul lucru pe care trebuie să-1 facem
este să ne supunem lui Dumnezeu. Asta
înseamnă că trebuie să-I fim supuşi, gata
să-L ascultăm când ne vorbeşte şi să facem
ceea ce ne spune. Trebuie să fim cu inima
zdrobită, iar nu mândri sau îndărătnici.
Apoi trebuie să ne împotrivim diavolului.
Acest lucru îl facem închizându-ne urechile
şi inimile la sugestiile şi ispitele sale. De
asemenea ne împotrivim diavolului folosind

Iacov

1055

Scriptura ca pe Sabia Duhului, ca să-1
respingem. Dacă ne împotrivim lui, el va
fugi de la noi.
4:8 Apoi trebuie să ne apropiem de
Dumnezeu. Şi acest lucru îl facem prin
rugăciune. Trebuie să venim înaintea Lui
printr-o rugăciune disperată dar plină de
credinţă, spunându-I tot ce ne apasă pe
inimă. Apropiindu-ne astfel de El, consta-
tăm că şi El Se va apropia de noi. Noi am
crezut că El va fi departe de noi, datorită
atitudinii noastre fireşti şi lumeşti, dar când
ne apropiem de El, El ne iartă şi ne reface.
Al patrulea pas este: Spălaţi-vă mâinile,
păcătoşilor; curăţiţi-vă inima, oameni cu
inima împărţită! Mâinile se referă la
acţiunile noastre iar inimile reprezintă
motivele şi dorinţele noastre. Noi ne cură-
ţim mâinile şi ne purificăm inimile mărturi-
sindu-ne şi lăsându-ne de păcate, atât în
lâuntrul nostru, cât şi în afară. Ca păcătoşi
avem nevoie să ne mărturisim faptele rele;
ca oameni cu inima împărţită, trebuie să
mărturisim duplicitatea din inimele noastre,
motivaţia noastră greşită.
4:9 Mărturisirea trebuie însoţită de o a-
dâncă părere de rău şi căinţă pentru păcat.
Simţiţi-vă mizeria, întristaţi-vă şi plân-
geţi! Râsul vostru să se prefacă în plâns
şi bucuria voastră în întristare! Când
Dumnezeu ne cercetează, mustrându-ne
pentru păcatele comise, nu mai este timp de
pierdut, ci trebuie să ne proşternem înaintea
Lui şi să plângem pentru păcătoşenia noas-
tră, pentru lipsa de putere, pentru răceala
noastră şi pentru starea de nerodnicie.
Trebuie să ne smerim şi să plângem pentru
materialismul nostru, pentru secularismul şi
formalismul nostru. Atât în lăuntrul nostru,
cât şi în afară, trebuie să manifestăm roadă
pocăinţei evlavioase.
4:10 în fine, trebuie să ne smerim
înaintea Domnului. Dacă ne proşternem cu
adevărat în ţărână la picioarele Sale, El ne
va ridica la timpul potrivit.
Prin urmare, acesta este modul de a răs-
punde atunci când Domnul ne descopere
starea în care ne aflăm. Prea de multe ori
lucrurile nu se întâmplă aşa cum ar trebui.
De pildă, uneori, ne aflăm la adunare, unde
auzim clar cum ne vorbeşte Dumnezeu ini-
mii noastre. Suntem pentru moment mişcaţi
Şi umpluţi de hotărâri mari. Dar când se ter-
mină adunarea, oamenii se iau cu vorba şi
uită de cele serioase. întreaga atmosferă a
serviciului se destramă iar puterea se risi-
Peşte şi Duhul lui Dumnezeu e stins.

4:11, 12 în continuare Iacov se ocupă
de vorbirea de rău împotriva unui frate.
Cineva a spus că trebuie să ne punem trei
întrebări înainte de a începe să-i criticăm pe
alţii: De ce folos va fi această critică pentru
fratele meu? De ce folos îmi va fi mie
însumi? în ce măsură această critică va fi
spre slava lui Dumnezeu?
Legea regală a iubirii spune că trebuie
să ne iubim semenii ca pe noi înşine. Prin
urmare, a vorbi de rău împotriva unui frate
sau a-i judecata motivele este totuna cu a
vorbi împotriva acestei legi şi a o condam-
na, dispreţuind-o. A călca legea cu voia
înseamnă a o trata fără respect. Este ca şi
când am spune că legea este bună, şi ne-
vrednică de a fi respectată. „Cine refuză să
asculte afirmă, practic, că n-ar trebui să
existe lege." Aşadar cel care vorbeşte de
rău împotriva unui frate este pus în poziţia
ciudată de a fi judecător, mai degrabă decât
cel care trebuie judecat. El se postează pe o
poziţie superioară legii, mai degrabă decât
aceea de supunere faţă de lege. Dar numai
Dumnezeu este superior legii; El este Cel
care a dat legea şi Care judecă după lege.
Atunci cine are îndrăzneala de a uzurpa
locul lui Dumnezeu, judecându-1 pe altul?"
4:13 Următorul păcat pe care Iacov îl
condamnă este acela de a-ţi face planuri, de
a te încrede în forţele proprii şi a te lăuda
că vei face cutare sau cutare lucru, fără să
ţii cont de Dumnezeu, acţionând indepen-
dent de El (v. 13-16). Iacov ne prezintă
imaginea unui om de afaceri, care şi-a
întocmit un plan complet pentru viitor. Ob-
servaţi detaliile avute de el în vedere: tim-
pul (astăzi sau mâine); personalul (noi);
locul (în cutare cetate); durata (vom sta
acolo un an); activitatea (vom cumpăra şi
vom vinde); şi rezultatele anticipate (vom
obţine un profit). Ce lipseşte din acest
tablou? Nici măcar o dată omul acesta nu-L
pomeneşte pe Dumnezeu, nu-L include în
afacerile sale. în viaţă, este, desigur, nevoie
să facem anumite planuri de viitor, dar este
un păcat a le face singuri, fără să ţinem
seama de Dumnezeu. A spune: „Noi vom"
sau „Eu voi" este esenţa păcatului. Obser-
vaţi, de pildă, cu câtă frecvenţă revine
această sintagmă: „Voi..." în cazul lui Lu-
cifer, la Isaia 14:13, 14: „Tu ai zis în inima
ta: «Mă voi sui până la ceruri, îmi voi
ridica scaunul de domnie mai presus de
scaunul lui Dumnezeu; voi şedea pe mun-
tele adunării, în adâncimile miazănoaptei;
mă voi ridica mai sus de vârful norilor, voi

1056

Iacov

fi ca Cel Prea înalt.»"
4:14 Este greşit să plănuim ca şi când
ziua de mâine ar fi sigură. „Nu spune...
mâine" (Prov. 3:28). Noi nu ştim ce poate
aduce ziua de mâine. Viaţa noastră este
nesigură şi imprevizibilă, ca un „nor de
fum" (sau ca un abur) (JBP).
4:15 în toate planurile noastre trebuie
să-L consultăm pe Dumnezeu şi toate
planurile trebuie să le întocmim după voia
Sa. Trebuie să trăim şi să vorbim în deplină
conştientă de faptul că destinele noastre
sunt în mâna Sa. Trebuie să spunem:
„Dacă Domnul va voi, vom trăi şi vom
face cutare lucru." Astfel în cartea Fapte
vedem că Pavel spune: „Dacă va voi Dum-
nezeu, mă voi întoarce iarăşi la voi" (18:21)
iar la 1 Corinteni 4:19 el scrie: „Dacă
Domnul va voi, voi veni în curând la voi."
Uneori creştinii recurg la literele: „D.V."
pentru a exprima această bizuire pe Dom-
nul, această dependenţă de Dumnezeu. Este
vorba de iniţialele a două cuvinte din latină:
Deo volente, însemnând: Dacă va voi Dum-
nezeu.
4:16 Dar acum voi vă lăudaţi cu
aroganţa voastră, scrie Iacov. Creştinii se
lăudau cu planurile lor de viitor, fiind
aroganţi în încrederea loc că nimic nu va
interveni ca să le strice planurile. Ei se
purtau ca şi când erau stăpâni pe soarta lor.
Orice laudă de acest fel este rea pentru că
nu ţine cont de Dumnezeu.
4:17 Deci, cine ştie să facă binele şi
nu-1 face păcătuieşte. în acest context, a
face binele înseamnă a-L include pe Dum-
nezeu în orice aspect al vieţii noastre, a trăi
clipă de clipă bizuindu-ne pe El. Dacă ştim
că trebuie să facem acest lucru, şi nu-1
facem, atunci în mod clar păcătuim. Desi-
gur, principiul are o aplicaţie mai largă. în
orice domeniu al vieţii, ori de câte ori se
iveşte prilejul de a face bine, devenim înda-
tă responsabili pentru a face acest lucru.
Dacă ştim ce e bine, avem obligaţia să
trăim în lumina acelei descoperiri. Eşecul
de a face acest lucru este un păcat împotri-
va lui Dumnezeu, împotriva semenilor
noştri şi împotriva noastră înşine.
în capitolul 4 Iacov ne-a adus la judeca-
tă cu privire la lăcomie şi conflicte, cu
privire la vorbirea de rău şi cu privire la
alcătuirea de planuri fără să-L consultăm pe
Domnul. Aşadar să ne punem următoarele
întrebări: Sunt eu dornic mereu de a obţine
tot mai mult, sau mă mulţumesc cu ceea ce
am? îi invidiez pe cei care posedă mai

multe avuţii decât mine? Mă rog înainte de
a cumpăra? Iar când Dumnezeu îmi vorbeş-
te, mă supun eu, sau mă împotrivesc?
Vorbesc eu împotriva fraţilor mei? Fac eu
planuri fără să-L consult pe Domnul?
IX. BOGAŢII ŞI REMUŞCĂRILE DE
CARE VOR AVEA ACEŞTIA
PARTE (5:1-16)
în cadrul uneia dintre cele mai pătrunză-
toare fragmente ale Scrisorii sale, Iacov se
lansează acum într-o aspră condamnare a
păcatelor comise de bogaţi. Cuvintele se
revarsă ca un potop de lovituri de ciocan,
fără menajamente. De fapt, înfierarea este
atât de penetrantă, încât cei mai mulţi
predicatori ocolesc acest segment.
Iacov se prezintă aici din perspectiva
unui profet al justiţiei sociale, ridicându-şi
glasul împotriva eşecului bogaţilor de a
folosi banii lor în scopul alinării atâtor
suferite şi al acoperirii atâtor nevoi umane.
El îi condamnă pe cei care au devenit
bogaţi prin exploatarea salariaţilor lor. Iacov
îi mustră pentru modul în care se folosesc
ei de bogăţia lor, pentru a se complace în
satisfacerea dorinţelor eului şi trăirea în
huzur. în final îi înfăţişează pe bogaţi ca
fiind nişte asupritori aroganţi ai celor nepri-
hăniţi.
5:2 Mai întâi, el îi cheamă pe bogaţi să
plângă şi să bocească din pricina nenoroci-
rilor care vor veni curând peste ei, când vor
trebui să-L întâlnească pe Dumnezeu. A-
tunci ei vor fi umpluţi de ruşine şi remuşca-
re. Atunci vor vedea că au fost administra-
tori nevrednici ai bunurilor ce le-au fost
încredinţate. Vor plânge pentru toate prile-
jurile irosite. Vor boci pentru lăcomia şi
egoismul lor. Vor fi mustraţi în cugetul lor
pentru metodele neechitabile practicate faţă
de salariaţii lor. Vor vedea ce mare e păca-
tul de a fi căutat siguranţa în lucrurile
materiale, mai degrabă decât în Domnul. Şi
vor vărsa lacrimi fierbinţi pentru modul în
care s-au complăcut în satisfacerea tuturor
plăcerilor. Iacov menţionează patru păcate
cardinale ale bogaţilor. Primul este acumu-
larea de bogăţii.
5:2 „Bogăţiile voastre sunt ruinate",
spune Iacov, „iar hainele stocate de voi sunt
roase de molii. Aurul şi argintul vostru şi-
au pierdut luciul. Şi însăşi această pierdere
a luciului va constitui dovada faptului că aţi
stocat cu răutate şi vă veţi feri de ele ca şi
când ar fi incandescente" (JBP).

Iacov

1057

Nicăieri în Biblie nu este scris că e un
păcat a fi bogat. Aşa, de pildă, cineva poate
moşteni o avere peste noapte. Desigur, el nu
a comis nici un păcat pentru că s-a îmbogăţit
dintr-odată. Dar este scris în Biblie că e un
păcat să adunăm bogăţii. Domnul Isus a
interzis în mod expres acumularea de bogă-
ţii, când a spus: „Nu vă strângeţi comori pe
pământ, unde molia şi rugina le strică şi
unde hoţii le sapă şi le fură. Ci strângeţi-vă
comori în cer, unde nici molia, nici rugina
nu le strică şi unde hoţii nu le sapă, nici nu
le fură. Căci unde este comoara ta, acolo va
fi şi inima ta" (Mat. 6:19-21).
La Iacov băgăţiile îmbracă patru forme:
bogăţii, haine, aur şi argint. In vremurile
biblice, bogăţia se măsura de obicei sub
formă de grâne, untdelemn şi alte produse
naturale, precum şi sub formă de îmbrăcă-
minte, aur şi argint. Poate că atunci când
Iacov spune: „Bogăţiile voastre s-au stri-
cat" se referă la faptul că grâul a făcut
viermi iar untdelemnul s-a râncezit. Cu alte
cuvinte, aceste bunuri au fost stocate până
când s-au stricat, deşi ele ar fi putut fi între-
buinţate pentru hrănirea celor săraci. Acum
însă nu mai sunt bune de nimic. „Hainele
voastre sunt roase de molii," spune el. Or,
hainele purtate nu sunt mâncate de molii.
Dar atunci când dulapurile sunt ticsite de
haine, rareori îmbrăcate, ele vor atrage aten-
ţia moliilor. Pentru Iacov este o abatere
morală să stochezi haine în felul acesta, când
atâţia oameni din lume au nevoi disperate.
5:3 Aurul şi argintul vostru s-au ros şi
coroziunea lor va sta mărturie împotriva
voastră şi vor muşca din carnea voastră
ca focul, spune Iacov în continuare. Aurul şi
argintul nu ruginesc, dar îşi pierd luciul şi
se decolorează şi, în anumite condiţii neco-
respunzătoare de stocare, ar putea fi supuse
coroziunii. în loc să pună la bătaie banii lor,
pentru alimentaţia celor săraci, îmbrăcarea
celor lipsiţi şi asigurarea cu medicamente a
celor bolnavi, precum şi pentru vestirea
evangheliei, bogaţii şi-au strâns banii la
ciorap, cum se spune, fără ca ei să aducă
vreun folos cuiva. în cele din urmă, şi-au
pierdut valoarea.
Prin coroziune se înţelege scoaterea din
uz şi, în cele din urmă, degradarea. Or,
tocmai această coroziune va constitui o
probă incriminatorie împotriva bogaţilor.
Dacă aşa stăteau lucrurile în cazul bogaţilor
din vremea lui Iacov, cu cât mai adevărat
este acest lucru în cazul credincioşilor din
zilele noastre? De ce osândă vom avea noi

parte, dacă am dispus de mijloacele necesare
pentru vestirea şi răspândirea Evangheliei,
dar nu ne-am folosit de ele? Dacă am stocat
lucruri materiale, când acestea puteau fi
folosite pentru mântuirea de suflete? Sintag-
ma: coroziunea lor... va muşca din carnea
voastră ca focul înseamnă că eşecul lor de
a pune bogăţiile lor în folosul altora le va
pricinui cumplite suferinţe şi remuşcări.
Când în sfârşit li se vor deschide ochii şi vor
vedea la ce adâncimi de cruzime i-a adus
egoismul şi lăcomia lor (a se citi: bijuterii
scumpe, haine elegante, case luxoase, auto-
mobile de lux), vor fi fierţi şi-i va frige
această experienţă.
5:4 Al doilea păcat atacat de Iacov este
acumularea bogăţiilor prin jecmănirea anga-
jaţilor. Lucrătorii care au secerat câmpiile
nu şi-au primit plata ce li se cuvenea. Toate
protestele lor şi revendicările de a li se face
dreptate au rămas fără nici un răspuns, ei
neavând pe nimeni aici jos pe pământ care să
pledeze cu succes cauza lor. Dar strigătele
lor au fost auzite de Domnul Sabaot (adică,
în ebraică, „Domnul oştirilor"). Cel ce are
sub comanda Sa oştirile cerului îşi arată
puterea în sprijinul maselor de oameni asu-
priţi de pe pământ. Domnul Dumnezeu Cel
Atotputernic le va veni în ajutor şi-i va
răzbuna. Astfel, Biblia condamnă nu numai
stocarea bogăţiilor, ci şi acumularea avuţiilor
prin mijloace necinstite. Pe lângă păcatul de
a nu-i remunera pe salariaţi cu plata cuveni-
tă, Iacov ar fi putut menţiona şi falsificarea
declaraţiilor de impozit, înşelăciunile comise
la cântar şi la măsurători, mituirea unor
inspectori locali şi a altor oficialităţi, nesin-
ceritatea în reclame şi falsurile comise în
actele de decontare.
5:5 în continuare Iacov înfierează viaţa
de huzur a bogaţilor. Bijuterii scumpe, haine
elegante, bucate alese şi case luxoase —
cum îşi pot permite ei să risipească toate
aceste bogăţii doar pentru a-şi satisface
pretenţiile eului, când atâtea mulţimi de
oameni trec prin lipsuri de tot felul? Sau, ca
să aplicăm textul la situaţia din zilele noas-
tre, cum vom putea găsi justificare pentru
afluenţa şi extravaganţa bisericii şi a creştini-
lor? Trăim într-o lume în care mii de oameni
mor zilnic de malnutriţie. Peste cincizeci la
sută din populaţia lumii nu a auzit niciodată
de Domnul Isus Cristos. într-o asemenea
lume, cum ne putem permite să cumpărăm
maşini de lux, limuzine şi iahturi? Cum
putem cheltui banii Domnului stând la hote-
luri de lux, mâncând la restaurante scumpe

1058

Iacov

sau satisfăcându-ne gusturile cu lucruri
scumpe? Când e suficient să ne ducem la
Cuvântul lui Dumnezeu, să privim în jurul
nostru, la nevoile acute ce se manifestă peste
tot în lume şi să ne cercetăm propriul instinct
al compasiunii, pentru a vedea că Biblia ne
învaţă că este greşit să trăim în confort şi în
lux, în largul nostru, atâta timp cât mai este
un singur suflet care n-a auzit Evanghelia.
Cei care trăiesc în plăceri, în lux şi
lipsiţi de orice îngrădiri sunt asemănaţi cu
cei ce şi-au săturat inimile într-o zi de măcel
—asemenea animalelor care au fost îngrăşa-
te, înainte de a fi tăiate, sau ca soldaţii ce
pradă, în timp ce alţii pier în jurul lor.
5:6 Ultima acuză adusă bogaţilor este că
l-au condamnat şi omorât pe cel drept, care
nu li se împotrivea. Unii cred că cel drept,
cel neprihănit este Domnul Isus. Dar moar-
tea Lui a fost provocată de tagma celor reli-
gioşi, iar nu a celor bogaţi. Probabil că prin
cel drept se înţelege oamenii nevinovaţi în
general. Iacov se gândeşte la modul dur şi
inuman în care cei bogaţi şi-au tratat de
obicei subalternii, pe care i-au condamnat
prin acuzaţii false, prin cuvinte de ocară şi
prin ameninţări. I-au ucis, chiar dacă nu pe
faţă, atunci supunându-i la munci istovitoare
şi dându-le mai puţin decât li se cuvenea. Iar
cei nevinovaţi nu le-au opus nici o rezistenţă,
pentru că orice protest ar fi fost probabil
însoţit de alte brutalităţi sau de concediere.
X. ÎNDEMN LA RĂBDARE (5:7-12)
5:7 Iacov îşi îndreaptă acum atenţia spre
credincioşii care erau asupriţi, îndemându-i
să aibă răbdare. Motivul răbdării: venirea
Domnului — aceasta fiind fie o referire la
Răpire, fie la venirea lui Cristos pentru a
domni. Ambele ispotaze ale venirii Domnu-
lui sunt prezentate în Noul Testament ca
stimulent la răbdare.
Plugarul ilustrează nevoia de a avea
răbdare, căci el nu seceră în ziua în care
sădeşte, ci abia după un timp destul de înde-
lungat. Mai întâi trebuie să cadă ploaia, pen-
tru ca seminţele să germineze. Apoi, la
sfârşitul sezonului, va veni ploaia târzie,
necesară pentru ca roadele să dea în pârg.
Unii văd în această referire la ploaia timpu-
rie şi târzie o promisiune, în sensul că bine-
cuvântările Zilei Cincizecimii se vor repeta
în perioada premergătoare întoarcerii Dom-
nului, dar tonul general al Scripturii Noului
Testament pare să descurajeze această aştep-
tare. Totuşi nimic nu ne împiedică să ne
aşteptăm ca Domnul să aibă o mică rămăşiţă

de credincioşi care să ardă pentru Domnul,
cu toată râvna pentru Dumnezeu şi pentru
evanghelizarea lumii. N-ar putea fi modalita-
te mai bună de a-L aştepta pe Mântuitorul
decât asta!
5:8 Nedreptăţile de pe acest pământ vor
fi îndreptate la venirea Domnului. Prin
urmare, copiii Lui trebuie să aibă răbdare, ca
plugarul. Inimile lor trebuie să fie statornici-
te, în siguranţa venirii Sale.
5:9 In vremurile de prigoană şi strâmto-
rare, nu de puţine ori victimele încep să se
sfâşie între ele. Este o trăsătură ciudată a
naturii umane că în momente de tensiune
avem accese de furie chiar împotriva celor
mai dragi din jurul nostru. De unde şi aver-
tismentul: Nu bombăniţi unii împotriva
altora, fraţilor, ca să nu fiţi condamnaţi!12
Versetul acesta are un mesaj pentru slujitorii
Domnului care lucrează cot la cot în condiţii
grele. Tocmai de aceea nu trebuie să îngădu-
im să se adune resentimente în lăuntrul
nostru. Pentru că Judecătorul este chiar la
uşă! Şi El ştie ce gândim. Curând vom sta
înaintea Scaunului de Judecată al lui Cristos,
pentru a da socoteală. Prin urmare, să nu
judecăm, ca să nu fim judecaţi.
5:10 Profeţii din Vechiul Testament ne
sunt oferiţi ca exemplu de suferinţă şi
răbdare. Observaţi că suferinţa vine înaintea
răbdării. „Necazul lucrează răbdare (perseve-
renţă)" (Rom. 5:3). După cum am arătat
deja, răbdarea în NT înseamnă tărie de
caracter sau statornicie. Datorită credincio-
şiei de care au dat dovadă în vestirea cuvân-
tului Domnului, profeţii au fost persecutaţi
fără milă. Totuşi ei au rămas neclintiţi, ca şi
cum L-ar fi văzut pe Cel ce este nevăzut (Ev.
11:27,32-40).
5:11 Privim profeţi cum ar fi Isaia, Iere-
mia şi Daniel cu mult respect, onorându-i
pentru viaţa lor de râvnă şi devoţiune. în
acest sens, îi numim binecuvântaţi. Suntem
de acord că ei au avut dreptate iar lumea a
greşit. Ei bine, să nu uităm că ei au trecut
prin mari încercări şi suferinţe şi că au îndu-
rat, răbdând strâmtorările prin care au trecut.
Dacă dorim să fim şi noi binecuvântaţi, e de
la sine înţeles că va trebui să trecem şi noi
prin aceleaşi experienţe.
Iov este un exemplu minunat de perse-
verenţă sau tărie de caracter. Puţini oameni
din istorie, ba poate nici unul, nu au trecut
prin suferinţe şi pierderi atât de mari într-un
timp atât de scurt ca Iov. Cu toate acestea,
Iov niciodată nu L-a blestemat pe Dumne-
zeu, nici nu I-a întors spatele. In cele din

Iacov

1059

urmă, răbdarea i-a fost răsplătită. Dumnezeu
S-a descoperit pe Sine, ca întotdeauna, ca un
Dumnezeu plin de milă şi de îndurare.
Dacă nu am cunoaşte ceea ce Iacov
numeşte drept sfârşitul dat de Domnul
(adică deznodământul impus de El), am fi
ispitiţi să-i invidiem pe cei răi. Asaf a fost
cuprins de invidie când a văzut prosperitatea
celor răi (Ps. 73:3-17). Cu cât s-a gândit mai
mult la ea, cu atât mai tulburat a fost. Apoi
s-a dus în templul lui Dumnezeu şi a înţeles
care e sfârşitul acestora. îndată după aceea
toată invidia i s-a risipit. David a avut acee-
aşi experienţă. în Psalmul 17:15 el descrie
partea credinciosului în viaţa de apoi. Având
în vedere toate acestea, credinciosul are toate
motivele să fie statornic. în cazul lui Iov,
sfârşitul dat de Domnul a constat în faptul
că Dumnezeu i-a dat îndoit pe cât a avut
înainte (Iov 42:10-15).
5:12 Nerăbdarea în vremuri de încercare
se manifestă şi prin faptul că oamenii se jură.
Aici nu este vorba în principal de chestiunea
înjurăturilor sau a blestemelor, nici aceea a
prestării unui jurământ la tribunal. Mai
degrabă, se interzice în acest verset folosirea
necugetată a Numelui Domnului sau a altui
nume pentru a confirma veridicitatea afirma-
ţiilor cuiva. Creştinul nu trebuie să jure nici
pe o persoană, nici pe un lucru. Cei care îl
cunosc trebuie să se poată bizui pe faptul că
„da" al lui înseamnă „da" iar „nu" înseam-
nă „nu".
Acest pasaj s-ar putea aplica şi la interzi-
cerea unor expresii de genul: „Pentru Dum-
nezeu" sau „pe cer" sau alte jurăminte „pres-
curtate" cum ar fi: „gee,, (care e o prescurta-
re de la Jesus), „gosh" şi „golly" care sunt
forme argotice ale numelui lui Dumnezeu.
Ca să nu cădeţi sub judecată (sau
ipocrizie, în textul marginal al versiunii
NKJV13), spune Iacov, gândindu-se probabil
la a treia poruncă: „Să nu iei în deşert nume-
le Domnului Dumnezeului tău, căci Domnul
nu va considera nevinovat pe cel ce îi ia
numele în deşert" (Ex. 20:7).
XI. RUGĂCIUNEA ŞI VINDECAREA
BOLNAVILOR (5:13-20)
Tema din ultimele versete ale epistolei
este rugăciunea. Cuvântul apare de şapte ori,
fie ca substantiv, fie ca verb.
5:13 în toate împrejurările vieţii, trebuie
să ne ducem la Domnul în rugăciune. Când
suntem în necazuri, trebuie să ne apropiem
de El cu rugăminţi fierbinţi. în vremuri de
bucurie, să ne ridicăm inimile către El cu

laudă. El doreşte să fie implicat de noi în
toate fluctuaţiile emotive ale vieţii.
Noi trebuie să-L vedem pe Dumnezeu
drept Cauza primară, majoră a tot ce intervi-
ne în viaţa noastră. Nu trebuie să privim
deloc în ceea ce Rutherford a numit drept:
„rotirea confuză a roţilor cauzelor secunda-
re." Este un semn de înfrângere dacă ne
permitem să devenim victimele împrejurări-
lor sau să aşteptăm ca acestea să se schimbe.
Nu trebuie să vedem altă mână decât a Lui.
Este unul din cele mai disputate frag-
mente din întreaga epistolă şi, probabil, din
întregul NT, căci ne pune faţă în faţă cu
locul pe care îl ocupă vindecarea în viaţa
credinciosului de azi.
înainte de a face o analiză minuţioasă a
versetelor în cauză, cred că ar fi bine să
trecem în revistă tot ce ne învaţă Biblia
despre boală şi vindecare.
VINDECAREA DIVINĂ
1.	Creştinii sunt de acord că toate bolile,
în general, sunt rezultatul păcatului din lume.
Dacă păcatul nu ar fi pătruns în lume, nu am
avea nici o boală.
2.	Uneori boala este un rezultat direct al
păcatului din viaţa cuiva. La 1 Corinteni
11:30, citim despre anumiţi corinteni care
erau bolnavi pentru că participaseră la Cina
Domnului fără să osândească păcatul din
viaţa lor, adică fără să-1 mărturisească şi să
se lase de el.
3.	Nu toate bolile sunt urmarea directă a
păcatului din viaţa cuiva. Iov a fost lovit de
boală, în pofida faptului că a fost un om cât
se poate de neprihănit (Iov 1:8). Omul orb
din naştere nu suferea pentru păcatele comi-
se de el (loan 9:2,3). Epafrodit s-a îmbolnă-
vit din pricina neobositei sale activităţi în
slujba Domnului (Fii. 3:30). Gaius era sănă-
tos duhovniceşte, dar se pare că nu tot aşa pe
plan fizic (3 loan v. 2).
4.	Uneori boala este urmarea activităţii
satanice. Satan a fost cel care a făcut ca
trupul lui Iov să se umple de bube (Iov 2:7).
Satan a fost ce care a gârbovit-o pe femeia
de la Luca 13:10-17: „Femeia aceasta... pe
care Satan o ţinea legată" — gândiţi-vă
numai! — „de optsprezece ani" (13:16).
Pavel avea o infirmitate cauzată de Satan, pe
care o numea: „un ţepuş în carne, un sol al
Satanei, ca să mă pălmuiască" (2 Cor. 12:7).
5.	Dumnezeu poate să vindece şi într-
adevăr vindecă. într-un sens foarte real, toate
vindecările sunt divine. Unul din apelativele
lui Dumnezeu în VT este Iehova-Rofeka —
1.	
1060

Iacov

„Domnul care te vindecă" (Ex. 15:26).
Trebuie să-L recunoaştem pe Dumnezeu în
toate cazurile de vindecare.
Reiese limpede din Scriptură că Dumne-
zeu se foloseşte de diverse mijloace pentru
vindecare. Uneori El vindecă prin procese fi-
zice naturale. El a imprimat în trupul uman
extraordinare puteri de recuperare. Medicii
ştiu că orice dureri acuzate seara sunt, de o-
bicei, mult ameliorate până a doua zi dimi-
neaţa. Uneori El vindecă prin medicamente.
Astfel, Pavel 1-a sfătuit pe Timotei să ia pu-
ţin vin, din cauza stomacului său şi a deselor
sale îmbolnăviri (1 Tim. 5:23). Uneori El
vindecă prin „izbăvirea de temerile care stau
la baza acestor boli, izbăvirea de preocupa-
rea noastră cu noi înşine, de vinovăţiile şi de
tot ce produce în noi boală." Uneori El
vindecă prin medici şi chirurgi. Isus ne-a
învăţat fără echivoc că bolnavii au trebuinţă
de medic (Mat. 9:12). Pavel 1-a descris pe
Luca prin cuvintele: „preaiubitul medic"
(Col. 4:14), ceea ce constituie o recunoaştere
a nevoii de doctori între creştini. Dumnezeu
Se foloseşte de doctori în slujba vindecării.
După cum a spus Pare, renumitul chirurg
francez: „Chirurgul leagă rana, dar Dumne-
zeu este Cel care o vindecă."
5:16a Mărturisi-ţi-vă greşelile14 unii
altora şi rugaţi-vă unii pentru alţii, ca să
fiţi vindecaţi. Un cititor neavizat al acestor
cuvinte ar putea deduce de aici că suntem
îndemnaţi să le dezvăluim altora păcatele
noastre ascunse. Dar în nici un caz nu despre
asta este vorba aici! în primul rând, Iacov
vrea să spună că atunci când păcătuim împo-
triva cuiva, trebuie să mărturisim fără întâr-
ziere păcatul respectiv faţă de persoana
lezată.
De asemenea trebuie să ne rugăm unii
pentru alţii. în loc să ţinem supărare pe ei şi
să permitem să se adune în inima noastră
resentimente, noi trebuie să ne menţinem
într-o stare de părtăşie cu alţii, prin mărturi-
sire şi rugăciune.
Vindecarea fizică este în directă legătură
cu refacerea spirituală. Observaţi cum Iacov
leagă mărturisirea de rugăciune şi vindecare.
Este o dovadă concludentă a legăturii vitale
dintre latura fizică şi cea spirituală. Omul
este o fiinţă tripartită, fiind alcătuit din duh,
suflet şi trup (1 Tes. 5:23). Orice lucru care
afectează una din componentele fiinţei noas-
tre le va afecta şi pe celelalte două. în VT,
preotul era şi medic, el fiind acela care
punea diagnosticul pentru lepră şi tot el fiind
acela care îl declara pe cineva curăţit de

lepră, de pildă. Astfel, combinând funcţia de
preot cu aceea de doctor într-o singură per-
soană, Domnul a lăsat să se înţeleagă puter-
nica legătură dintre duhul şi trupul omului.
Domeniul medicinei psiho-somatice
recunoaşte existenţa acestei conexiuni, drept
care caută să descopere probleme de ordin
personal, care ar putea provoca tulburările de
ordin fizic. Dar medicina modernă nu posedă
şi remediul pentru păcat. Izbăvirea de vino-
văţie, întinare, de puterea şi de pedeapsa
păcatului poate fi căpătată doar pe baza sân-
gelui lui Cristos şi prin mărturisirea făcută
faţă de Dumnezeu şi faţă de om. Nu ne place
să recunoaştem dar de cele mai multe ori
bolile sunt provocate de păcate cum ar fi
lăcomia (îmbuibarea), îngrijorarea, mânia,
spiritul neiertător, nestăpânirea, gelozia,
egoismul şi mândria. Păcatul din viaţă aduce
boală şi uneori moarte (1 Cor. 11:30). Noi
trebuie să mărturisim şi să părăsim păcatul
de îndată ce am devenit conştienţi că a pă-
truns în viaţa noastră. Toate păcatele trebu-
iesc mărturisite în faţa lui Dumnezeu. în
plus, păcatele comise împotriva unor oameni
trebuiesc mărturisite şi faţă de aceştia. Acest
lucru este vital pentru sănătatea noastră
spirituală şi pentru bunăstarea noastră fizică.
5:16b-18 O extraordinară putere este
pusă la dispoziţie prin rugăciunea fierbinte a
unui om bun. Vă amintiţi de Hie? El a fost
om ca noi, dar s-a rugat fierbinte să nu plo-
uă. Şi, în realitate, nici un strop de ploaie nu
a căzut pe pământ timp de trei ani şi jumăta-
te. Apoi s-a rugat din nou şi cerurile au
eliberat ploaia iar pământul a dat vegetaţie,
ca mai înainte (JBP).
Incidentul este consemnat la 1 Regi 17:1-
19:10. Pe vremea aceea, Ahab era rege în
Israel. Prin soţia lui, Izabela, el a devenit
închinător la Baal, conducând poporul la
această ticăloasă formă de idolatrie. „Ahab a
făcut mai multe rele decât toţi regii Israelului
care fuseseră înaintea lui, ca să provoace la
mânie pe Domnul Dumnezeul lui Israel"
(16:33). Seceta s-a abătut peste Israel timp
de trei ani şi jumătate, ca urmare directă a
păcatului.
Apoi Ilie s-a angajat în acea faimoasă
înfruntare cu preoţii lui Baal pe Muntele
Cârmei. Când focul de la Domnul s-a pogo-
rât peste jertfa arderii de tot, mistuind-o pe
aceasta, precum şi altarul şi apa, oamenii au
fost convinşi, întorcându-se iarăşi la Dom-
nul. Ilie s-a rugat din nou şi seceta a încetat.
Pilda lui Ilie ni se dă ca încurajare să ne
rugăm pentru cei ce au păcătuit şi s-au rată-

Iacov

1061

cit de la părtăşia cu Dumnezeu. Mare pute-
re are rugăciunea fierbinte a celui nepri-
hănit sau, cum a parafrazat cineva acest
verset: „Rugăciunea unui om a cărui inimă
este în ordine cu Dumnezeu face minuni."
Ca nu cumva să credem că ar fi aparţinut
unei categorii superioare a creaţiei, Iacov ne
aminteşte că Hie a fost om cu acelaşi trup
supus slăbiciunilor. A fost un om supus
aceloraşi slăbiciuni şi neputinţe ca alţi oa-
meni.
5:19, 20 în versetele precedente am
văzut că presbiterii adunării participă la
procesul refacerii unui sfânt care a păcătuit.
Şi vom vedea că Ilie participă la refacerea
(parţială şi temporară) a unei naţiuni ce
alunecase de la credinţă. Acum suntem
îndemnaţi să ne dedicăm acestei slujbe cu
implicaţii profunde.
Versetul 19 îl descrie pe fratele creştin
care s-a îndepărtat de la adevăr, fie în ce
priveşte doctrina, fie practica. Un alt frate
începe apoi să se roage fierbinte şi cu credin-
ţă pentru acest om, întorcându-1 astfel la
părtăşia cu Dumnezeu şi cu fraţii şi surorile
sale în Cristos. Ce uriaşe sunt implicaţiile
acestei slujbe! Mai întâi, îl va fi salvat pe
fratele său care a greşit de la o moarte pre-
matură, intervenită în urma disciplinării pe
care i-ar aplica-o mâna lui Dumnezeu. în al
doilea rând, el va acoperi o sumedenie de
păcate. Ele sunt iertate şi uitate de Dumne-
zeu. De asemenea sunt iertate şi uitate de
fraţii săi de credinţă şi acoperite cu un văl de
privirile lumii. Avem mare trebuinţă de o
atare slujbă în vremea noastră. în râvna
noastră de a-i evangheliza pe cei pierduţi,
poate că nu acordăm suficientă atenţie acelor
oiţe ale lui Cristos care s-au îndepărtat de
turmă.
încă o dată, Iacov ne-a îmboldit conştiin-
ţa cu privire la diverse aspecte ale vieţii
creştine. De pildă, el ne-a întrebat: îţi strângi
tu cumva comori pe pământ? Sunt metodele
folosite de tine în afaceri absolut cinstite? De
pildă, declaraţia ta de impozit, este ea ones-
tă? Trăieşti tu în lux, sau te jertfeşti pentru ca
Şi alţii să ajungă că-L cunoască pe Mântuito-
rul? Când păcătuieşti împotriva cuiva, eşti
gata să te duci la el şi să-ţi ceri iertare? Când
te îmbolnăveşti, cu cine iei mai întâi legătu-
ra? Cu medicul, sau cu Domnul? Când vezi
că un frate a căzut în păcat, îl critici, sau
încerci să-1 ajuţi să revină la pârtăşie?
Şi astfel am ajuns la sfârşitul acestei
scurte, dar practice epistole, în care am văzut
credinţa pusă la încercare. Am văzut credinţa

supusă testelor prilejuite de problemele cu
care ne întâlnim în viaţă, de ispitele nesfinte
care ne atacă şi de ascultarea de cuvântul lui
Dumnezeu. Omul care spune că are credinţă
a fost invitat, prin urmare, s-o exemplifice,
evitând parţialitatea sau snobismul şi demon-
strând credinţa sa printr-o viaţă plină de
fapte bune. Realitatea credinţei reiese din
vorbirea cuiva; credinciosul învaţă să-şi
predea limba sa domniei lui Cristos. Adevă-
rata credinţă este însoţită de adevărata înţe-
lepciune; viaţa de invidie şi de lupte este
preschimbată într-o viaţă de evlavie practică.
Credinţa evită vrajba, vendetele, luptele
şi geloziile care izvorăsc din lăcomie şi din
ambiţia lumească. Credinţa adevărată se fe-
reşte de spiritul de asprime, de critică. Ea e-
vită încrederea în forţele proprii, în cadrul
căreia Dumnezeu este lăsat afară din planu-
rile întocmite de acel om. Credinţa rezistă
când e supusă la probă, prin modul în care
câştigă şi cheltuieşte banii. în pofida asupri-
rii, ea dă dovadă de fortitudine şi răbdare, a-
vând în vedere întoarcerea Domnului. Vorbi-
rea ei este în mod uniform sinceră, nefiind
nevoie să aducă în sprijinul ei jurăminte.
Credinţa aleargă la Dumnezeu, în toate
stările sufleteşti atât de schimbătoare prin
care trecem în viaţa de acum. Când e lovită
de boală, ea caută mai întâi să depisteze
cauzele spirituale. Mârturisindu-I lui Dumne-
zeu şi celor faţă de care a greşit, ea îndepăr-
tează aceste cauze posibile. în fine, credinţa
se îndreaptă cu dragoste şi compasiune către
cei care au alunecat de la credinţă.
Atât credinţa dvs., cât şi a mea sunt puse
la încercare în fiecare zi. Care este verdictul
pe care ni-1 dă Judecătorul?
NOTE FINALE
'(1:14) Termenul din greacă epithwnia
este o formă întărită a substantivului „dorin-
ţă". Termenul englez lust (poftă, vezi ediţia
KJV din 1611) iniţial însemna doar „dorinţă
puternică", dar ulterior a căpătat conotaţii
sexuale.
2(1:19) Cuvintele: "So then" (,Aşadar",
în greacă: haste) sunt înlocuite în majoritatea
versiunilor moderne care preferă varianta
alexandrină (NU). Dar versiunea tradiţională
se potriveşte mult mai bine cu contextul —
o paranteză majoră, în care se rezumă ce
trebuie să facem în lumina versetelor 1-18.
3(1:21) Acelaşi termen grec (psyche)
înseamnă şi „viaţă", şi „suflet", neputându-se
totdeauna preciza care dintre variante este
cea mai adecvată. De asemenea, „a salva"

1062

Iacov

(în greacă, în engleză şi în română) nu se
referă neapărat în toate cazurile la mântuirea
veşnică, ci uneori poate fi o referire la vinde-
care, izbăvire, scăpare şi la alte noţiuni.
Astfel sintagma: „vă poate mântui sufletele"
ar putea însemna, în unele contexte: „să vă
ajute să trăiţi o viaţă împlinită" (pentru
Cristos).
4(2:2-4) Termenul grec de aici este suna-
göge (adunare). întrucât cuvântul acesta a
ajuns ulterior să capete sensul de adunări
iudaice (adică „sinagogi"), constituie un
indiciu al apariţiei timpurii a cărţii Iacov.
„Adunare" (congregaţie, „congregation", în
engleză, n.tr.) (Tyndale), „biserică" (KJV) şi
„assembly" (JND) sunt de obicei traduceri
ale termenului ekklesia, adică adunare a
celor chemaţi afară. Iniţial a fost un termen
politic (cf. Adunarea Generală a Naţiunilor
Unite).
5(2:14) Totuşi, pentru a da dovadă de
fair-play, trebuie să menţionăm că textul
grec nu conţine aici echivalentul termenului
tradus prin aceasta („credinţa aceasta"), ci
doar articolul hotărât înaintea termenului
„credinţă", deci „credinţa". Deşi uneori
articolul hotărât poate avea forţa demonstra-
tivă, el ar putea fi folosit tot atât de bine şi
cu un substantiv abstract. întrucât se pare că
aceasta este interpretarea corectă, versiunea
NKJV, în care apăruse iniţial formula: „cre-
dinţa aceasta", în ediţiile ulterioare a revenit
la varianta din KJV.
6(2:20) în textul NU apare termenul „fără
folos" în loc de „moartă".
7(3:5, 6) Clovis G. Chappel, Sermons
from the Psalms, pg. 132. 8(3:7) Robert G.
Lee, Lord I Believe, pg. 166-168.
9(4:4) Majoritatea manuscriselor conţin
termenii: „adulteri şi adultere", sugerându-se
astfel că ar fi existat imoralitate în sens
concret în adunările cărora li se adresează
epistola. Manuscrisul alexandrin (NU) con-
ţine doar forma feminină: „adultere", care ne
obligă aproape sigur să acceptăm un sens
figurat. Versiunile KJV şi NKJV permit
ambele sensuri, adulter fizic şi/sau spiritual.
l0(4:5) Manuscrisele cele mai vechi nu
elaboraseră încă forme separate pentru litere
majuscule şi minuscule. în mod ideal, ar
trebui să existe un „D" situat undeva între
litera majusculă „D" şi cea minusculă, pen-

tru a indica în Noul Testament pasajele în
care nu este clar dacă se vorbeşte despre
Duhul sau duhul. întrucât nu există această
formă intermediară, traducătorii şi editorii
trebuie să decidă în funcţie de context. Aici
şi în alte pasaje există deosebiri de vederi în
rândul cercetătorilor avizaţi ai Bibliei.
"(4:11, 12) în NU: „aproapele".
l2(5:9) Atât NU, cât şi textele M conţin
cuvântul: Judecaţi", dar contextul sugerează
un verdict negativ, prin urmare, varianta „ca
să nu fiţi condamnaţi" este valabilă.
l3(5:12) Textul majoritar conţine aici cea
mai interesantă variantă. Varianta din KJV
(şi NU): „into judgment" („în" cu ideea de
pătrundere sau „sub judecată") este în grea-
că: hupo bisin. Dar majoritatea manuscrise-
lor conţin varianta: eis („în" cu sens de
pătrundere) hupokrisin („ipocrizie"). Dacă s-
ar fi întâmplat ca mica prepoziţie „eis" să fie
omisă din greşeală, la copierea textului, ar fi
fost normal să se interpreteze prefixul de la
hupokrisin ca pe o prepoziţie separată, ajun-
gându-se la varianta: „sub judecată". Deşi
ambele variante corespund contextului ime-
diat, întreaga epistolă a lui Iacov are ca
mesaj central avertismentul împotriva ipocri-
ziei religioase.
14(5:16a) în textul NU: „Prin urmare,
mărturisiţi-vă păcatele".
BIBLIOGRAFIE
Adamson, James.   The Epistle of James
(NIC). Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Company, 1976.
Brown, Charles.  The General Epistle of
James: A Devotional Commentary. Phil-
adelphia: The Union Press, 1907.
Gaebelein, Frank. The Practical Epistle of
James. Great Neck, N. Y.: Doniger &
Raughley, Inc., 1955.
Johnstone, Robert. Lectures Exegetical and
Practical on the Epistle of James. Min-
neapolis: Klock & Klock Christian Pub-
lishers (Retipărire a ediţiei din 1871).
Kelly, William. The Epistle of James. Lon-
dra: F. E. Rae, 1913.
King, Guy H. A Belief that Behaves. Lon-
dra: Marshall, Morgan & Scott, Ltd., 1954.
Zodhiates, Spiros. The Behavior of Belief.
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans Pub-
lishing Co., 1959.

PRIMA EPISTOLA A LUI PETRU
Introducere
„Dacă n-am şti cine a scris această scrisoare, am fi obligaţi să afirmăm: «Aceste
rânduri au fost aşternute de un om cu robusteţea unei stânci, al cărui suflet se
reazimăpe o temelie de piatră şi care, prin puternica mărturie ce o dă, se angajează
să întărească sufletele altora, când sunt supuse la presiunea furtunilor de suferinţă
ce se abat peste ei, statornicindu-i pe temelia adevăratei stânci»."
— Wiesinger

I. Locul unic în Canon
Creştinii din ţările musulmane şi din
cele cu regimuri marxiste sunt atât de obiş-
nuiţi cu reprimările, cu ostilităţile şi chiar cu
prigoanele deschise, încât aproape că li se
par un lucru normal. Pentru ei 1 Petru este
de un real folos practic, ajutându-i să accepte
suferinţa ca pe un lucru îngăduit de Domnul,
având scopul de a produce în ei anumite
calităţi de dorit, cum ar fi perseverenţa.
Creştinii din occident, în special credin-
cioşii din ţările în care se vorbeşte engleza,
cu o bogată moştenire biblică, încă nu s-au
obişnuit cu opoziţia publică împotriva cre-
dinţei. Până nu demult statul — chiar dacă
nu încuraja familia ca unitate de bază a
societăţii — cel puţin nu i se împotrivea,
îndemnându-i pe oameni să frecventeze
„biserica preferată". Asta a fost în trecut.
Pentru că actualmente autorităţile de stat, şi
în special cele de la nivel local, par să se
folosească de judecători, de instituţiile de
învăţământ şi în special de mediile de infor-
mare în masă, pentru a-i ridiculiza şi chiar
defăima pe creştinii care cred în Biblie.
Radioul, televiziunea, filmele, ziarele, revis-
tele şi comunicatele oficiale promovează
imoralitatea, consumul de alcool, înşelătoria
şi chiar blasfemia. Creştinismul a devenit
acum o „contra-cultură", drept care, cu cât
îşi vor însuşi credincioşii mai temeinic lecţii-
le predate de apostolul Petru în Prima sa
Scrisoare, cu atât mai pregătiţi vor fi pentru
ultimele zile ale secolului 20 şi cele din
veacul şi mileniul următor — asta dacă
Domnul nu va veni între timp.
H. Paternitatea
Dovezile externe
Dovezile externe ale faptului că Petru este
cel care a scris epistola de faţă sunt de dată

timpurie şi aproape universale. Eusebiu in-
clude 1 Petru printre cărţile acceptate de toţi
credincioşii (homologoumena). Polycarp şi
Clement din Alexandria acceptă de aseme-
nea această epistolă. Faptul că nu figurează
în „canonul" lui Marcion nu trebuie să ne
mire, întrucât Marcion a afirmat de la înce-
put că nu acceptă decât Scrisorile lui Pavel.
Canonul Muratorian nu cuprinde în lista sa
cartea 1 Petru, dar asta s-ar putea datora
naturii fragmentare a acelui document.
Se prea poate ca 2 Petru 3:1 să fie cea
mai timpurie atestare a epistolei 1 Petru.
Chiar cei care cred că nu Petru a fost cel
care a scris 2 Petru (vezi Introducerea la 2
Petru) consideră totuşi că Epistola a fost
scrisă la o dată suficient de timpurie pentru
a fi o mărturie validă a epistolei 1 Petru —
în cazul în care într-adevăr 2 Petru 3:1 este
o referire la această epistolă anterioară.
Dovezile interne
Dovezile interne care îi fac pe unii să se
îndoiască de paternitatea petrină a acestei
epistole invocă faptul că ea e redactată într-o
elină aleasă. Cu alte cuvinte, am putea con-
cepe că pescarul simplu din Galileea a atins
o atare măiestrie literară? întrebare la care
mulţi răspund printr-un hotărât „Nu". Numai
că, aşa cum o dovedeşte pleiada de exemple
culese din cultura contemporană, oameni cu
un talent nativ de excelentă exprimare orală
ajung, cu timpul, la o remarcabilă exprimare
[scrisă] în limba literară, fără ca să fi urmat,
neapărat, cursurile unei universităţi sau ale
unui seminar biblic. Petru a acumulat o
experienţă de treizeci de ani pe tărâmul
predicării cuvântului lui Dumnezeu, ca să nu
mai amintim însuşi faptul că Duhul Sfânt i-a
inspirat scrierile şi că a beneficiat probabil
de ajutorul lui Silvan în compunerea acestei

1063

1064

1 Petru

epistole. Când se afirmă la Fapte 4:13 că
Petru şi loan „erau oameni fără carte şi sim-
pli" asta se referă doar la faptul că nu avuse-
seră parte de instruirea rabinică.
în cartea 1 Petru găsim o sumedenie de
refiriri la viaţa şi slujba lui Petru, după cum
urmează: La 1:8 scriitorul lasă să se înţeleagă
că L-a văzut pe Isus într-un mod de care
cititorii săi nu au avut parte, spunând: „pe
care voi îl iubiţi fără [ca voi] să-L fi văzut"
iar nu „ca noi să-L fi văzut". După cum vom
vedea din alte pasaje, scriitorul a trăit în
anturajul Domnului.
Primele zece versete din capitolul 2 ni-L
prezintă pe Cristos ca Piatra din capul un-
ghiului, readucându-ne la incidentul din
Cezareea lui Filip (Mat. 16:13-20). Când
Petru L-a mărturisit pe Isus ca fiind Cristosul,
Fiul Dumnezeului Celui viu, Domnul Isus a
anunţat că biserica Lui va fi zidită pe acea
temelie, adică, pe adevărul potrivit căruia
Cristos este Fiul Dumnezeului Celui viu. El
este Piatra din capul unghiului şi Temelia
bisericii.
Referirea la pietrele vii de la 2:5 ne amin-
teşte de incidentul de la loan 1:42 unde nu-
mele lui Simon a fost schimbat în cel de
Chifa (în aramaică) sau Petru (în greacă),
ambii termeni având sensul de piatră. Prin
credinţa în Cristos, Petru a devenit o piatră
vie. Nu este de mirare că el a avut atâtea
lucruri de spus despre pietre în capitolul 2. La
2:7 scriitorul citează din Psalmul 118:22:
„Piatrape care au lepădat-o zidarii a ajuns
să fie pusă în capul unghiului. " Este exact
pasajul pe care l-a citat Petru când a fost
învinuit în faţa dregătorilor, bătrânilor şi
cărturarilor la Ierusalim (Fapte 4:11).
Când îl auzim pe apostol sfătuindu-şi
cititorii să se supună autorităţilor de stat şi lo-
cale (2:13-17), gândul ne duce la momentul
acela în care Petru însuşi nu s-a supus autori-
tăţilor, ci a tăiat urechea sclavului marelui
preot (loan 18:10). Prin urmare, pe lângă
faptul că sfaturile sale sunt inspirate de Duhul
Sfânt, ele sună autentice, întrucât au îndărătul
lor experienţa practică a celui care le-a for-
mulat!
Capitolul 2:21 -24 pare să indice că scrii-
torul a dispus de cunoştinţe nemijlocite privi-
toare la procesul şi moartea Domnului Isus.
în mintea lui Petru nu avea să se şteargă
niciodată amintirea blândeţii şi răbdării cu
care a suferit Mântuitorul, în tăcere. La 2:24
găsim o referire la modul în care a murit
Mântuitorul — prin răstignire. Descrierea
pare să ne amintească de cuvintele rostite de

Petru la Fapte 5:30 şi la 10:39.
Când Petru spune că cititorii săi s-au
întors la Păstorul şi Supraveghetorul suflete-
lor lor (2:25), el se gândeşte negreşit la pro-
pria sa refacere (loan 21:15-19), după ce se
lepădase de Domnul. Iar când le aminteşte
cititorilor că „dragostea acoperă o sumedenie
de păcate" (4:8), el se gândeşte probabil la
întrebarea pe care I-o pune Petru Domnului
la Matei 18:21,22: „«Doamne, de câte ori să
iert pe fratele meu când va păcătui împotriva
mea? Până la şapte ori?» Isus i-a zis: «Eu nu-
ţi zic până la şapte ori, ci până la şaptezeci de
ori câte şapte.»" Cu alte cuvinte, la nesfârşit.
La 4:16 ni se spune că dacă cineva suferă
din pricina faptului că este creştin, să nu-i fie
ruşine, ci să se mândrească înaintea Domnu-
lui că poartă acest nume. Ei bine, să compa-
răm acest text cu cel de la Fapte 5:40-42 unde
Petru şi ceilalţi apostoli, după ce au fost
biciuiţi, au plecat dinaintea sinedriului „bu-
curându-se că au fost învredniciţi să fie batjo-
coriţi pentru Numele Lui."
Autorul acestei epistole se identifică pe
sine ca martor al suferinţelor lui Cristos (5:1).
Sintagma: „părtaş al slavei care va fi desco-
perită" ar putea fi o aluzie la schimbarea la
faţă a Domnului. Desigur, Petru a fost prezent
la ambele momente.
Sfatul blând şi tandru de a „păstori turma
lui Dumnezeu care este între voi" (5:2) ne
aminteşte de cuvintele adresate de Mântuito-
rul lui Petru: „Paşte mieluşeii Mei... Paşte oile
Mele... Hrăneşte oile Mele" (loan 21:15-17).
Iar cuvintele de la 5:5: „fiţi împodobiţi cu
smerenie" sunt o vie aducere aminte a inci-
dentului de la loan 13, unde Isus S-a încins
cu un şorţ de sclav şi le-a spălat ucenicilor
picioarele. De fapt, întregul pasaj consacrat
temei mândriei şi smereniei (5:5, 6) devine
şi mai plin de tâlc atunci când ne amintim de
cuvintele pline de bravură rostite de Petru că
el însuşi niciodată nu se va lepăda de Domnul
(Marcu 14:29-31), după care s-a lepădat nu
o dată, ci de trei ori de Mântuitorul (Marcu
14:67-72). La 5:8 găsim ceea ce ar putea fi
ultima referire la experienţa lui Petru: „Po-
trivnicul vostru, diavolul, dă târcoale ca un
leu care răcneşte şi caută pe cine să înghită."
Când Petru a scris aceste cuvinte, se va fi
gândit el oare la acea ocazie în care Isus i-a
spus: „Simone, Simone, iată, Satan v-a cerut
pentru sine, ca să vă cearnă ca pe grâu..."
(Luca 22:31)?
II. Data
Unii cred că nu e posibil ca Petru să fi

1 Petru

1065

oferit o învăţătură atât de conciliatorie, potri-
vit căreia stăpânirea este în general de folos
celor care doresc să facă ceea ce este bine (1
Pet. 2:13-17), în contextul de după cumplitele
prigoane declanşate de Nero împotriva creşti-
nilor (64 d.Cr.). Dar scrisoarea nu a fost
redactată la un interval de timp prea mare faţă
de aceste prigoane, probabil în anul 64 sau
65.
IV. Fondul şi Temele
Cum am arătat deja, Petru se ocupă cu
precădere în această epistolă de suferinţele
din viaţa creştinului. Până în momentul redac-
tării scrisorii, cititorii săi par să fi avut parte
doar de defăimare şi de batjocură din pricina
lui Cristos (4:14, 15). Dar în viitor pe mulţi

dintre ei îi aşteptau alte suferinţe şi mai grele,
cum ar fi închisoarea, confiscarea averilor şi,
în cele din urmă, o moarte cumplită. Dar
această scrisoare minunată nu are ca temă
unică suferinţa, ci se referă şi la binecuvântă-
rile moştenite prin acceptarea evangheliei,
relaţiile corecte pe care trebuie să le aibă
credincioşii cu lumea, cu autorităţile, cu
familia şi cu biserica. Sunt incluse şi instruc-
ţiuni pentru bătrâni şi sfaturi referitoare la
disciplină.
Din „Babilon"—referire literală la oraşul
de pe Eufrat, cu o apreciabilă comunitate de
evrei sau la Babilonul spiritual întruchipat de
oraşul pe pe Tibru (Roma) — apostolul
expediază scrisoarea sa provinciilor din răsă-
ritul Turciei actuale.

SCHIŢA CĂRŢII
I. PRIVILEGIILE ŞI ÎNDATORIRILE CREDINCIOSULUI (1:1-2:10)
A.	Salutul (1:1, 2)
B.	Poziţia sa ca credincios (1:3-12)
C.	Conduita sa, în lumina poziţiei pe care o ocupă (1:13-2:3)
D.	Privilegiile sale în noua casă şi noua preoţie (2:4-10)
II. RAPORTURILE CREDINCIOSULUI (2:11-4:6)
A.	Ca pelerin în relaţie cu lumea (2:11, 12)
B.	Ca cetăţean, în relaţie cu stăpânirea (2:13-17)
C.	Ca slujitor, în relaţie cu Stăpânul Său (2:18-25)
D.	Ca soţie în relaţie cu soţul ei (3:1-6)
E.	Ca soţ, în relaţie cu soţia sa (3:7)
F.	Ca frate, în relaţie cu comunitatea de fraţi şi surori („părtăşia") (3:8)
G.	Ca unul care suferă, în relaţie cu persecutorii (3:9-4:6)
III. SLUJIREA ŞI SUFERINŢELE CREDINCIOSULUI (4:7-5:14)
A.	Imperative urgente pentru zilele de pe urmă (4:7-11)
B.	îndemnuri şi explicaţii referitoare la suferinţe (4:12-19)
C.	îndemnuri şi salutări (5:1-14)
Comentariu

I.   PRIVILEGIILE ŞI ÎNDATORIRILE
CREDINCIOSULUI (1:1, 2)
A. Salutul (1:1,2)
1:1 Preaiubitul pescar se prezintă pe sine
ca fiind Petru, apostol al lui Isus Cristos,
ce primise de la Domnul Isus împuternicirea
de a se număra printre cei doisprezece de la
început, chemat să vestească un mesaj slăvit,
cu o extraordinară putere transformatoare.
Răzpunzând apelului care i s-a lansat, când
a fost bătut pe umăr, ca să spunem aşa,
Petru a devenit pescar de oameni.
Toţi credincioşii sunt chemaţi să repre-
zinte interesele lui Cristos pe pământ. Toţi
trebuie să fim misionari, fie în ţara noastră,

fie în străinătate. Acesta este scopul central
al vieţii noastre de urmaşi ai lui Isus, toate
celelalte fiind subordonate acestui ţel unic.
Scrisoarea este adresată pelerinilor sau
străinilor împrăştiaţi prin Pont, Galatia,
Capadocia, Asia şi Bitinia. Cine erau aceşti
exilaţi?
Faptul că Petru recurge la termenul
„împrăştierea" (dispersiunea) ne predispune
să credem că erau credincioşi evrei, pentru
că Iacov foloseşte acelaşi termen cu privire
la cele douăsprezece triburi ale Israelului
(Iac. 1:1). Tot aşa termenul folosit la loan
7:35 îi desemnează pe evreii care erau îm-
prăştiaţi printre Neamuri.

1066

1 Petru

Dar este foarte probabil că Petru se
adresează credincioşilor ne-evrei, care, în
urma persecuţiilor, fuseseră împrăştiaţi prin-
tre naţiunile din jur. Procedând astfel, el ia
o mulţime de nume care fuseseră aplicate
anterior poporului pământesc al Iui Dumne-
zeu şi le aplică noii societăţi a lui Dumne-
zeu, biserica. Astfel el îi numeşte aleşii
(1:2), o generaţie aleasă, o preoţie regală, o
naţiune sfântă, un popor pe care Dumnezeu
şi 1-a câştigat ca să fie al Lui (2:9). Mai
există încă trei indicii potrivit cărora Petru
se adresează credincioşilor ne-evrei: el amin-
teşte felul deşert de vieţuire pe care l-au
moştenit ei de la strămoşii lor (1:14, 18).
Apoi îi descrie ca pe unii care odinioară nu
formau un popor (2:10) şi în fine la 4:3
spune că în trecut trăiseră ca Neamuri. Prin
urmare, există dovezi solide potrivit cărora
Diaspora sau Dispersiunea la care se referă
Petru este de fapt biserica creştină, alcătuită,
în mare parte, din cei ce erau ne-evrei sau
Neamuri înainte de convertire. Dacă cineva
va obiecta că Petru a fost prin excelenţă
apostolul evreilor, vom răspunde că asta nu
1-a împiedicat să vestească Evanghelia şi
Neamurilor. Negreşit, Pavel, apostolul Nea-
murilor, s-a ocupat şi de evrei, cărora le-a
vestit Evanghelia.
1:2 Receptorii scrisorii mai sunt desem-
naţi şi printr-o cvadruplă progresie pe calea
mântuirii lor, care a implicat toate cele trei
Persoane ale Sfintei Treimi.
Mai întâi, ei au fost aleşi după cunoş-
tinţa mai dinainte a lui Dumnezeu Tatăl.
Asta înseamnă că în veşnicia trecută, Dum-
nezeu i-a ales să fie ai Lui. Doctrina alegerii
divine nu este întotdeauna populară, dar îşi
are virtuţile sale, prin faptul că îi dă voie lui
Dumnezeu să fie Dumnezeu. Tentativele de
a o face mai pe placul oamenilor nu au avut
alt efect decât acela de a diminua suverani-
tatea lui Dumnezeu. Orice dificultate în
reconcilierea alegerii lui Dumnezeu cu
responsabilitatea umană rezidă în mintea
omului, nu în aceea a lui Dumnezeu. Biblia
ne învaţă ambele doctrine, ceea ce înseamnă
că trebuie să ni le însuşim pe amândouă.
Adevărul se află în ambele extreme, iar nu
undeva între ele.
Ni se spune că alegerea pe care a făcut-o
Dumnezeu a fost potrivit cu cunoştinţa
dinainte a lui Dumnezeu. Unii înţeleg prin
asta că Dumnezeu i-a ales pe cei despre care
ştia mai dinainte că se vor încrede în Mântu-
itorul. Alţii afirmă că Dumnezeu ştia foarte
bine, că, lăsat de capul lui, păcătosul nu se

va încrede în Mântuitorul şi astfel, în preşti-
inţa Sa El i-a marcat pe unii să fie trofee ale
harului Său. Dacă pe de o parte este adevă-
rat că alegerea pe care a făcut-o Dumnezeu
este învăluită într-o taină de nepătruns, de
un lucru putem fi siguri: că nu este vorba de
nici o nedreptate.
Al doilea pas din cadrul mântuirii este
sfinţirea Duhului. Acest aspect al sfinţirii
are loc înainte de convertire.1 Este slujba
Duhului Sfânt prin care El îi pune pe oa-
meni deoparte pentru Dumnezeu (vezi şi 2
Tes. 2:13). Este pasul care urmează logic
alegerii de către Dumnezeu Tatăl. în eterni-
tate Dumnezeu a ştiut dinainte şi i-a ales pe
oameni. în timp Duhul Sfânt operează pentru
a face această alegere reală în viaţa persoa-
nelor individuale în cauză.
Al treilea pas din procesul mântuirii
sufletului este răspunsul dat de păcătos la
lucrarea Duhului Sfânt, fiind descris prin
termenul: ascultarea de Isus Cristos. Asta
înseamnă ascultarea de Evanghelie prin
pocăinţa cuiva de păcatele sale şi primirea
lui Cristos ca Mântuitor. Conceptul de evan-
ghelie ca un lucru de care trebuie să ascul-
tăm este destul de des întâlnit pe paginile
Noului Testament (vezi Rom. 2:8; 2 Tes
1:8),
In fine, avem stropirea cu sângele Lui.
Nu trebuie să luăm acest lucru în sens abso-
lut literal şi să insistăm că pentru ca cineva
să poată fi mântuit să fie în chip fizic stropit
cu sângele lui Isus. Mai degrabă, aici lucru-
rile sunt redate la modul figurat. Ceea ce ni
se spune este că de îndată ce ascultă cineva
de evanghelie, primeşte toate beneficiile ce
decurg din vărsarea sângelui lui Cristos la
Calvar. Sângele Mântuitorului a fost vărsat
odată pentru totdeauna cu aproape două mii
de ani în urmă şi nu va mai fi vărsat nicio-
dată. Dar noi primim iertarea, răscumpărarea
şi toate celelalte binecuvântări nenumărate
ce decurg din sângele lui Cristos de îndată
ce credem în El.
După ce a parcurs cei patru paşi din ca-
drul naşterii spirituale a cititorilor săi, Petru
doreşte acum ca harul şi pacea să le fie în-
mulţite. Ei au cunoscut şi experimentat deja
harul lui Dumnezeu în mântuire, precum şi
pacea cu Dumnezeu, care rezultă din el. Dar
noi mai avem nevoie şi de har sau tărie, în
viaţa creştină de zi cu zi, şi de pace în
mijlocul unei societăţi turbulente. Or, tocmai
asta le doreşte apostolul aici ca ei să aibă
din belşug. James Denney a spus că „harul
este primul şi ultimul cuvânt al Evangheliei;

1 Petru

1067

iar pacea — desăvârşita sănătate spirituală
— este lucrarea isprăvită a harului."
B. Poziţia sa ca credincios (1:3-12)
1:3 In versetele 3-12, Petru prezintă
gloriile neasemuite ale mântuirii noastre.
Pentru început, el ne îndeamnă să-L lăudăm
pe Autorul mântuirii: Dumnezeul şi Tatăl
Domnului nostru Isus Cristos. Titlul acesta
ni-L prezintă pe Dumnezeu într-o relaţie
dublă faţă de Domnul Isus. Numele: Dum-
nezeu... Domnul nostru Isus Cristos subli-
niază umanitatea Mântuitorului. Iar numele
de Tată subliniază Dumnezeirea Fiului lui
Dumnezeu. Este prezentat numele integral
al Fiului:
Domnul — Cel care are dreptul exclusiv
de a domni în inima şi în viaţa noastră.
Isus — Cel care îi mântuieşte pe oameni
de păcatele lor.
Cristos — Unsul lui Dumnezeu, care a
fost preamărit şi înălţat până în locurile cele
mai de sus ale cerului.
Prin îndurarea Sa cea mare am fost
născuţi noi din nou la o nădejde vie prin
învierea lui Isus Cristos dintre cei morţi.
Dumnezeu este sursa acestei mântuiri. Naş-
terea din nou este natura ei. O nădejde vie
este răsplata actuală a mântuirii. învierea lui
Isus Cristos este baza neprihănită a mântui-
rii noastre, precum şi temelia nădejdii vii.
Ca păcătoşi, noi nu aveam nici o nădejde
dincolo de mormânt. Nu ne aştepta nimic
decât o judecată sigură şi o înfiorătoare pe-
deapsă. Ca membri ai primei creaţii, noi ne
aflam sub sentinţa morţii. Dar în lucrarea
răscumpărătoare a lui Cristos, Dumnezeu a
găsit temeiul neprihănit de pe baza căruia
să-i poată salva pe păcătoşii nesfinţi, fără ca
dreptatea Sa să fie ştirbită cu ceva. în felul
acesta s-a făcut o îndreptăţire deplină, înde-
plinindu-se cerinţele justiţiei şi făcând posi-
bilă acum revărsarea îndurării către cei care
ascultă de evanghelie. în învierea lui Cristos,
Dumnezeu Şi-a manifestat deplina satisfacţie
faţă de lucrarea jertfitoare a Fiului Său.
învierea este „Aminul" pe care îl rosteşte
Tatăl la strigătul înălţat de Domnul: „S-a
sfârşit!" Tot aşa, învierea este chezăşia
faptului că toţi cei care mor în Cristos vor
fi înviaţi din morţi. Aceasta este nădejdea
noastră vie — speranţa, expectativa că vom
fi duşi acasă în cer, ca să rămânem în pre-
zenţa lui Cristos şi să fim ca El pe veci. F.
B. Meyer defineşte nădejdea vie: „veriga de
legătură a prezentului cu viitorul."
1:4 Versetele 4 şi 5 descriu acest aspect

viitor al mântuirii. Când ne naştem din nou,
avem nădejdea sigură a unei moşteniri...
în cer. în moştenirea aceasta sunt cuprinse
toate lucrurile de care se va bucura credin-
ciosul în cer, veşnicia întreagă şi tot ce va
fi pus la dispoziţia sa prin Cristos (Ps. 16:5).
Moştenirea este nestricăcioasă şi nepătată;
e o moştenire care nu se veştejeşte. (1)
Nestricăcioasă înseamnă că nu poate rugini,
că nu se poate fisura; că nu poate putrezi.
Este scutită de moarte. (2) Nepătată înseam-
nă că moştenirea în sine este în stare perfec-
tă. Puritatea ei nu poate fi ştirbită de vreo
pierdere a luciului sau pată. Este scutită de
păcat. (3) Care nu se poate veşteji înseam-
nă că nu poate suferi fluctuaţii ale valorii,
slavei sau frumuseţii ei. Este scutită de
ravagiile timpului.
Moştenirile pământeşti sunt—în cel mai
bun caz — nesigure. Uneori valoarea pro-
prietăţilor imobiliare scade vertiginos, dato-
rită unor condiţii existente pe piaţă. Alteori
testamentele sunt contestate cu succes de
părţi care nici nu figurează în ele. Iar alteori
oamenii sunt văduviţi de moştenirea ce li se
cuvine datorită unor subterfugii de ordin
juridic. Dar această moştenire divină nu este
supună la nici una din schimbările inerente
ale timpului iar titlul de proprietate al cre-
dinciosului asupra ei nu poate fi atacat, el
fiind păstrat în seiful cu valorile de preţ ale
cerului.
1:5 Nu numai că moştenirea este păstrată
pentru creştini, dar ei înşişi sunt păstraţi sau
păziţi pentru a putea intra în posesia ei. în
viaţa aceasta se poate ca un moştenitor să
moară înainte de a se împărţi moştenirea.
Dar acelaşi har care conservă moştenirea
cerească ne conservă şi pe noi ca moşteni-
tori care ne vom bucura de ea. Cei care au
fost aleşi din veşnicie sunt mântuiţi acum în
timp şi păziţi pentru veşnicia viitoare. Cre-
dinciosul în Cristos este asigurat pe vecie,
la adăpost etern.
Dar siguranţa veşnică are două aspecte:
unul divin şi altul omenesc. Noi suntem
păziţi de puterea lui Dumnezeu — acesta
e aspectul divin, dar asta se realizează prin
credinţă—acesta fiind aspectul uman. Asta
nu înseamnă că cineva este mântuit numai
în măsura în care îşi exercită credinţa. Acolo
unde este credinţă adevărată, va fi şi stăru-
inţă, statornicie. Credinţa mântuitoare întot-
deauna este însoţită de aspectul permanenţei,
al continuării.
Copilul lui Dumnezeu este păzit de
puterea lui Dumnezeu pentru mântuirea

1068

1 Petru

gata să fie descoperită în vremurile de pe
urmă. Asta se referă la mântuirea la timpul
viitor. S-a arătat adesea că mântuirea se
prezintă în trei timpuri: (1) Un creştin a fost
mântuit de pedeapsa păcatului în momentul
în care s-a încrezut în Mântuitorul (Ef. 2:8).
(2) El este mântuit zilnic de puterea păcatu-
lui, în măsura în care Ii dă prilejul Mântui-
torului să-Şi trăiască viaţa prin el (Rom.
5:10) şi (3) el va fi mântuit de prezenţa
păcatului când va avea loc Răpirea (Ev.
9:28). Trupul iui va fi schimbat şi proslăvit,
fiind pe veci eliberat de păcat, boală şi
moarte. Această mântuire la timpul viitor
cuprinde şi acel timp când sfinţii vor reveni
pe pământ cu Cristos, demonstrându-se clar
că sunt copiii lui Dumnezeu (1 Io. 3:2).
1:6 Din pricina acestei nădejdi a răs-
cumpărării trupului şi a slăvitei moşteniri,
credincioşii se bucură mult chiar în mijlocul
încercărilor. Creştinii cărora li se adresează
Petru sufereau persecuţii din pricina mărtu-
riei lor pentru Cristos. Petru le aminteşte de
unul din minunatele paradoxuri ale creşti-
nismului: bucuria de care au parte creştinii
chiar în mijlocul întristării. Pe de o parte, ei
se pot bucura de perspectiva unei moşteniri
păstrate în siguranţă pentru nişte oameni
păstraţi în siguranţă. Pe de altă parte, ei pot
găsi bucurie în cunoştinţa faptului că diver-
sele încercări de care au parte nu durează
decât puţină vreme, pe când slava de care
vor avea parte va fi veşnică (vezi 2 Cor.
4:17). Comentând pe marginea prezenţei
bucuriei chiar în mijlocul întristărilor cauzate
de numeroase încercări, J. H. Jowett scrie:
„Niciodată nu m-am apteptat să găsesc o
fântână în mijlocul unui pustiu atât de ne-
promiţător."
1:7 Sfinţii care suferă sunt mângâiaţi,
ştiind că suferinţele lor nu sunt fără noimă
sau fără rod. Suferinţele celor nemântuiţi
sunt doar o anticipare palidă a durerilor
iadului, pe care le vor suferi o veşnicie
întreagă. Dar nu aşa stau lucrurile cu creş-
tinul. Unul din multele scopuri benefice
pentru care sunt îngăduite suferinţele în viaţa
copilului lui Dumnezeu este acela de a pune
la încercare autenticitatea credinţei sale.
Petru contrastează credinţa cu aurul. Dintre
toate substanţele cunoscute de om, aurul este
unul din cele mai nepieritoare, putând fi
supus la temperaturi foarte ridicate şi rămâ-
nând aproape indestructibil. Dar adevărul
este că aurul piere în urma folosinţei, pre-
siunilor şi focului.
Adevărata credinţă este indestructibilă.

Credinciosul poate trece prin probe şi încer-
cări foarte severe, dar în loc ca acestea să-i
distrugă credinţa, ele devin substanţele
nutritive cu care se hrăneşte credinţa lui. Nu
cred că greşim dacă afirmăm că Iov a suferit
într-o singură zi pierderi mai mari decât
oricare alt om din istoria lumii, şi totuşi el
a putut să spună: „Chiar dacă mă va ucide,
eu mă voi încrede în El" (Iov 13:15). Cei
trei tineri din cuptorul babilonean au fost
literalmente încercaţi prin foc. Focul a
dovedit autenticitatea credinţei lor, arzând,
în acelaşi timp, frânghiile cu care erau legaţi
şi liberându-i (Dan. 3:12-30). Iar în timpul
încercării lor de foc, ei au avut parte de
compania Unuia „ca Fiul lui Dumnezeu."
Autenticitatea credinţei se poate demonstra
numai prin foc. Când condiţiile din viaţă
sunt prielnice, este uşor să fii creştin. Dar
când mărturisirea lui Cristos aduce persecuţii
şi suferinţe, cei lipsiţi de profunzime se
pierd în mulţime. O religie care nu te costă
nimic nu are nici o valoare. Credinţa care
refuză să plătească preţul este falsă. Este
exact tipul de credinţă bazată doar pe vorbe,
pe care Iacov o condamnă.
Credinţa autentică va rodi în laudă,
cinste şi slavă atunci când Isus Cristos va fi
revelat. Asta înseamnă că Dumnezeu va
răsplăti fiecare caz în care credinţa noastră
a rezistat la probă. El îi va lăuda pe cei care
se bucură atunci când sunt înconjuraţi de
necazuri. El le va da cinste şi slavă credin-
cioşilor încercaţi prin suferinţe şi testări, care
au acceptat strâmtorările lor ca pe un vot de
încredere din partea Lui.
Lucrul acesta va transpare atunci când
Isus Cristos va reveni pe pământ ca să
domnească de pe poziţia de Rege al regilor
şi Domn al domnilor, când se va dovedi că
toţi cei pe care lumea i-a respins sunt fiii lui
Dumnezeu. în urma unei comparaţii a verse-
telor pertinente din Scriptură reiese că la
Scaunul de judecată al lui Cristos, în cer,
îndată după ce a avut loc Răpirea, se vor
împărţi răsplăţile. Dar manifestarea publică
a acestor răsplăţi va avea loc la a Doua
Venire a lui Cristos.
1:8 Petru discută acum savurarea actuală
a mântuirii — adică Cristos, luat prin cre-
dinţă. Deşi nu L-am văzut niciodată cu ochii
noştri fizici, noi îl iubim.2 Deşi nu-L vedem
acum, credem în El. Aşa intrăm în acea
stare de binecuvântare de care îi aminteşte
El lui Toma: „Binecuvântaţi sunt cei ce nu
au văzut şi totuşi au crezut" (loan 20:29).
William Lincoln scrie pe această temă:

1 Petru

1069

Oamenii discută mult despre dragoste, dar ade-
văratul test al dragostei faţă de Dumnezeu şi
Cristos constă în faptul că atunci când trece
printr-o încercare, credinciosul spune: „Pentru
nimic n-aş pierde bunăvoinţa şi zâmbetul lui
Dumnezeu. Prin urmare, prefer să sufăr, decât
să-I întristez faţa." Iubirea se mulţumeşte cu o
coajă de pâine, dar însoţită de zâmbetul lui
Dumnezeu, mai degrabă decât cu o poziţie pri-
vilegiată şi popularitatea lumii, dar lipsit de
zâmbetul lui Dumnezeu. De aceste puneri la
probă trebuie să aibă parte toţi copiii adevăraţi
ai lui Dumnezeu; ei cern astfel grâul de pleava,
în urma încercării focului, aurul iese limpezit
de orice zgură.3
Crezând în El, noi ne bucurăm cu o
bucurie inexprimabilă şi plină de slavă.
A fi uniţi cu el prin credinţă înseamnă a
avea contact neîntrerupt şi etern cu izvorul
oricărei bucurii curate. Bucuria creştinului
nu depinde de împrejurările pământeşti, ci
de Cristosul înviat şi preamărit, la dreapta
lui Dumnezeu. Ar fi tot atât de imposibil să-
i răpeşti unui sfânt bucuria cum ar fi să-L
smulgi pe Cristos de la locul Său de glorie,
căci aceste două entităţi sunt inseparabile.
1:9 în continuare Petru se ocupă de re-
zultatul credinţei asupra prezentului: mântu-
irea sufletului. Mântuirea trupului încă nu
a avut loc; ea e în viitor şi va avea loc a-
tunci când Cristos va veni să-Şi ia sfinţii.
Dar de îndată ce ne punem încrederea în
Cristos prin credinţă, primim mântuirea su-
fletelor noastre. Cuvântul de aici se referă
la partea nematerială a omului, la persoana
sa luată aparte de trupul său. Este sufletul se-
parat de trup atunci când intervine moartea.
In pasajul acesta este inclus şi duhul, prin
care avem conştiinţa despre Dumnezeu. Su-
fletul e mântuit la naşterea din nou.
1:10 Această mântuire a fost tema
multor profeţi din Vechiul Testament. Purtă-
torii de cuvânt ai lui Dumnezeu din VT au
profeţit despre favoarea nemeritată pe care
aveam s-o primim noi. Dar ei nu au înţeles
pe deplin lucrurile despre care au scris (vezi
Dan. 12:8).
1:11 Se pare că ei nu au înţeles: (1)
Identitatea Persoanei care avea să apară ca
Mesia. (2) Vremea apariţiei Sale. Ei au fost
inspiraţi de Duhul lui Dumnezeu să prezică
suferinţele lui Mesia şi gloriile care aveau
să urmeze. Dar ei nu au înţeles că aceste
două evenimente aveau să fie separate între
ele de cel puţin 1900 de ani. Aşa cum s-a
arătat de multe ori, ei vedeau două piscuri
muntoase: (1) Calvarul, unde a suferit Isus,

şi (b) Muntele Măslinilor, pe care Se va
întoarce El în slavă. Dar ei nu au văzut
valea care se află între acestea, adică actuala
eră a harului, în care ne găsim noi, cei ce
vedem ambele evenimente — unul trecut,
altul aflat încă în viitor, cu o perspectivă
mult mai clară decât a lor.
1:12 Lor le-a descoperit Duhul lui
Dumnezeu că slujeau nişte generaţii ce nu
se născuseră încă. E adevărat că cuvintele
profeţilor aveau sens pentru cei din generaţia
lor, dar profeţii erau conştienţi că înţelesul
deplin al cuvintelor rostite de ei nu s-a epu-
izat deplin în evenimentele din vremea lor.
Dar acest lucru ridică, desigur, o între-
bare: Nu au fost oare profeţii din Vechiul
Testament familiarizaţi cu adevărul despre
îndreptăţirea prin credinţă? Ce anume nu au
înţeles ei cu privire la mântuirea noastră? în
ce sens ne-au slujit ei pe noi, mai degrabă
decât pe ei înşişi? William Lincoln spune:
Plinătatea harului lui Dumnezeu nu putea să se
arate înainte de venirea lui Cristos. Dumnezeu
a putut să-i mântuiască şi i-a mântuit de fapt pe
păcătoşi şi înainte, ducându-i acasă în cer, cum
s-a întâmplat în cazul lui Enoh, dar unirea cu
Cristos şi tot ceea ce presupune această unire
nu puteau fi trăite decât după moartea şi învie-
rea lui Cristos. O, ce multă desfătare îi produce
lui Dumnezeu să-L copleşească cu onoare pe
Fiul Său!4
Lucrurile ce erau acoperite cu un văl
pentru profeţi sunt acum explicitate. Duhul
Sfânt S-a coborât din cer la Rusalii, îmbră-
cându-i pe apostoli cu puterea de a predica
vestea bună conform căreia Isus din Nazaret
este Mesia Cel prezis, că El a murit pentru
păcatele oamenilor şi că a fost îngropat,
înviind a treia zi. Ei au vestit că mântuirea
se dă acum în dar, fără plată, prin credinţa
în Cristos. Ei au proclamat că scopul lui
Dumnezeu în actuala eră este de a aduna din
rândul naţiunilor un popor pentru numele
Său şi că Domnul Isus Se va întoarce pe
pământ într-o zi, pentru a prelua sceptrul
guvernării universale.
Imensul privilegiu de care se bucură
credincioşii din veacul acesta se vede nu
numai din faptul că ei înţeleg limpede ceea
ce era învăluit pentru profeţi, ci şi din faptul
că îngerii doresc să privească aceste ade-
văruri ale mântuirii. îngerii ocupă un loc
proeminent, atât în NT, cât şi în Vechiul. Ei
sunt menţionaţi în legătură cu naşterea lui
Cristos, ispitirea Sa, agonia Sa în Ghetsima-
ne şi învierea Sa. Dar după câte ştim noi, nu

1070

1 Petru

există răscumpărare pentru îngerii care au
căzut. Cristos nu a venit ca să intervină în
favoarea îngerilor, ci în aceea a urmaşilor lui
Avraam (Ev. 2:16). Biserica este o lecţie
practică pentru îngeri, înfăţişând înţelepciu-
nea nespus de felurită a lui Dumnezeu (Ef.
3:10). Dar nu lor li s-a dat să cunoască
bucuria pe care o aduce mântuirea.
C. Conduita sa în lumina poziţiei
pe care o ocupă
1:13 Aici intervine o schimbare de
registru. Până aici Petru s-a ocupat de glo-
riile mântuirii noastre. începând din acest
punct, el se lansează într-o serie de îndem-
nuri bazate pe cele de mai sus. Jowett spu-
ne: „Actualul apel se bazează pe evanghelia
introductivă.... Impulsul spiritual este creat
prin dinamismul faptelor superlative. Intensi-
tatea datoriei se naşte în inima Evanghe-
liei."5
Mai întâi, Petru îi îndeamnă pe sfinţi să
aibă coapsele minţii încinse — expresie cât
se poate de interesantă. în ţările din răsărit,
oamenii obişnuiau să poarte haine lungi, în
gen de robă. Când voiau să meargă repede
sau să nu fie împiedicaţi în mersul lor, îşi
încingeau mijlocul cu o curea (vezi Ex.
12:11). în felul acesta îşi încingeau coapsele.
Dar ce vrea să spună Petru aici prin expre-
sia: „a avea coapsele minţii încinse"? Păşind
în mijlocul unei lumi ostile, credincioşii
trebuiau să aibă grijă să se ferească de
panică şi de elemente care ar putea să le
distragă atenţia. în vremuri de prigoană,
există întotdeauna tendinţa de a ne pierde
concentraţia, de a intra în confuzie. O minte
încinsă este una care rămâne tare, focalizată,
calmă şi gata de acţiune. Ea este neîngreu-
nată de teama de om sau de persecuţii.
Această stare de solidaritate mentală este
încurajată şi prin cuvintele: fiţi treji din
versetul 13. Adică nu cedaţi isteriei, ci daţi
dovadă de stăpânire de sine. Duhul treaz
este_echilibrat şi stabil.
în continuare sfinţii sunt îndemnaţi să
aibă privirile minţii lor îndreptate spre viitor,
să fie optimişti: puneţi-vă toată nădejdea
în harul care vă va fi adus la descoperirea
lui Isus Cristos. Siguranţa Revenirii lui
Cristos ne este prezentată ca motivaţie me-
nită să ne ajute să îndurăm când trecem prin
toate furtunile şi necazurile vieţii. Descope-
rirea lui Isus Cristos este înţeleasă în
general ca o referire la revenirea Sa pe
pământ, când El va fi descoperit în slavă.
Dar mai poate să se refere şi la Răpire, când

Cristos va veni să-Şi ia sfinţii.
1:14 în versetele 14-16 subiectul este
mintea ascultătoare. Copiii ascultători nu
trebuie să se complacă în păcatele care îi
caracterizau în fostul lor fel de trai. Acum,
după ce au devenit creştini, ei trebuie să-şi
modeleze viaţa după Cel al Cărui nume îl
poartă. Dacă se poartă după tiparul lumii
acesteia care nu-L cunoaşte pe Dumnezeu,
atunci ei îşi tăgăduiesc caracterul ceres. Ei
trebuie să renunţe la lucrurile pe care le
făceau în zilele când trăiau în necunoştinţă,
întrucât acum au fost luminaţi de Duhul
Sfânt. Poftele de altă dată înseamnă păca-
tele în care se complăceau pe când nu-L
cunoşteau pe Dumnezeu.
1:15 în loc să imite lumea rea, cu moda,
obiceiurile şi datinile ei, viaţa noastră trebuie
să reproducă caracterul sfânt al Aceluia care
ne-a chemat. A fi evlavios înseamnă a fi ca
Dumnezeu. Dumnezeu este sfânt în toate
căile Sale. Dacă dorim să fim ca El, trebuie
să fim sfinţi în tot ce facem şi în tot ce
spunem. în viaţa aceasta nu vom fi la fel de
sfinţi ca El, dar trebuie să fim sfinţi pentni
că El este sfânt.
1:16 Petru se întoarce la Vechiul Testa-
ment, pentru a dovedi că Dumnezeu aşteaptă
de la copiii Lui să fie ca El. în Levitic 11:44
Domnul a spus: „Fiţi sfinţi, căci Eu sunt
sfânt." Creştinii primesc puterea de a trăi o
viaţă sfântă prin Duhul Sfanţ care locuieşte
în ei. Sfinţii din Vechiul Testament nu aveau
parte de acest ajutor şi de această binecuvân-
tare. Dar întrucât noi suntem cu mult mai
privilegiaţi, avem şi o răspundere cu atât
mai mare. Versetul din Levitic citat de Petru
capătă o nouă profunzime, sporindu-şi înţe-
lesul în NT. Este exact diferenţa dintre
formal şi vital. Sfinţenia era în VT idealul
lui Dumnezeu. Dar, prin venirea Duhului
adevărului, ea a căpătat o nouă calitate,
concretă, de zi cu zi.
1:17 Nu numai că suntem îndemnaţi la
sfinţenie, ci şi la o minte plină de reverenţă,
adică plină de o teamă cucernică, respec-
tuoasă, de o profundă apreciere faţă de ceea
ce este Dumnezeu. înseamnă în special a ne
da seama că Cel căruia ne adresăm cu cu-
vântul Tată este acelaşi care îi judecă pe
copiii Lui cu imparţialitate, după faptele lor.
Pe măsură ce ne dăm seama de dimensiunea
cunoştinţei Sale şi acurateţea judecăţii Sale,
trebuie să ajugem să trăim tot mai mult cu
frica de a nu face ceva care să nu-I fie pe
plac. Tatăl... judecă pe ai Săi în viaţa de
acum. Judecata păcătoşilor El I-a încredinţat-

1 Petru

1071

o Domnului Isus (loan 5:22).
Lincoln scrie: „El observă, notează totul,
să vadă dacă scopurile sunt integre, dacă
hotărârea minţii este luată în deplină cunoş-
tinţă de cauză şi dacă inima este pătrunsă de
adevărata dorinţă de a-I fi plăcuţi Lui."6
Noi trebuie să petrecem timpul şederii
noastre pe pământ cu frică. Creştinii nu sunt
acasă la ei pe acest pământ. Noi trăim într-o
ţară străină, exilaţi din patria noastră cereas-
că. De aceea, nu ar trebui să prindem rădă-
cini aici, nu ar trebui să ne „aşezăm", de
parcă aici ar fi locuinţa noastră permanentă.
Tot aşa, nu trebuie să imităm comportamen-
tul locuitorilor acestui pământ. Ci întotdeau-
na trebuie să ne aducem aminte care este
destinul nostru ceresc, neuitând nici o clipă
că suntem cetăţeni ai cerului.
1:18 înainte de convertirea lor, credin-
cioşii nu se deosebeau de restul lumii. Vor-
birea şi umblarea lor erau deşarte, uşuratice,
asemenea celor din jurul lor. Zielele acelea
dinainte de convertire sunt descrise prin cu-
vintele: felul deşart de vieţuire pe care 1-
aţi moştenit de la părinţii voştri. Dar creş-
tinii au fost răscumpăraţi din acea existenţă
deşartă printr-o extraordinară tranzacţie. Ei
au fost răscumpăraţi din sclavia conformării
la chipul lumii acesteia prin achitarea unui
extraordinar de mare preţ de răscumpărare.
Oare prin argint sau aur au fost răscumpă-
rate victimele răpirii (vezi Ex. 30:15)?
1:19 Nu, ci prin sângele scump al lui
Cristos — asemenea sângelui unui miel
desăvârşit, fără cusur. Cristos este un miel
fără cusur şi fără pată, adică El este abso-
lut perfect, în lăuntrul şi în exteriorul Său.
Dacă un credincios este inspitit vreodată să
se întoarcă la plăcerile şi distracţiile lumeşti,
să adopte modalităţi şi tipare lumeşti, să
devină ca lumea în căile ei false, atunci e
bine să-şi aducă aminte că Cristos Şi-a
vărsat sângele pentru a-1 izbăvi de acel fel
de a trăi. A reveni în lume înseamnă a
traversa din nou acea mare prăpastie peste
care Cristos a aruncat o punte, cu un preţ
atât de mare. Dar, şi mai mult, acest gest ar
echivala cu un act de neloialitate faţă de
Mântuitorul.
„Trebuie să stăm şi să cumpănim bine
lucrurile, pornind de la măreţia jertfei, în
comparaţie cu enormitatea păcatului. Iar
după aceea trebuie să ne hotărâm, odată
pentru totdeauna, să terminăm definitiv cu
tot ce ţine de lucrurile care L-au costat pe
Fiul lui Dumnezeu însăşi viaţa Sa."
1:20 Lucrarea lui Cristos pentru noi nu

a fost rezultatul unui gând târziu din partea
lui Dumnezeu. Răscumpărătorul a fost desti-
nat să moară pentru noi înainte de crearea
lumii. Dar la sfârşitul vremurilor, adică la
sfârşitul dispensaţiei legii, El S-a arătat din
cer ca să ne scape de vechiul nostru fel de
vieţuire. Lincoln comentează: „în aceste
vremuri din urmă — istoria morală a lumii
s-a încheiat la crucea lui Cristos. S-a mani-
festat pe deplin şi a ajuns la capătul său
înaintea lui Dumnezeu."7
Petru adaugă aceste consideraţii pentru
a imprima şi mai profund în noi importanţa
de a o rupe definitiv cu acest vechi sistem
al lumii, din care Cristos a murit ca să ne
smulgă. Suntem în lume, dar nu suntem din
lumea aceasta. Nu trebuie să ne izolăm de
oamenii neregeneraţi, ci mai degrabă trebuie
să le vestim evanghelia. Totuşi în relaţiile şi
tranzacţiile noastre cu ei niciodată nu trebuie
să luăm parte la păcatele lor, după cum nu
trebuie să le aprobăm. Trebuie să demon-
străm prin viaţa noastră că suntem copii ai
lui Dumnezeu. în momentul în care devenim
una cu lumea, mărturia noastră s-a şubrezit.
Cei din lume nu mai au nici un stimulent de
a fi convertiţi dacă nu vor putea sesiza o
deosebire în viaţa noastră — o deosebire
calitativă.
1:21 Suntem datori să ne arătăm loiali-
tatea faţă de Domnul Isus şi prin faptul că
prin EI am ajuns să credem în Dumnezeu.
El este Cel care ne-a dezvăluit inima Tată-
lui. După cum se exprimă W. T. P. Wolston:
„nu prin creaţie, nici prin providenţă, după
cum nu prin lege îl cunoaşte cineva pe
Dumnezeu, ci prin Cristos."8 Tatăl Şi-a
exprimat deplina satisfacţie faţă de lucrarea
răscumpărătoare a lui Cristos prin faptul că
L-a înviat din morţi şi L-a onorat cu locul
de cea mai înaltă glorie în cer. Rezultatul
tuturor acestora este faptul că credinţa şi
nădejdea noastră sunt în Dumnezeu. în El,
nu în actualul sistem rău al lumii, trăim, ne
deplasăm şi avem noi fiinţa.
1:22 Acum apostolul Petru îşi îndeamnă
cititorii să aibă o mintă pătrunsă de iubire
(1:22-2:3). Mai întâi, el descrie naşterea din
nou, scoţând în evidenţă că una din trans-
formările pe care le aduce ea este iubirea de
fraţi (1:22a). Apoi el imprimă în cititori
obligativitatea de a iubi (1:22b). Din nou el
revine la naşterea din nour, în special la
sămânţa din care a încolţit această viaţă
nouă — cuvântul lui Dumnezeu (1:23-25).
Din nou el subliniază obligaţiile ce le revin
celor care au primit Cuvântul (2:1-3).

1072

1 Petru

La 1:22a, Petru descrie mai întâi naşterea
din nou: Deci, ca unii care prin ascultarea
de adevăr, v-aţi curăţit sufletele.... înţele-
gem, desigur, că Dumnezeu este Cel care ne
curăţeşte sufletele când suntem mântuiţi; în
sens strict, noi nu posedăm puterea de a ne
curaţi singuri. Dar în această exprimare
figurată, se spune că aceia dintre noi care
am trăit experienţa curăţirii am realizat
această curăţire atunci când am crezut.
Mijlocul utilizat în procesul curăţirii este
ascultarea de adevăr. Este a doua oară că
Petru descrie credinţa mântuitoare ca un act
de ascultare (vezi 1:2). La Romani, Pavel
foloseşte de două ori sintagma „ascultarea
credinţei." în gândirea noastră nu trebuie să
separăm credinţa de ascultare. Adevărata
credinţă este o credinţă ascultătoare. Or,
acest lucru se poate realiza numai prin
Duhul.9
Unul din ţelurile naşterii din nou este
dragostea de fraţi neprefăcută. în sens
foarte real, noi suntem mântuiţi pentru ca să-
i iubim pe toţi fraţii şi surorile noastre de
credinţă. Prin această dragoste noi ştim că
am trecut din moarte la viaţă (1 loan 3:14)
şi prin aceasta, lumea ştie că suntem ucenicii
Domnului Isus (loan 13:35).
Prin urmare este cât se poate de logic să
ni se adreseze în continuare îndemnul: Iu-
biţi-vă cu căldură unii pe alţii, dintr-o
inimă curată. Este unul din multele cazuri
din NT în care o propoziţie declarativă
devine baza uneia imperative. Iată declaraţia:
întrucât v-aţi curăţit sufletele... într-o
dragoste sinceră de fraţi.... după care
urmează porunca: iubiţi-vă unii pe alţii
dintr-o inimă curată. Partea poziţională
devine baza părţii practice. Dragostea noas-
tră trebuie să fie caldă, izvorâtă dintr-o
inimă integră, cu toată tăria, sinceritatea, în
curăţie şi necontenit.
îndemnul de a ne iubi unii pe alţii este
un sfat deosebit de nimerit pentru cei ce trec
prin prigoane, deoarece se ştie că „în condi-
ţii de restrişte, până şi cele mai mici deza-
corduri capătă proporţii gigantice."
1:23 Din nou Petru îi readuce pe cititori
înapoi la naşterea din nou, de data aceasta
la sămânţa acelei naşteri: cuvântul lui
Dumnezeu. îndemnurile de la 2:1-3 se vor
baza pe acest adevăr.
Naşterea din nou nu este efectuată prin
sămânţa putrezicioasă, adică nu este pro-
dusă în acelaşi mod ca naşterea fizică. Viaţa
umană ia fiinţă prin intermediul seminţei
care trebuie să se supună legilor putrezirii

şi morţii. Viaţa fizică rezultantă are aceeaşi
calitate ca sămânţa din care a izvorât: este
de natură vremelnică.
Naşterea din nou este realizată prin
cuvântul Iui Dumnezeu. Pe măsură ce
oamenii aud ori citesc Biblia, ei sunt mus-
traţi de păcatele lor, şi fiind apoi convinşi că
Cristos este singurul Mântuitor suficient,
fiind convertiţi la Dumnezeu. Nimeni nu
poate fi mântuit fără ca, în vreun fel oare-
care, nepieritorul Cuvânt al lui Dumnezeu
să nu fi fost instrumentul acelei mântuiri.
Samuel Ridout comentează, în The Numeri-
cal Bible („Biblia numerică"):
...cele trei lucruri „nepieritoare" (incoruptibile,
neputrezicioase) pe care le avem în acest prim
capitol sunt: „o moştenire nepieritoare" (v. 4);
„o răscumpărare nepieritoare" (v. 18,19) şi „ne-
pieritorul cuvânt prin care suntem născuţi [din
nou] (v. 23). Astfel avem o natură care este
nepătată, în ton cu o moştenire nepătată de care
ne bucurăm, pe baza răscumpărării ce nu-şi
poate pierde niciodată valoarea. Ce minunat este
să vedem cum peste toate a fost pusă amprenta
perfecţiunii eterne, la toate acestea adăugându-se
corolarul atât de nimerit şi „nepieritor" al unui
duh blând şi liniştit (cap. iii. 4).10
Cuvântul este viu şi rămâne în veac."
Chiar dacă cerul şi pământul ar trece, el,
cuvântul, nu va trece niciodată, fiind stabilit
pe veci în cer. Iar viaţa pe care o produce
este, de asemenea, eternă. Cei care sunt
născuţi din nou prin cuvânt sunt îmbrăcaţi
cu caracterul veşnic al cuvântului.
în naşterea omenească, sămânţa care
produce un copil conţine, în germene, toate
trăsăturile copilului. De sămânţă depinde ce
va fi copilul acela în viaţă. Pentru scopurile
urmărite de discuţia noastră actuală, ne vom
mărgini la observaţia că după cum sămânţa
este pieritoare, tot aşa este şi viaţa umană
izvorâtă din ea.
1:24 Caracterul tranzitoriu al naturii
umane este subliniat prin citatul din Isaia
40:6, 7. Viaţa umană are aceeaşi natură
pieritoare ca a ierbii. Frumuseţea fizică nu
dăinuie mai mult decât florile de pe câmp.
Iarba se usucă, florile se veştejesc şi mor.
1:25 în contrast cu toate acestea, Cu-
vântul Domnului rămâne în veac (îs.
40:8). Prin urmare, viaţa nouă a credincio-
sului este la fel de nepieritoare. Acest cuvânt
nepieritor este mesajul evangheliei ce a fost
predicat cititorilor lui Petru, care a generat
naşterea lor din nou. A fost izvorul vieţii lor
veşnice.

1 Petru

1073

2:1 întrucât sunt părtaşi ai vieţii divine,
credincioşii trebuie să se dezbare odată
pentru totdeauna de următoarele fapte:
Răutatea (maliţiozitatea)—adăpostirea
în cugetul nostru a unor gânduri rele cu
privire la o persoană. Răutatea stârneşte
antagonismul, creând animozităţi, pică şi
resentimente şi făcându-1 pe cel ce e cuprins
de această maliţiozitate să facă planuri de
răzbunare, de vătămare a persoanei faţă de
care are această maliţionzitate, dorindu-i să
i se întâmple o nenorocire. Lui George
Washington Carver i s-a refuzat admiterea
la o universitate din pricina faptului că era
negru. După ani şi ani [când între timp el şi-
a dobândit o mare faimă], Carver a fost
rugat să precizeze numele acelei universităţi,
la care el a răspuns: „Nu are importanţă",
refuzând să nominalizeze acea universitate
şi dovedind că nu avea nici un sentiment de
mailiţiozitate la adresa ei.
înşelăciunea (viclenia) — orice formă
de necinste sau şiretlic (şi cât de mare este
spectrul formelor pe care le îmbracă acest
păcat!). înşelăciunea îl face pe cineva să
înşele la plata impozitelor, să copieze la
examene, să mintă cu privire la adevărata sa
vârstă, să miruiască autorităţile şi să încheie
tranzacţii dubioase în afaceri.
Prefăcătoria—nesinceritatea, ipocrizia,
falsitatea. Ipocrit este cel care se pretinde a
fi altceva decât este în realitate. Cel care se
preface că are o căsătorie fericită, când, de
fapt, în familia lui este un neîncetat front de
luptă. El se preface că este spiritual dumini-
ca, dar este firesc şi carnal ca o un ţap în
zilele de săptămână. El se preface că este
interesat de soarta altora, dar la baza adevă-
ratelor sale motive stă interesul propriu,
egoismul.
Invidia — gelozia fără perdea. Vine o
defineşte ca un sentiment de neplăcere, de
insatisfacţie manifestat de cineva când obser-
vă sau aude despre avantajele sau propăşirea
altora. Invidia a fost aceea care i-a determi-
nat pe mai marii preoţilor să-L dea pe Isus
pe în mâna lui Pilat, pentru a fi omorât
(Mat. 27:18). Invidia continuă să facă victi-
me şi în vremea noastră. Unele femei pot
avea priviri ucigătoare în ochii lor când îşi
privesc suratele ce au case mai frumoase,
grădini mai îngrijite, haine mai elegante sau
talente culinare superioare. Sau un bărbat va
lăuda autoturismul nou al unui semen sau
iahtul său, pe când în cugetul său va spune:
„Las' că am să-i arăt eu! Voi dobândi lu-
cruri şi mai grozave decât ale lui."

Vorbirea de rău (defăimarea)—vorbi-
rea pe la spate, bârfele maliţioase, acuzaţiile
şi afirmaţiile înveninate la adresa altora.
Defăimarea este încercarea de a ne prezenta
pe noi înşine într-o postură mai curată, prin
azvârlirea cu noroi asupra altora. Ea poate
îmbrăca forme dintre cele mai rafinate: „Da,
este o persoană admirabilă, dar, vedeţi, are
această mare slăbiciune...", după care este
înfipt cuţitul în spatele acelei persoane. Sau
păcatul acesta poate îmbrăca o formă reli-
gioasă: „Vreau să aduc la cunoştinţă acest
lucru doar la adresa adunării voastre, da
ştiaţi că...", după care urmează asasinarea
caracterului persoanei bârfite.
Toate aceste păcate sunt încălcări ale
poruncii de bază de a ne iubi semenii ca pe
noi înşine. Nici nu e de mirare că Petru ne
spune cât se poate de apăsat să ne lepădăm
de toate aceste păcate.
2:2 O a doua obligaţie care decurge din
faptul că suntem născuţi din nou este aceea
de a avea o sete nestinsă după laptele spiri-
tual curat al cuvântului. Păcatele menţionate
în versetuj precedent îngrădesc creşterea
spirituală. în schimb, cuvântul sănătos al lui
Dumnezeu ne face să ne dezvoltăm pe plan
duhovnicesc.
Sintagma: ca nişte prunci născuţi de
curând nu înseamnă neapărat că cititorii lui
Petru erau credincioşi de curând întorşi la
Dumnezeu. S-ar putea ca ei să fi fost cre-
dincioşi de câţiva ani buni. Dar fie că erau
tineri în credinţă, fie că erau mai înaintaţi,
ei trebuiau să înseteze după cuvântul lui
Dumnezeu cum însetează pruncii după lapte.
Ne putem forma o idee despre setea unui
bebeluş sănătos după modul nerăbdător,
agresiv şi hotărât în care suge.
Prin laptele curat al cuvântului un
credincios creşte din punct de vedere du-
hovnicesc.12 Ţelul final spre care trebuie să
tindă orice dezvoltare spirituală în viaţa
aceasta este acela de a deveni tot mai potri-
viţi chipului Domnului nostru Isus Cristos.
2:3 Dacă într-adevăr aţi gustat că
Domnul este bun. Ce stimulent extraordinar
pentru a înseta după laptele spiritual! Con-
juncţia dacă nu exprimă aici îndoiala, întru-
cât noi deja am gustat şi am văzut că Dom-
nul este bun (Ps. 34:8). Jertfa Sa pentru noi
a fost un act de nespusă bunătate şi îndurare
(Tit 3:4). Dar tot ce am gustat până acum
din bunătatea Lui ar trebui să ne trezească
apetitul de a dori să ne hrănim şi mai mult
din El. Gustul dulce al apropierii de El
trebuie să ne facă să ne îngrozim doar la

1074

1 Petru

gândul că am mai putea să ne îndepărtăm
vreodată de El!
D. Privilegiile sale în noua casă şi
în noua preoţie (2:4-10)
2:4 Acum Petru trece de la îndemnuri la
examinarea privilegiilor de care se bucură
credinciosul în noua casă (biserica) în noua
preoţie.
în noua ordine, Cristos este central, prin
urmare, noi venim la El. întrucât discuţia lui
Petru are în vedere imaginea unei clădiri şi
a unor materiale de construcţie, nu suntem
surprinşi să-L vedem pe Domnul prezentat
figurat ca o piatră. Mai întâi, El este piatra
vie — nu o piatră moartă sau lipsită de
viaţă, ci Unul care trăieşte în puterea unei
vieţi fără de sfârşit (Ev. 7:16).
Oricât de incredibil ni s-ar părea, El este
respins de oameni. în planurile lor stupide,
egoiste şi amatonceşti pe care le întocmesc
cu privire la viaţa lor, oamenii miopi nu au
loc pentru Creatorul şi Răscumpărătorul.
După cum nu s-a găsit loc pentru El la
hanul din Betleem, tot aşa nu se găseşte loc
pentru El în planul vieţii lor!
Dar nu opinia omului este aceea care
contează. înaintea lui Dumnezeu, Domnul
Isus este ales... şi scump. El este ales nu
doar ca piatra potrivită, ci şi indispensabilă.
Iar vajoarea Lui în faţa lui Dumnezeu este
inestimabilă; El este incalculabil de scump.
Dacă vrem să fim folosiţi în programul
de construcţie al lui Dumnezeu, trebuie să
venim la Cristos. Singura noastră calitate de
materiale adecvate de construcţie decurge
din identificarea noastră cu El. Suntem
importanţi doar în măsura în care contribuim
la slava Lui.
2:5 Casa spirituală este alcătuită din
toţi credincioşii în Cristos, fiind, prin urma-
re, totuna cu biserica. Biserica are acest
element comun cu templul din VT prin
faptul că este locuinţa lui Dumnezeu pe
pământ (1 Regi 6:11-13; Ef. 2:22). Dar se
arată şi contrastul dintre biserică şi templu
— care era o clădire fizică, tangibilă, con-
struită din materiale frumoase, dar lipsite de
viaţă şi pieritoare. Biserica este în schimb o
structură clădită din pietre vii.
Acum asistăm la o schimbare de meta-
foră de la casa spirituală la preoţia sfântă,
care funcţionează în legătură cu casa. Cre-
dincioşii nu sunt doar cărămizi vii în această
casă ci şi preoţi sfinţi. Sub legea mozaică,
preoţia era limitată la seminţia lui Levi şi la
familia lui Aaron. Dar şi celor ce erau preoţi

li se interzicea să se apropie de prezenţa lui
Dumnezeu. Numai marele preot putea să
facă acest lucru şi doar o singură zi din an
(Yom Kippur, Ziua Ispăşirii), urmând o
procedură strict prescrisă de Domnul pentru
acest eveniment.
în noua dispensaţie, toţi credincioşii sunt
preoţi, având acces instantaneu la Sala Tro-
nului universului, la orice oră din zi şi noap-
te. Funcţia lor este de a aduce jertfe duhov-
niceşti (spre deosebire de jertfele alcătuite
din animale, păsări sau ofrande cerealiere
din cadrul legii mozaice). Jertfele spirituale
ale preoţilor NT sunt:
1.	Prezentarea trupului  ca o jertfa vie,
sfântă şi acceptabilă înaintea lui Dum-
nezeu. Acesta este un act de închinare
spirituală (Rom. 12:1).
2.	Jertfa de laudă. „Adică rodul buzelor
care mărturisesc Numele Lui" (Ev. 13:-
15).
3.	Jertfa faptelor bune. „Să nu daţi uitării
facerea de bine..." Această jertfă este
plăcută lui Dumnezeu (Ev. 13:16).
4.	Jertfa bunurilor noastre sau finanţele
noastre. „Să nu uitaţi... dărnicia." Şi
această jertfa este plăcută Domnului (Ev.
13:16).
5.	Jertfa slujirii. Pavel descrie slujba sa faţă
de Neamuri drept o ofrandă preoţească
(Rom. 15:16).
Aceste jertfe sunt plăcute Iui Dumnezeu
prin Isus Cristos. Numai prin Isus Cristos,
Mijlocitorul nostru, ne putem apropia de
Dumnezeu, de la bun început, şi numai El
poate face ca ofrandele noastre să fie accep-
tabile înaintea lui Dumnezeu. Tot ce facem
noi — închinarea noastră, slujirea noastră—
poartă semnul nedesăvârşirii, al întinării
produse de păcat. Dar înainte de a ajunge la
Tatăl, tot ceea ce facem noi trece prin Dom-
nul Isus. El îndepărtează orice păcat şi
astfel, când ajunge la Dumnezeu Tatăl, este
cu totul vrednic de primit.
Marele preot din VT purta o plăcuţă de
aur pe turbanul său, cu inscripţia: SFINŢE-
NIA DOMNULUI (Ex. 28:36). Ea viza
orice păcat care putea fi implicat în ofran-
dele aduse de oameni (Ex. 28:38). Prin
urmare, Marele Preot al nostru poartă o
mitră în folosul nostru, care vizează orice
greşeală omenească pe care am putea-o
comite în jertfele aduse de noi.
Preoţia tuturor credincioşilor este un
adevăr care trebuie înţeles, crezut şi savurat
cu toată bucuria de toţi creştinii. In acelaşi
timp, nu avem voie să comitem abuzuri cu

1 Petru

1075

privire la acest adevăr. Deşi toţi credincioşii
sunt preoţi, nu fiecare preot are dreptul de
a predica sau de a-i învăţa pe alţii în aduna-
re. Există anumite mijloace de control de
care trebuie să ţinem seama.
1.	Femeilor li se interzice să-i înveţe pe
bărbaţi sau să aibă autoritate asupra lor; ele
trebuie să tacă (1 Tim. 2:12).
2.	Bărbaţii care vorbesc trebuie să facă
acest lucru în calitate de oracole ale lui
Dumnezeu (1 Pet. 4:11). Asta înseamnă că
ei trebuie să aibă asigurarea distinctă asupra
faptului că vorbesc cuvintele pe care doreşte
Dumnezeu să le rostească ei cu acel prilej.
3.	Toţi credincioşii posedă un anumit
dar, după cum orice mădular din trupul
uman are o anumită funcţie (Rom. 12:6;
1 Cor. 12:7). Dar nu toate darurile presupun
vorbirea în public. Nu toţi au darurile spe-
ciale de slujire ca evanghelişti, păstori sau
învăţători (Ef. 4:11).
4.	Un tânăr trebuie să reaprindă darul lui
Dumnezeu care este în el (2 Tim. 1:6). Dacă
darul acela presupune predicarea, învăţătura
sau altă formă de vorbire în public, atunci
trebuie să i se dea prilejul de a-şi exercita
darul respectiv în adunare.
5.	Vedem  cum  funcţionează  preoţia
credincioşilor în situaţia de la 1 Corinteni
14:26: „Atunci ce este de făcut, fraţilor?
Când vă adunaţi laolaltă, fiecare dintre voi
are un psalm, are o învăţătură, are o desco-
perire, are un cuvânt în limbă, are o inter-
pretare: toate să se facă spre zidire (edifica-
re).';
In acelaşi capitol găsim o sumedenie de
mijloace de control, care limitează exercita-
rea în public a darurilor într-o adunare, cu
scopul de a se asigura ordinea şi edificarea.
Preoţia universală a creştinilor nu trebuie fo-
losită cu scopul de a justifica abuzurile în
adunarea locală.
2:6 Având în continuare imaginea unei
clădiri în minte, Petru revine la Cristos,
piatra, şi în special la Cristos ca piatra
unghiulară. Citând din Isaia 28:16, el arată
că rolul lui Cristos de piatră unghiulară a
fost prezis în Scriptură. El arată că Dumne-
zeu a hotărât ca Cristos să aibă această
poziţie unică, în sensul că El este o piatră
aleasă şi scumpă, fiind cu totul vrednic de
încredere. Nici o persoană care se încrede
în El nu va fi dezamăgită.
Cuvântul tradus prin piatră unghiulară13
din acest fragment poate fi înţeles în cel
puţin trei feluri, fiecare aplicându-se cu
temei şi forţă egale la Domnul Isus.

1.	în arhitectura contemporană piatra
unghiulară se aşează la baza unui unghi
(colţ), unde leagă două ziduri între ele,
simbolizând temelia pe care se reazimă
întreaga clădire. Cristos este piatra unghiu-
lară, singura temelie autentică (1 Cor. 3:10,
11), Cel care i-a unit pe iudeii credincioşi cu
Neamurile credincioase (ca două ziduri într-
o singură clădire), făcând din cele două
elemente un singur om nou (Ef. 2:13, 14).
2.	Unii învăţaţi sunt de părere că această
piatră este cheia de boltă a unui arc. Este
piatra care completează arcul, susţinând
întreaga  clădire,  asigurându-i  coeziunea.
Desigur,  Domnul  nostru  întuneşte  toate
calităţile acestei descrieri. El este piatra cea
mai elevată din cadrul arcului. Fără El clădi-
rea nu ar avea tărie sau coeziune.
3.	O a treia interpretare este că piatra
descrisă ar fi piatra din vârful unei pirami-
de, ocupând locul cel mai elevat din cadrul
construcţiei. Este singura piatră cu coforma-
ţie unică din cadrul construcţiei, care îi
imprimă întregii piramide forma ei. Este
piatra care se aşează la urmă de tot. Tot aşa
şi Cristos este Piatra din vârful bisericii,
Piatra cu adevărat unică. Biserica îşi derivă
caracterul de la El. Când va veni El, clădirea
va fi terminată.
El este o piatră aleasă şi scumpă. El
este ales în sensul că Dumnezeu L-a ales să
ocupe locul de onoare supremă; El este
scump pentru că nu mai este nici unul ca
El.
Cine crede în El cu nici un chip nu va
fi dat de ruşine. Pasajul original din Isaia,
din care sunt citate aceste cuvinte, sună
astfel: „cine crede nu va acţiona pripit."
Faceţi o joncţiune între aceste două serii de
cuvinte şi veţi obţine minunata promisiune
că cei care îl au pe Cristos ca piatră un-
ghiulară vor fi scutiţi de experienţe umili-
toare, frustrante şi de frenezia pripei.
2:7 în versetele precedente Domnul Isus
a fost prezentat ca piatra vie, piatra respinsă,
piatra scumpă şi piatra unghiulară. Acum,
fără să folosească acelaşi cuvânt, Petru pare
să-L înfăţişeze ca o piatră de încercare. O
piatră de încercare are darul de a arăta dacă
anumite minerale, prin frecarea cu această
piatră, sunt autentice sau false. Aşa, de
pildă, piatra de încercare poate arăta dacă o
pepită este într-adevăr o bucată de aur, sau
doar aurul prostului.
Când oamenii intră în contact cu Mân-
tuitorul, li se arată ce sunt în realitate. în
atitudinea lor faţă de El ei se descoperă pe

1076

1 Petru

ei înşişi. Pentru credincioşii adevăraţi, El
este scump; necredincioşii îl resping. Cre-
dinciosul îşi poate forma o mică idee despre
cât de scump e El încercând să-şi imagineze
cum ar fi viaţa fără El. Toate plăcerile lu-
meşti nu sunt nici măcar o clipă „vrednice
de a fi puse alături de viaţa plină de Cris-
tos". El se deosebeşte „din zece mii" şi
„toată fiinţa Lui este plină de farmec" (Cânt.
Cânt. 5:10, 16).
Dar care e situaţia celor care sunt neas-
cultători sau care nu cred?14 Scriitorul
Psalmului 118 a prezis că această piatră
scumpă avea să fie respinsă de constructori,
dar ulterior avea să devină piatra din capul
unghiului.
A circulat intens o legendă în legătură
cu clădirea templului lui Solomon, care
ilustrează perfect această profeţie. Pietrele
pentru templu au fost pregătite dinainte la
o carieră din apropiere, fiind aduse pe şan-
tier pe măsură ce era nevoie de ele. într-o
zi, lucrătorii de la carieră au expediat o
piatră cu o conformaţie şi proporţii unice.
Zidarii nu i-au găsit nici un loc în cadrul
clădirii, drept care au prăvălit-o peste coama
dealului, unde, cu timpul, a ajuns să fie
năpădită de muşchi şi buruieni. Cânt templul
era pe terminate, zidarii au solicitat o piatră
cu anumite dimensiuni. Dar pietrarii de la
carieră au răspuns: „V-am trimis piatra aceea
de multă vreme." Apoi, în urma unei căutări
atente, piatra respinsă a fost găsită şi aşezată
la locul cuvenit în cadrul templului.
Aplicaţia este evidentă. Domnul Isus S-a
prezentat naţiunii Israel cu ocazia Primei
Sale Veniri. Poporul, dar mai ales dregătorii,
nu au avut loc pentru El în structura lor. L-
au respins şi L-au dat să fie răstignit.
Dar Dumnezeu L-a înviat din morţi şi L-
a aşezat la dreapta Sa în cer. Când Cel
Respins va reveni pe pământ, El va veni ca
Rege ale regilor şi Domn al domnilor. A-
tunci El va fi manifestat în public ca piatra
din capul unghiului.
2:8 Tabloul se schimbă din nou, de la
imaginea lui Cristos ca piatră de încercare
şi piatră din capul unghiului la Cristos pia-
tra de poticnire. Isaia a prezis că pentru cei
care nu cred, El va deveni o piatră care îi va
face pe oameni să se poticnească şi o stâncă
ce-i va face să cadă (Isa. 8:14, 15).
Această profeţie s-a împlinit literalmente
în istoria naţiunii Israel. Când a venit Mesia
al lor, evreii au fost ofensaţi de originea Sa
şi modul Său simplu de viaţă. Ei ar fi pre-
ferat un demagog politic şi un personaj

militar cu mână de fier. în pofida celor mai
convingătoare dovezi, ei au refuzat să-L
accepte ca Mesia cel făgăduit.
Dar asta nu se aplică numai la Israel.
Pentru oricine nu vrea să creadă în Isus El
devine o piatră de poticnire şi o stâncă de
cădere, care îl face să se poticnească şi să
cadă. Oamenii ori I se închină Lui, cu pocă-
inţă şi credinţă, ajungând să fie mântuiţi, ori
se poticnesc de El, ajungând în iad. „Ceea
ce putea constitui mântuirea lor devine cauza
mai profundei lor condamnări." Nu poate
exista neutralitate; El trebuie să fie ori Mân-
tuitorul, ori Judecătorul.
Ei se împiedică, fiind neascultători de
Cuvânt. De ce se împiedică? Nu datorită
unor dificultăţi cinstite de ordin intelectual.
Nu pentru că ar exista la Domnul Isus vreun
lucru care să facă imposibilă credinţa în El.
Ei se împiedică pentru că în mod deliberat
sunt neascultători faţă de Cuvânt. Problema
rezidă în voinţa omului. Motivul pentru care
oamenii nu sunt mântuiţi este că nu vor să
fie mântuiţi (loan 5:40).
Ultima parte a versetului 8, la aceasta
au fost rânduiţi, pare să lase să se înţeleagă
că ei au fost destinaţi să nu asculte de Cu-
vânt. Să fie oare acesta înţelesul propoziţiei?
Nicidecum, ci versetul acesta ne învaţă că
toţi cei care cu bună ştiinţă, cu premeditare,
nu ascultă de Cuvânt, sunt destinaţi să se
poticnească. Cuvintele (în engleză, n.tr.): la
care au fost rânduiţi se referă la textul
anterior: Ei se împiedică, fiind neascultă-
tori de Cuvânt. Dumnezeu a decretat ca toţi
cei care refuză să se plece înaintea Domnu-
lui Isus se vor poticni. Dacă cineva se încă-
păţânează să rămână în necredinţă, arunci
este rânduit să se poticnească. „Nedisponibi-
litatea de a asculta face din poticnire o
concluzie de la sine înţeleasă" (JBP).
2:9 în continuare Petru se ocupă de
privilegiile credincioşilor. Ei sunt o genera-
ţie aleasă, o preoţie regală, o naţiune
sfântă, poporul special al lui Dumnezeu.
Dar Dumnezeu făgăduise chiar aceste privi-
legii israeliţilor, dacă ei ar fi ascultat de El:
Acum, dacă veţi asculta glasul Meu şi dacă veţi
ţine legământul Meu, veţi fi ai Mei dintre toate
popoarele, căci tot pământul este al Meu. îmi
veţi fi o împărăţie de preoţi şi un popor sfânt...
(Ex. 19:5, 6a).
Datorită necredinţei, Israel a pierdut
realizarea făgăduinţei lui Dumnezeu iar
naţiunea a ratat locul de popor ales al lui

1 Petru

1077

Dumnezeu. în vremea de acum, biserica
ocupă locul favorizat pe care Israel 1-a
pierdut prin neascultare.
Credincioşii sunt astăzi naţiunea aleasă
de Dumnezeu înainte de întemeierea lumii
ca să fie ai lui Cristos (Ef. 1:4). Dar în loc
să fie o rasă pământească, având o descen-
denţă comună şi caracteristici fizice distinc-
tive, creştinii sunt un popor ceresc, cu o
descendenţă divină şi asemănări spirituale.
Credincioşii sunt, de asemenea, o preoţie
regală. Este a doua oară când se pomeneşte
cuvântul preoţie în acest capitol. In versetul
5, se spune că credincioşii sunt preoţi sfinţi,
care aduc jertfe spirituale. Acum ni se spune
că sunt preoţi regali, ce vestesc excelenţele
lui Dumnezeu. Ca preoţi sfinţi ei intră în
templul din cer prin credinţă şi închinare. Ca
preoţi regali, ei ies în lume ca martori.
Această deosebire din cadrul preoţiei este
ilustrată prin întemniţarea lui Pavel şi Sila
la Filipi. Ca preoţi sfinţi, ei au cântat laude
lui Dumnezeu la miezul nopţii; ca preoţi
regali ei i-au predicat temnicerului evanghe-
lia (Fapte 16:25,31).
Credincioşii sunt o naţiune sfântă.
Intenţia lui Dumnezeu a fost ca Israel să fie
o naţiune care să se remarce prin sfinţenie.
Dar israeliţii s-au coborât la practicile păcă-
toase ale vecinilor păgâni. Şi astfel Israel a
fost dat la o parte, pentru o vreme, biserica
fiind acum naţiunea sfântă a lui Dumnezeu.
în fine, creştinii sunt un popor pe care
Dumnezeu Şi 1-a câştigat să fie al Lui. Ei îi
aparţin Lui în mod unic, fiindu-i de o va-
loare specială.
Ultima parte a versetului 9 descrie res-
ponsabilitatea celor care sunt noua rasă a lui
Dumnezeu, noua preoţie, noua naţiune şi
noul popor. Noi trebuie să vestim excelen-
ţele Aceluia care ne-a chemat din întuneric
la minunata Sa lumină. Cândva orbecăiam
prin întunericul păcatului şi al ruşinii. Dar,
printr-o uluitoare izbăvire, am fost strămutaţi
în împărăţia scumpului Său Fiu. Pe cât de
apăsător era întunericul, pe atât de străluci-
toare şi de limpede este acum lumina ce ne
învăluie. O, cât de mult ar trebui să se înalţe
strigătele noastre de laudă la adresa Celui
care a făcut toate acestea pentru noi!
2:10 Petru încheie această secţiune prin-
tr-o trimitere la Osea. Folosindu-se de tragi-
ca viaţă de familie a acestui profet pentru a
ne preda o lecţie practică, Dumnezeu a rostit
judecata asupra naţiunii Israel. Datorită
necredincioşiei israeliţilor faţă de El, Dum-
nezeu a spus că nu va mai avea milă de ei

şi că nu vor mai fi poporul Său (Os. 1:6, 9).
Dar darea la o parte a Israelului nu a fost
definitivă, întrucât tot Domnul a făgăduit că
într-o zi Israelul va fi refăcut:
„...Voi avea îndurare de ea, care nu căpătase
îndurare; apoi le voi zice celor care nu erau
poporul Meu: «Tu eşti poporul Meu!» şi ei vor
zice: «Tu eşti Dumnezeul meu!»" (Os. 2:23).
Unii din oamenii cărora le scria Petru
făcuseră cândva parte din naţiunea Israel.
Acum ei erau membri ai bisericii. Prin
credinţa în Cristos, ei deveniseră poporul lui
Dumnezeu, în timp ce iudeii necredincioşi
erau lepădaţi în continuare.
Aşadar Petru vede condiţia iudeilor
convertiţi din vremea sa ca o împlinire
parţială a textului de la Osea 2:23. în Cristos
ei au devenit noul popor al lui Dumnezeu;
în Cristos, ei au căpătat îndurare. Această
mână de evrei mântuiţi a beneficiat de bine-
cuvântările promise Israelului prin Osea cu
mult înainte ca Israelul să se bucure pe plan
naţional de ele.
Nimeni nu trebuie să conchidă din acest
pasaj de la Petru că, întrucât biserica este
acum poporul lui Dumnezeu, El a terminat
cu Israelul ca naţiune. După cum nimeni nu
trebuie să tragă concluzia că biserica este
acum Israelul lui Dumnezeu sau că făgădu-
inţele făcute Israelului se aplică acum bi-
sericii. Israel şi biserica sunt entităţi separate
şi distincte şi o înţelegere a acestei dins-
tincţii este una din cele mai importante chei
pentru interpretarea cuvântului profetic al lui
Dumnezeu.
Israel a fost poporul ales, pământesc, al
lui Dumnezeu din vremea când a fost che-
mat Avraam până la venirea lui Mesia.
Răzvrătirea şi necredincioşia naţiunii au
atins punctul culminant când a fost răstignit
Cristos pe cruce. Datorită acestui păcat care
a pus capac la toate, Dumnezeu a dat la o
parte, pentru o vreme, poporul Său ales,
Israel. Israeliţii sunt şi astăzi poporul Său,
din vremuri străvechi, dar nu poporul Său
ales:
în veacul de acum, Dumnezeu are un
nou popor — biserica. Această epocă a
bisericii formează o paranteză în relaţiile lui
Dumnezeu cu Israelul. Când se va fi închis
paranteza, adică atunci când biserica este
răpită la cer, Dumnezeu îşi va relua relaţiile
Sale cu Israelul. Atunci o rămăşiţă credin-
cioasă din naţiunea Israel va deveni din nou
poporul lui Dumnezeu.

1078

1 Petru

împlinirea definitivă a profeţiei lui Osea
este încă în viitor. Ea va avea loc la a doua
venire a lui Cristos. Naţiunea care L-a res-
pins pe Mesia, israeliţii „îşi vor întoarce
privirile spre Mine, pe care L-au străpuns.
Da, îl vor plânge cum plânge cineva pe
singurul lui fiu şi-L vor jeli amarnic, cum
plânge cineva un întâi-născut" (Zah. 12:10).
Atunci, un Israel pocăit şi credincios va
căpăta îndurare şi va deveni din nou poporul
lui Dumnezeu.
Ideea pe care o subliniază Petru în verse-
tul 10 este că evreii credincioşi de azi bene-
ficiază de o împlinire anticipată a profeţiei
lui Osea, pe când evreii necredincioşi conti-
nuă să fie înstrăinaţi faţă de Dumnezeu,
împlinirea deplină şi definitivă a profeţiei va
avea loc atunci când „Izbăvitorul va ieşi din
Sion" şi „va îndepărta nelegiuirea de la
Iacob" (Rom. 11:26).
II. RAPORTURILE CREDINCIOSULUI
(2:11-4:6)
A. Ca pelerin în relaţie cu lumea
(2:11, 12)
2:11 în mare parte, restul cărţii 1 Petru
se ocupă de conduita care trebuie să-1 carac-
terizeze pe creştin în diversele raporturi din
viaţa sa. Petru le aminteşte credincioşilor că
sunt străini şi călători în această lume şi că
acest fapt trebuie să-şi pună amprenta pe
întreaga lor comportare. Ei sunt călători în
sensul că trăiesc într-o ţară străină, unde nu
au drepturile de cetăţeni. Ei sunt pelerini în
sensul că sunt obligaţi să trăiască, pentru o
vreme, într-un loc care nu este patria lor.
Imnuri de demult, cum este şi cel din
care vom cita câteva rânduri, ne amintesc că
suntem pelerini pe acest pământ:
Chemaţi de sus şi oameni cereşti din naştere
(Care eram cândva doar cetăţeni ai pământului),
Ca pelerini aici jos, suntem în căutarea patriei
cereşti,
A moştenirii noastre în veacurile ce vor veni.
Suntem doar străini aici; de aceea, nu tânjim
După o patrie pe pământ, care Ţie, Doamne, nu
ţi-a dat decât un mormânt;
Crucea Ta a rupt legăturile ce ne ţineau legaţi
de acest pământ,
Făcându-ne parte de-a Ta comoară, în strălucite
meleaguri cereşti.	—James G. Deck
Dar aceste sentimente au dispărut, în
mare parte, din imnologia noastră actuală.
Când biserica a ajuns să se simtă bine în
lumea aceasta, ni se pare că ar fi un gest de

făţărnicie să cânte despre experienţa noastră
în sferele cereşti.
Când citim îndemnul de a ne feri de
poftele cărnii, care se războiesc împotriva
sufletului, gândul ne duce imediat la păcate-
le sexuale. Dar ele au o aplicaţie mult mai
cuprinzătoare, referindu-se la orice dorinţă
puternică ce este în dezacord cu voia lui
Dumnezeu. Aici sunt incluse şi consumul
excesiv de mâncare şi băutură, grija prea
mare acordată trupului, prin perioade de
somn foarte mari, îndârjirea de a aduna
bunuri materiale sau alergarea după plăcerile
lumeşti. Toate aceste lucruri poartă un răz-
boi necontenit împotriva bunăstării noastre
spirituale, împiedicând deplina noastră co-
muniune cu Dumnezeu şi întârziind creşterea
noastră duhovnicească.
2:12 Nu numai că trebuie să aplicăm
disciplina în zonele din viaţa noastră în care
am ajuns să ne complăcem, ci trebuie să
avem o purtare onorabilă15 în mijlocul
Neamurilor, adică în lumea păgână. în
vremea noastră avem datoria să nu ne con-
formăm viaţa după modelul lumii. Dimpotri-
vă, trebuie să păşim în ritmul altui toboşar.
în mod aproape sigur nu vom putea evita
criticile îndreptate împotriva noastră. în
vremea când şi-a redactat Petru scrisoarea
aceasta, scrie Erdman:
...creştinii erau defăimaţi, fiind consideraţi fără
religie, datorită faptului că nu se închinau la zeii
păgâni, şi înapoiaţi mintal sau asceţi, pentru că
se abţineau de la viciile atât de răspândite în
vremea lor. De asemenea, erau consideraţi
neloiali guvernului, pentru că mărturiseau ade-
ziunea şi loialitatea lor faţă de un Rege ceresc.'6
Asemenea critici nu pot fi evitate. Dar sub
nici o formă credincioşii nu au voie să dea
lumii motive întemeiate de a le aduce atari
reproşuri. Toate defăimările îndreptate împo-
triva noastră trebuiesc infirmate prin pilda
vie a unei trăiri pline de fapte bune. Atunci
pârâşii noştri vor fi obligaţi să slăvească pe
Dumnezeu în ziua cercetării.
O zi a cercetării este orice timp în care
Domnul se apropie, fie în har, fie în judeca-
tă. Sintagma e folosită la Luca, 19:41-44.
Isus a plâns pentru Ierusalim pentru că
Ierusalimul nu a cunoscut vremea cercetării
sale, adică Ierusalimul nu şi-a dat seama că
Mesia venise deja, cu iubire şi îndurare. în
contextul de faţă sensul sintagmei ar putea
fi următorul: (1) Ziua în care harul lui Dum-
nezeu îi va cerceta pe critici, aceştia fiind

1 Petru

1079

mântuiţi sau (2) ziua judecăţii când cei
nemântuiţi vor sta înaintea lui Dumnezeu.
Saul din Tars ilustrează prima interpre-
tare. El făcuse parte din tagma celor care
l-au acuzat pe Ştefan, dar faptele bune să-
vârşite de Ştefan au triumfat asupra opo-
ziţiei. Când Dumnezeu 1-a cercetat pe Saul,
având milă de el pe drumul spre Damasc,
acest fariseu pocăit L-a slăvit pe Dumnezeu,
urmând după aceea exemplul lui Ştefan,
influenţându-i pe alţii prin strălucirea unei
vieţi pline de Cristos, după cum arată şi
Jowett:
O viaţă trăită frumos este aceea care-i determină
pe oameni să-şi înalţe gândurile spre Dumnezeul
cel slăvit, aducându-i omagiu. Când privesc ei
Divinul realizat în omenesc, sunt atraşi şi ei la
părtăşia cerească. Dar ei trebuiesc atraşi nu prin
elocvenţa exprimării noastre, ci prin strălucirea
purtării noastre. Prin înrâurirea harului unei
trăiri nobile noi avem datoria de „a reduce la
tăcere ignoranţa oamenilor nepricepuţi" şi
tăcerea aceea va fi pentru ei prima etapă din
viaţa lor când ei vor începe să aspire spre
consacrare.17
Potrivit celei de-a doua interpretări, gân-
dul care se desprinde este că cei nemântuiţi
vor fi nevoiţi să slăvească pe Dumnezeu în
ziua judecăţii, căci nu se vor mai putea
scuza, întrucât nu numai că au auzit evan-
ghelia, ci au şi văzut cu ochii lor viaţa trăită
de rudele creştine, de prietenii şi vecinii lor
creştini. Atunci Dumnezeu va fi justificat
prin purtarea neprihănită a copiilor Săi.
B. Ca cetăţean, în relaţie cu stăpânirea
(2:13-17)
2:13 Următoarele cinci versete se ocupă
de relaţia creştinului cu stăpânirea (cu auto-
rităţile administraţiei de stat şi locale). Cu-
vântul cheie este supuşi. De fapt, porunca
de a fi supuşi apare de patru ori în această
epistolă.
Cetăţenii trebuie să se supună autorităţi-
lor (2:13).
Sclavii trebuie să se supună stăpânilor
lor (2:13).
Soţiile trebuie să se supună soţilor lor
(3:1).
Credincioşii tineri trebuie să se supună
bătrânilor (5:5). Lyall spune:
Răspunsul suprem pe care îl poate da creştinul
la persecuţiile îndreptate împotriva sa, la adresa
detractorilor şi a criticilor este cel al unei vieţi

fără vină, al unei conduite ireproşabile şi al unei
atitudini de cetăţean de nădejde. în special...
supunerea este o virtute eminamente cristiani-
că.lx
Autorităţile de pe pământ au fost institu-
ite de Dumnezeu (Romani 13:1). Dregătorii
sunt slujitorii lui Dumnezeu (Rom. 13:4).
Chiar dregătorii necredincioşi sunt oamenii
lui Dumnezeu, pe plan oficial. Chiar dacă
sunt dictatori sau tirani, domnia lor este mai
bună decât dacă n-ar exista nici o stăpânire.
Absenţa totală a legilor şi regulilor echiva-
lează cu anarhie. Or, nici o societate nu
poate dăinui în condiţii de anarhie. Prin
urmare, orice guvern este mai bun decât nici
un guvern. Ordinea este preferabilă haosului.
Credincioşii trebuie să se supună oricărei
instituţii omeneşti pentru Domnul. Proce-
dând aşa, ei împlinesc voia Sa, făcând ceea
ce-i este plăcut Lui. Aceste instrucţiuni se
aplică la împărat sau la orice demnitar su-
prem. Chiar dacă se întâmplă ca palatul
imperial să fie ocupat de Nero, îndemnul
general de care trebuie să ţină seama creş-
tinii este de a-i fi supuşi.
2:14 Porunca de a asculta se aplică şi la
oficialităţile din gradele subordonate ale
ierarhiei, cum ar fi guvernatorii. Aceste
autorităţi sunt autorizate de Dumnezeu să-i
pedepsească pe infractori şi să-i laude pe cei
ce respectă legea. De fapt, autorităţile nu
prea au timpul sau înclinaţia de a-i lăuda pe
cei guvernaţi, dar asta nu afectează cu nimic
responsabilitatea creştinului de a le fi supus!
Istoricul Arnold Toynbee a observat că:
„atâta timp cât păcatul originar rămâne
element prezent în natura umană, Cezar nu
va rămâne nicicând şomer."
Desigur, există şi excepţii de la această
regulă. Sunt situaţii în care ascultarea nu
este indicată. Dacă autorităţile pământeşti îi
ordonă unui credincios să acţioneze contrar
voii descoperite a lui Dumnezeu, atunci
credinciosul are datoria să nu asculte de
aceste autorităţi. In cazul acesta, el răspunde
în faţa unei autorităţi superioare, el trebuind
să asculte mai mult de Dumnezeu, decât de
oameni (Fapte 5:29). Dacă este supus unor
pedepse pentru nesupunerea sa, trebuie să le
îndure cu bărbăţie. Sub nici o formă nu are
voie să se răzvrătească sau să caute să răs-
toarne guvernul sau autoritatea respectivă.
Privită din punct de vedere strict legal,
acţiunea de introducere clandestină a Biblii-
lor în ţările cu regimuri totalitare este o
încălcare a legii. Dar cei angajaţi în această

1080

1 Petru

acţiune se supun unei legi cu ascendent
asupra oricărei legi omeneşti — respectiv
poruncii de a merge în toată lumea, vestind
evanghelia. Prin urmare, ei nu pot fi con-
damnaţi de pe temeiuri biblice.
Să presupunem că guvernul îi ordonă
unui creştin să se înroleze la armată. Este el
obligat să se supună şi să poarte arme? Dacă
va considera că acest lucru este în directă
contradicţie cu cuvântul lui Dumnezeu, mai
întâi va trebui să epuizese toate opţiunile
care-i stau la dispoziţie de înrolare ca ne-
combatant sau ca un „conscientious objec-
tor". Dacă toate aceste opţiuni au fost explo-
rate şi găsite nevalabile, atunci va trebui să
refuze ordinul de înrolare şi să sufere conse-
cinţele.
Mulţi creştini nu au scrupule de conşti-
inţă cu privire la participarea în cadrul forţe-
lor militare. Este o chestiune în care fiecare
trebuie să fie pe deplin convins în cugetul
său, lăsându-le şi altora dreptul de a nu fi de
acord cu poziţia adoptată de ei.
întrebarea dacă un creştin trebuie să
voteze sau să se angajeze în politică aparţine
altui plan. Guvernul nu cere aceste lucruri,
deci nu se pune problema ascultării sau
neascultării. Fiecare trebuie să acţioneze în
lumina principiilor de conduită şi cetăţenie
găsite în Biblie. Şi aici trebuie să acordăm
libertate celor cu puncte diferite de vedere
şi să nu insistăm ca alţii să fie neapărat de
aceeaşi părere cu noi.
2:15 Voia lui Dumnezeu este ca oamenii
Săi să trăiască în mod onorabil şi fără vină,
aşa încât cei neconvertiţi să nu aibă nici un
temei legitim de acuzaţie la adresa lor. Prin
trăirea unei vieţi exemplare, creştinii pot şi
trebuie să demaşte neştiinţa oamenilor fără
minte. S-ar putea ca aceasta să se facă în
amfiteatrul unei universităţi sau în laborato-
rul unei instituţii de cercetări sau chiar la
amvon. Petru spune că unul din cele mai
bune răspunsuri pe care le putem da la
asemenea izbucniri este o viaţă sfântă.
2:16 Purtaţi-vă ca nişte oameni liberi.
Noi nu suntem în robie sau în sclavie faţă
de autorităţile civile. Nu avem de ce să
trăim în servitute sau teroare. La urma urme-
lor, noi suntem oamenii liberi ai Domnului.
Dar asta nu înseamnă că suntem liberi să
păcătuim. Libertatea nu înseamnă liberti-
nism. Libertatea nu presupune fărădelege.
Deci niciodată nu trebuie să ne folosim de
libertatea pe care o avem ca pretext pentru
a face ceea ce este rău. Neascultarea pă-
cătoasă nu trebuie justificată niciodată prin

scuze de natură pseudo-spirituală. Cauza lui
Cristos nu propăşeşte niciodată prin recur-
gerea la o mascaradă din partea unor oameni
îmbrăcaţi în veşminte clericale.
Dacă trăim ca robi ai lui Dumnezeu,
relaţia noastră cu autorităţile administraţiei
de stat şi locale va intra pe făgaşul ei nor-
mal. Noi trebuie să ne purtăm pe măsura
luminii prezenţei Sale, trebuie să ascultăm
de El în toate lucrurile şi toate să le facem
spre slava Lui. Cel mai bun cetăţean este
credinciosul care trăieşte ca sclav al Dom-
nului. Din nefericire, majoritatea adminis-
traţiilor nu-şi dau seama cât de mult dato-
rează creştinilor care cred în Biblie şi o
trăiesc în viaţa lor de toate zilele.
Gândiţi-vă la sintagma: robi ai Iui Dum-
nezeu. „Cerul — spune F. B. Meyer —
transformă până şi termenii cei mai înfrico-
şători în explozii de lumină, până când
expresia terorii devine ţinta năzuinţelor
noastre celor mai nobile."19
2:17 Nici o relaţie a vieţii nu poate fi
lăsată în afara sferei responsabilităţii creşti-
ne. Prin urmare, Petru examinează întregul
spectru, prin patru porunci concise:
Cinstiţi pe toţi oamenii. Nu putem
cinsti întotdeauna cuvintele sau comportarea
lor. Dar ne putem aduce aminte că viaţa
oricărui om este mai de preţ decât lumea
întreagă. Putem da recunoaştere faptului că
fiecare persoană a fost creată după chipul şi
asemănarea lui Dumnezeu. Nu trebuie să
uităm niciodată că Domnul Isus a sângerat
şi a murit până şi pentru cel mai nevrednic
om din lume.
Iubiţi-i pe fraţi. Trebuie să-i iubim pe
toţi oamenii, dar în special avem obligaţia
de a-i iubi pe membrii familiei noastre
spirituale. Aceasta e o dragoste după chipul
iubirii lui Dumnezeu faţă de noi. Este total
nemeritată, fiind îndreptată asupra celor
lipsiţi de dragoste, necâutând răsplată şi fiind
mai tare ca moartea.
Temeţi-vă de Dumnezeu. Noi ne temem
de El atunci când ne închinăm înaintea Lui
cu toată reverenţa, recunoscându-L ca Domn
suprem. Prin urmare, slăvirea Lui devine
prioritatea numărul unu în viaţa noastră. Noi
ne temem să facem vreun lucru care ar
putea să-i fie Lui neplăcut şi ne temem ca
nu cumva să-L reprezentăm incorect înaintea
oamenilor.
Daţi cinste regelui! Petru revine la tema
dregătorilor pământeni, ca o ultimă aducere
aminte a acestui subiect. Noi trebuie să-i
respectăm pe cei care ne guvernează ca fiind

1 Petru

1081

oficiali rânduiţi de Dumnezeu pentru res-
pectarea ordinii şi legalităţii. Asta înseamnă
că trebuie să plătim impozite celor cărora
le datorăm impozite, vamă celor care le
datorăm vamă şi frică celor cărora le dato-
răm frică" (Rom. 13:7). în general vorbind,
creştinul poate trăi sub orice formă de gu-
vernământ. Singura situaţie în care i se
porunceşte să nu se supună autorităţilor
pământeşti este atunci cînd a proceda astfel
ar însemna să-şi compromită loialitatea sau
ascultarea sa faţă de Domnul Isus Cristos.
C. Ca slujitor, în relaţie cu Stăpânul Său
(2:18-25)
2:18 Este semnificativ faptul că NT le
oferă mai multe îndrumări servitorilor decât
regilor. Mulţi dintre credincioşii din epoca
primară a bisericii erau servitori şi Scriptura
ne arată că majoritatea creştinilor proveneau
din păturile mijlocii sau de jos ale societăţii
(Mat. 11:5; Marcu 12:37; 1 Cor. 1:26-29).
Pasajul acesta este adresat servitorilor
din casele celor avuţi, dar principiile se
aplică şi la salariaţi de tot felul. îndemnul
general adresat tuturor este de a ne supune
stăpânului cu tot respectul. Este un fapt bine
statornicit al vieţii că în orice societate sau
organizaţie trebuie să existe o autoritate, pe
de o parte, şi oameni care se se supună
acelei organizaţii, pe de altă parte. Este spre
binele oricărui servitor să fie supus stăpânu-
lui, deoarece în caz contrar nu ar putea
funcţiona nici un loc de muncă. Dar este
mult mai important pentru un creştin să se
supună. Aici nu este implicat doar salariul
său, ci de ascultarea Iui depinde însăşi măr-
turia lui.
Ascultarea nu trebuie să difere în funcţie
de temperamentul patronului. Oricine poate
da dovadă de supunere faţă de un patron sau
un şef bun şi blând. Credincioşii sunt che-
maţi să meargă mai departe, fiind respectu-
oşi şi ascultători chiar şi cu cei aspri şi greu
de mulţumit. O atare comportare va ieşi în
evidenţă, dovedind că este cu adevărat creş-
tină.
2:19 Când suferim pe nedrept, avem
parte de bunăvoinţa lui Dumnezeu. Lui îi
face plăcere să constate că suntem atât de
conştienţi de relaţia noastră cu El, încât
îndurăm dureri nemeritate fără să ne răzbu-
năm sau să răspundem cu aceeaşi monedă
la răul care ni s-a făcut. Când acceptăm cu
blândeţe tratamentul nedrept, îl etalăm pe
Cristos: această viaţă supranaturală va fi
răsplătită cu bunăvoinţa lui Dumnezeu, care

ne va spune: „Bravo".
2:20 Nu există nici o virtute în a suferi
cu răbdare pentru faptele rele pe care le-am
comis. Negreşit lui Dumnezeu nu I se aduce
slavă printr-o asemenea purtare. O atare
suferinţă nu ne va scoate niciodată în evi-
denţă ca creştini, după cum nu-i va face pe
alţii să devină creştini. Dar când suferim în
linişte pentru că am făcut ceea ce este bine,
această suferinţă contează, căci este atât de
nefirească, atât de ruptă de lumea din jurul
nostru, încât oamenii sunt şocaţi şi mustraţi
de păcatele lor, ajungând, se speră, prin
aceasta la mântuire.
2:21 Gândul suferinţei credincioşilor din
pricina neprihănirii conduce inevitabil la
pasajul acesta sublim despre măreţul exem-
plu lăsat nouă de Domnul Isus. Nimeni nu
a fost tratat atât de nedrept ca El, după cum
nimeni nu a îndurat această suferinţă cu mai
multă răbdare.
Am fost chemaţi să ne purtăm cum S-a
purtat El, să suferim pentru relele comise de
alţii. Cuvântul folosit aici în original pentru
exemplu transmite ideea unui caiet în care
s-au aşternut rânduri scrise de o mână mă-
iastră. Elevul caută să reproducă originalul
cât mai fidel cu putinţă. Când copiază cu
atenţie modelul dat, scrisul lui e destul de
frumos. Dar cu cât se îndepărtează de acest
model, cu atât mai mult suferă scrisul său.
Siguranţa noastră constă în rămânerea cât
mai aproape de Original.
2:22 Domnul nostru nu a suferit pentru
propriile Sale păcate, pentru că nu a avut
nici un păcat. „El n-a cunoscut nici un
păcat" spune textul de la 2 Cor. 5:1. „El n-a
făcut păcat (versetul acesta); „în El nu a
fost nici un păcat" (1 loan 3:5).
Vorbirea Lui nu a fost niciodată întinată
de viclenie. El n-a minţit niciodată, nici
măcar nu a umbrit adevărul. Gândiţi-vă
numai! Cândva a trăit pe această planetă
Cineva care a fost absolut cinstit, absolut
degajat de orice şiretenie sau viclenie.
2:23 Când a fost provocat, Şi-a păstrat
liniştea şi seninătatea. Când a fost insultat,
nu a răspuns cu aceeaşi monedă. Când a
fost învinuit, nu a răspuns înapoi. Când a
fost acuzat, nu S-a apărat. El a fost în chip
atât de minunat liber de orice dorinţă de
răzbunare. Un autor anonim a scris urmă-
toarele:
Este un semn de cea mai profundă şi autentică
smerenie să ne vedem pe noi înşine condamnaţi
fără pricină şi să tăcem în asemenea împrejurări.

1082

1 Petru

A tăcea când suntem insultaţi şi nedreptăţiţi este
un mod foarte nobil de a-L imita pe Domnul
nostru. Când ne aducem aminte în câte feluri a
suferit El, care nu a meritat nici una din aceste
suferinţe, cum mai putem să ne simţim îndem-
naţi să ne apărăm şi să ne scuzăm când suntem
şi noi insultaţi sau nedreptăţiţi?
Când a suferit, nu a ameninţat. „Nici
un cuvânt lipsit de delicateţe sau marcat de
ameninţare nu i-a scăpat de pe buzele Sale."
Poate că agresorii Lui au confundat această
tăcere cu slăbiciune din partea Sa. Dar dacă
ar fi cercetat mai cu de-a-mănuntul ar fi
constatat că nu este slăbiciune, ci tărie su-
pranaturală!
Pe ce resurse ascunse S-a bazat El când
nu a răspuns la abuzuri neprovocate? El S-a
încrezut în Dumnezeu, care judecă drept.
Şi noi suntem chemaţi să procedăm la fel:
Preaiubiţilor, nu vă răzbunaţi singuri, ci lăsaţi
loc mâniei lui Dumnezeu; căci este scris: „Răz-
bunarea este a Mea, Eu voi răsplăti", zice
Domnul. Deci, „dacă-i este foame vrăjmaşului
tău, dă-i să mănânce; dacă-i este sete, dă-i să
bea; căci, făcând astfel, vei îngrămădi cărbuni
aprinşi pe capul lui." Nu te lăsa biruit de rău,
ci biruieşte răul prin bine (Rom. 12:19-21).
2:24 Suferinţele Mântuitorului au fost nu
doar exemplare, ci şi ispăşitoare. Noi nu
putem imita suferinţele Sale în această
privinţă, şi Petru nu sugerează că ar trebui
să încercăm să facem acest lucru. Mai de-
grabă, argumentul pare să fie următorul:
Agonia Mântuitorului nu a fost provocată de
păcatele Lui, căci nu a avut nici un păcat.
Ci pentru păcatele noastre a fost ţintuit El
pe cruce. Pentru că El a suferit pentru păca-
tele noastre o dată pentru totdeauna, noi nu
trebuie să ne îngăduim niciodată să ajungem
în poziţia în care să trebuiască să suferim
pentru ele. Faptul că El a murit pentru ele
trebuie să ne facă să murim faţă de ele. Şi
totuşi nu e doar o chestiune de bunătate
negativă; noi nu trebuie doar să murim faţă
de păcat, ci şi să trăim pentru neprihănire.
Prin rănile Lui aţi fost vindecaţi. în o-
riginal cuvântul răni e redat la singular, su-
gerind probabil faptul că trupul Său a fost
tot o masă de răni cumplite. Care ar trebui
să fie, prin urmare, atitudinea noastră faţă de
păcat, având în vedere cât de mult L-a costat
pe Mântuitorul nostru vindecarea noastră?
Theodoret comentează: „O nouă şi ciudată
metodă de vindecare. Doctorul a suferit

costul, bolnavul căpătând vindecarea."
2:25 înainte de convertire, noi eram ca
nişte oi rătăcite — pierduţi, sfâşiaţi, zdro-
biţi, sângerânzi. Menţionarea de către Petru
a oilor rătăcite este ultima din cele şase
referiri la Isaia 53 în acest pasaj:
v. 21 Cristos... a suferit pentru noi (cf. Isa.
53:4, 5).
v. 22   El nu a comis nici un păcat, nici nu
s-a găsit vicleşug in gura Lui (cf.
Isa. 53:9).
v. 23    Când a fost insultat, nu a răspuns cu
insulte (cf. Isa. 53:7).
v. 24   El a purtat păcatele noastre în tru-
pul Său pe lemn (cf. Isa. 53:4, 11).
v. 24   Prin rănile Lui aţi fost vindecaţi (cf.
Isa. 53.5).
v. 25    Căci eraţi ca nişte oi rătăcite (cf.
Isa. 53:6).
Când suntem mântuiţi, ne întoarcem la
Păstorul — la Păstorul cel bun care Şi-a dat
viaţa pentru oi (loan 10:11; marele Păstor
care „are grijă cu toată tandreţea şi neobosit
de turma pentru care Şi-a vărsat sângele," şi
Păstorul cel dintâi, care în curând Se va
arăta ca să-Şi conducă oile la păşunile mă-
noase de acolo de sus, de unde ele nu vor
mai rătăci.
Convertirea înseamnă revenirea la Supra-
veghetorul20 sufletelor noastre. Noi eram ai
Lui prin creaţie, dar ne-am pierdut prin pă-
cat. Acum ne întoarcem la grija şi paza Lui,
unde suntem în deplină siguranţă pe veci.
D. Ca soţie în relaţie cu soţul ei (3:1-6)
3:1 Petru a subliniat obligaţia creştinilor
de a fi supuşi autorităţilor şi stăpânilor din
lumea aceasta. Acum el abordează chestiu-
nea supunerii soţiilor faţă de soţii lor.
Fiecare soţie trebuie să fie supusă soţului
ei, fie că acesta e credincios, fie că nu e.
Dumnezeu i-a acordat bărbatului poziţia de
cap, şi este voia Lui ca femeia să recunoască
autoritatea bărbatului. Relaţia dintre soţi şi
soţie este o întruchipare a relaţiei dintre
Cristos şi biserică. Femeia trebuie să asculte
de soţul ei, după cum biserica trebuie să
asculte de Cristos.
Dar în societatea noastră contemporană,
această învăţătură este considerată demodată.
Femeile ocupă poziţii tot mai ridicate, de
exercitare a autorităţii asupra bărbatului şi
societatea noastră capătă un tot mai pronun-
ţat caracter matriarhal. în multe biserici,
femeile par a fi mai active şi mai talentate
decât bărbaţii. Dar Cuvântul Iui Dumnezeu
rămâne neschimbat. Poziţia de cap a barba-

1 Petru

1083

tului este ordinea divină, lăsată de Dumne-
zeu. Indiferent cât de rezonabile ar părea
argumentele, ori de câte ori femeia va uzur-
pa poziţia de autoritate a bărbatului, exerci-
tându-şi conducerea asupra sa, această situa-
ţie nebiblică va duce numai la o stare de
haos şi necazuri.
Chiar arunci când soţul unei femei este
necredincios, ea trebuie să-1 respecte, recu-
noscând că este capul ei. Aceasta va consti-
tui o mărturie pentru el despre credinţa ei în
Cristos. Purtarea ei de soţie ascultătoare,
iubitoare şi devotată ar putea contribui la
câştigarea sufletului său, aducându-1 la
Mântuitorul.
în plus, s-ar putea să-1 câştige fără
cuvânt. Asta înseamnă că nu e nevoie ca
soţia să-i predice tot timpul soţului ei. E
posibil ca soţiile care îşi cicălesc soţii încon-
tinuu, turnând cu forţa evanghelia pe gâtul
lor, să le facă, de fapt, mai mult rău. Accen-
tul se pune aici pe câştigarea soţului de către
soţie prin transpunerea în practică a lui
Cristos, prin felul în care îşi trăieşte ea viaţa
înaintea soţului, zi de zi.
Dar să presupunem că un soţ se ameste-
că în viaţa creştină a soţiei sale. Ce trebuie
să facă ea în acest caz? Dacă soţul îi cere
să nesocotească o poruncă clară a Scripturii,
atunci ea are datoria să nu asculte de soţul
ei, ci să fie fidelă Domnului. Dar dacă la
mijloc este un privilegiu creştin, mai degra-
bă decât o îndatorire clar definită, atunci ea
trebuie să-i fie supusă soţului şi să renunţe
la privilegiul respectiv.
Când Petru se referă la soţia creştină
căsătorită cu un soţ păgân, el nu aprobă prin
asta căsătoria unui credincios cu un partener
necredincios. Acest lucru nu este permis de
voia lui Dumnezeu. Mai degrabă, apostolul
se ocupă de cazurile în care soţia a fost
mântuită după ce a avut loc căsătoria. Obli-
gaţia ei este de a fi supusă chiar unui soţ
necredincios.
3:2 Soţul nemântuit va fi, probabil, im-
presionat de purtarea curată şi plină de tea-
mă a soţiei sale. Duhul lui Dumnezeu poate
să Se folosească de această mărturie a soţiei
pentru a-1 convinge şi mustra pe soţ de
păcătoşenia sa, ajutându-1 să creadă în Cris-
tos.
George Müller relatează cazul unui
cetăţean german bogat, a cărui soţie era o
credincioasă devotată. Omul acesta era dedat
la băutură, întârziind multe seri pe la cârciu-
mă. Dar soţia lui îi trimitea pe servitori la
culcare, rămânând până se întorcea el acasă

şi primindu-1 cu dragoste, fără să-i spună
vreo vorbă de ocară sau să se plângă. Ba,
uneori trebuia să-1 şi dezbrace şi să-1 urce în
pat.
într-una din aceste seri, când rămăsese
ca de obicei la cârciumă, până târziu, i-a
spus unuia din ortacii lui: „Pun pariu că
dacă mergem acasă la mine, o vom găsi pe
soţia mea trează, aşteptându-mă. Ai să vezi
cum mă va întâmpina la uşă şi-mi va face
o primire regală, ba chiar o să pună masa
pentru noi, dacă o voi ruga."
La început tovarăşii lui de beţie s-au
arătat cam sceptici, dar până la urmă s-au
decis să meargă să vadă dacă este adevărat
ce li s-a spus. Şi, negreşit, soţia lui a venit
la uşă, învoindu-se îndată să le dea de mân-
care, fără cea mai mică urmă de resentiment.
După ce i-a servit, s-a retras în camera ei.
De îndată ce a ieşit ea din sufragerie, unul
din bărbaţi a început să-1 condamne pe soţ.
„Ce fel de om eşti tu, de o tratezi pe femeia
aceasta cumsecade în aşa hal?" Şi imediat
acest critic s-a sculat şi a plecat, fără să
termine de mâncat. Rând pe rând ceilalţi au
procedat la fel, fără să-şi termine masa.
După ce s-a frământat vreo jumătate de
oră, soţul a fost cuprins de o adâncă mus-
trare pentru răutatea lui şi în special pentru
modul neomenos în care îşi trata soţia. S-a
dus în camera soţiei, i-a solicitat să se roage
pentru el, s-a pocăit de păcatele lui şi s-a
predat lui Cristos. începând din acel mo-
ment, a devenit un ucenic devotat al Dom-
nului Isus, fiind câştigat fără nici un cuvânt!
George Müller încheie cu următorul sfat:
Nu te descuraja dacă trebuie să suferi de pe
urma rudelor neconvertite. Poate că foarte
curând Domnul îţi va împlini dorinţa inimii,
răspunzând la rugăciunile pe care le-ai înălţat
pentru întoarcerea lor. Dar, între timp, caută să
prezinţi adevărul nu adresându-le reproşuri
pentru purtarea lor faţă de tine, ci purtându-te
faţă de ei cu toată blândeţea, supuşenia şi bună-
tatea Domnului Isus Cristos.21
3:3 în acest verset s-ar părea, la prima
vedere, că se trece la tema modului de a se
îmbrăca al femeilor, dar Ia o examinare mai
atentă se va vedea că apostolul se ocupă, în
principal, de modalităţile cele mai adecvate
în care o soţie poate să fie plăcută soţului ei
şi să-1 slujească. Nu înfăţişarea ei exterioară
este aceea care îl va influenţa atât de mult,
cât viaţa ei lăuntrică de sfinţenie şi supunere.
Există mai multe podoabe exterioare

1084

1 Petru

care trebuiesc evitate:
1.	Aranjarea (împletirea) părului. Unii
cred că prin asta se înţelege interdicţia
de a folosi orice împrelitură, chiar şi cea
mai simplă. Dar mult mai probabil este
că Petru condamnă aici excesele comise
prin recurgerea la coafuri foarte sofisti-
cate, cu împletituri  „terasate", foarte
populare pe vremea aceea la Roma.
2.	Purtarea de podoabe de aur. Unii
înţeleg prin asta că sunt interzise orice
bijuterii de aur. Alţii cred că e vorba de
evitarea unor excese în portul de biju-
terii.
3.	Portul de îmbrăcăminte elegantă. Evi-
dent nu se interzice portul de îmbrăcă-
minte, ci purtarea unor rochii ostentative.
Citiţi Isaia 3:16-25 pentru a vedea ce
crede Dumnezeu despre toate formele de
podoabe extravagante!
ÎMBRĂCĂMINTEA CREŞTINĂ
în chestiunea modului de a ne îmbrăca
şi al portului de bijuterii, există norme care
se aplică la toţi credincioşii, fie bărbaţi, fie
femei. Primul principiu care se impune este
cel al costului. Câţi bani cheltuim pentru
îmbrăcăminte? Sunt toate articolele necesa-
re? Nu cumva ar putea fi cheltuiţi banii
respectivi în scopuri mai bune?
întâi Timotei 2:9 interzice hainele scum-
te: „nu cu... îmbrăcăminte scumpă." Nu se
pune problema dacă ne dă mâna sau nu să
cumpărăm aceste lucruri. Este un păcat din
partea unui creştin să cheltuiască banii pe
haine scumpe, deoarece Dumnezeu interzice
acest lucru. în plus, principiul compasiunii
ne interzice de asemenea să facem acest
lucru. Starea disperată în care se găsesc
semenii noştri din alte ţări, năpădiţi de nevoi
spirituale şi fizice, evidenţiază nepăsarea de
care dau dovadă cei ce cheltuiesc bani în
mod inutil pe îmbrăcăminte.
Asta se aplică nu numai la calitatea
hainelor pe care le cumpărăm, ci şi la canti-
tatea acestora. Dulapurile unor creştini arată
ca nişte adevărate magazine de confecţii.
Adesea când pleacă aceştia în voiaj, vei
putea observa bara pe care au montat-o
deasupra banchetei din spate a autoturismu-
lui, pe care stau atârnate o sumedenie de
rochii, cămăşi şi costume care tind să rivali-
zeze cu mostrele unui vânzător ambulant de
confecţii.
De ce procedăm astfel? Oare nu din
orgoliu? Pentru că ne place să ni se facă
complimente referitoare la gusturile noastre

rafinate şi la aspectul nostru elegant. Chel-
tuiala pe care o presupune cumpăratul de
haine este doar unul din principiile care ar
trebui să ne fie îndrumar în opţiunile pe care
le exercităm la acest capitol.
Un alt principiu este modestia. Pavel
spune: „cu bunăcuviinţă şi cumpătare." Bu-
năcuviinţă s-ar putea traduce şi prin „decen-
ţă". Una din funcţiile îndeplinite de îmbră-
căminte este aceea de a acoperi goliciunea
omului. Cel puţin, aşa au stat lucrurile la
început. Dar în vremea noastră hainele par
să fie croite în mod express pentru a dezvă-
lui zone tot mai mari din anatomia corpului
uman. în felul acesta, omul a ajuns să-şi
găsească desfătarea în ruşinea lui. Nu trebuie
să ne surprindă faptul că oameni necredin-
cioşi procedează astfel, dar este şocant să-i
vedem pe unii creştini imitându-i.
Dar termenul „modest" mai poate avea
şi înţelesul de „atractiv", implicaţia fiind că
un creştin trebuie să se îmbrace îngrijit. Nu
suntem cu nimic mai virtuoşi dacă ne îm-
brăcăm dezordonat, în haine ponosite. Os-
wald Chambers a spus că neglijenţa şi înfăţi-
şarea şleampătă este o insultă la adresa
Duhului Sfânt. Hainele credinciosului trebuie
să fie curate, călcate, bine întreţinute, ele
trebuind să-i vină bine pe corp.
în general, creştinul trebuie să evite să
se îmbrace cu haine la modă, care ar atrage
atenţia asupra sa, deoarece nu asta este
funcţia sa în viaţă. El nu se află pe pământ
ca podoabă, ca ornament, ci ca o mlădiţă
roditoare altoită în Viţă. Noi putem atrage
atenţia asupra noastră în multe feluri, un
mod fiind acela de a purta haine învechite.
Creştinul trebuie să evite şi purtarea unor
articole vestimentare fie deosebit de lipsite
de gust, fie ţipătoare sau bizare.
In fine, creştinul — şi aici sunt vizaţi în
primul rând credincioşii tineri — trebuie să
evite hainele sugestive sau provocatoare.
Deja ne-am referit la articolele „la modă",
care sfidează decenţa, dezvelind în mod
nepermis trupul. Dar e posibil ca hainele să
acopere întreg corpul, şi totuşi să trezească
pofte păcătoase în alţii. Moda din zilele
noastre nu are deloc scopul de a promova
spiritualitatea. Dimpotrivă, ea reflectă obse-
sia faţă de sex ce predomină în epoca noas-
tră. Credinciosul nu are voie niciodată să
poarte haine care să stârnească poftele sau
să-i împiedice pe alţii să trăiască o viaţă
creştină.
Desigur, marea problemă este enorma
presiune socială din vremea noastră de a ne

1 Petru

1085

determina să ne punem de acord cu felul de
a fi al celorlalţi. Dar asta a fost o problemă
dintotdeauna şi va rămâne mereu o proble-
mă. Creştinii trebuie să aibă multă integritate
pentru a se împotrivi curentelor extremiste
din cadrul modei, din cadrul opiniei publice
şi al modului de a se îmbrăca, adoptând o
manieră care să fie în armonie cu principiile
evangheliei şi cu propăşirea acesteia.
Dacă îl facem pe Cristos Domnul gar-
derobei noastre, toate vor fi în ordine.^
3:4 îmbrăcămintea care îi conferă o
frumuseţe autentică unui credincios este
omul ascuns al inimii. Coafurile „la modă",
bijuteriile scumpe şi hainele elegante sunt
pieritoare. Prezentându-ne acest contrast viu,
Petru ne îndeamnă să facem o opţiune, să
alegem. F. B. Meyer face următoarea remar-
că: „Sunt destui din aceia care-şi împodo-
besc omul din afară cu multă dibăcie, pe
când omul dinăuntru este îmbrăcat în zdren-
ţe. Apoi sunt unii ale căror haine sunt foarte
sărăcăcioase, dar lăuntrul lor este plin de
glorie."22
Oamenii cred că bijuteriile sunt de preţ;
Dumnezeu consideră de mare preţ... un
duh blând şi liniştit.
3:5 Femeile evlavioase din NT se împo-
dobeau prin cultivarea frumuseţii morale şi
spirituale a vieţii lăuntrice. Un aspect al a-
cestei frumuseţi era supunerea plină de
devotament faţă de soţii Jor. Aceste femei
nădăjduiau în Dumnezeu. în centrul vieţii lor
era Dumnezeu. Dorind să-I fie plăcute în
toate lucrurile, ele recunoşteau ordinea lăsată
de El în familie, fiind supuse soţilor lor.
3:6 Sara este citată ca exemplu, în
această privinţă. Ea 1-a ascultat pe Avraam,
numindu-1 „domnul ei". Asta ne readuce la
Geneza 18:12, unde citim că Sara a spus
acest lucru „în sinea ei". Cu alte cuvinte, nu
s-a lăudat cu voce tare despre supunerea ei
faţă de Avraam, numindu-1 în public domn.
Mai degrabă, în viaţa ei lăuntrică ea 1-a
recunoscut ca şi cap al ei şi această recu-
noaştere s-a oglindit în acţiunile ei.
Femeile acestea care urmează exemplul
Sarei sunt fiicele ei. Femeile evreice sunt
descendente ale Sarei în ce priveşte naşterea
naturală. Dar ca să fie fiicele ei în sensul cel
mai bun, ele trebuie să imite caracterul ei.
Copiii trebuie să poarte asemănarea membri-
lor familiei.
Ele trebuie să facă binele, nelăsându-se
înspăimântate de nimic. Asta înseamnă că
o soţie creştină trebuie să-şi împlinească ro-

lul rânduit de Dumnezeu ca ajutor supus şi
ascultător, fără să se teamă, chiar dacă tre-
buie să sufere din partea soţului ei necredin-
cios o purtare nerezonabilă, desigur, excep-
tând acele cazuri în care el este violent sau
constituie o ameninţare pentru viaţa ei.
E. Ca soţ, în relaţie cu soţia sa (3:7)
Acum apostolul îşi îndreaptă atenţia spre
soţi, arătând îndatoririle corespunzătoare de
care trebuie să se achite şi ei. Astfel ei
trebuie să dea dovadă de consideraţie faţă de
soţiile lor, arătându-le dragoste, curtoazie şi
înţelegere. Ei trebuie să manifeste faţă de
soţiile lor acea purtare plină de tandreţe care
se cuvine sexului mai slab.
în vremea de acum, când asistăm la
mişcarea de eliberare a femeilor. Biblia ar
putea părea neadecvată când se le numeşte
pe femei vase mai slabe. Dar este un fapt
incontestabil al vieţii că majoritatea femeilor
sunt mai slabe decât bărbaţii, pe plan fizic.
Tot aşa, în general vorbind, femeia nu are
aceeaşi putere de a-şi stăpâni emoţiile, fiind
de multe ori călăuzită mai mult de reacţiile
ei emotive, decât de gândirea logică şi raţio-
nală. Printre punctele ei forte nu stă şi cântă-
rirea unor probleme profunde de ordin teolo-
gic. Şi, în general, ea este mai dependentă
de bărbat.
Dar faptul că o femeie este mai slabă în
anumite privinţe nu înseamnă că este infe-
rioară omului. Biblia niciodată nu sugerează
că aşa ar sta lucrurile. Tot aşa, nu înseamnă
că ea nu ar putea fi mai puternică sau mai
competentă decât bărbatul în anumite dome-
nii. In realitate, femeile sunt mai devotate lui
Cristos decât bărbaţii. De asemenea, sunt
mai capabile de a suporta perioade îndelun-
gate de durere sau de adversitate.
Atitudinea unui bărbat faţă de soţia sa
trebuie să ţină cont de faptul că ea este co-
moştenitoare împreună cu el a harului vieţii.
Asta se referă la o căsătorie în care ambii
sunt credincioşi. Deşi mai slabă decât băr-
batul în anumite privinţe, femeia se bucură
de o poziţie egală în faţa lui Dumnezeu,
împărţind egal darul vieţii veşnice. De ase-
menea, ea este mai mult decât egalul soţului
ei în privinţa aducerii pe lume a vieţii fizice.
Când există dezarmonie, rugăciunile sunt
împiedicate. Bigg spune: „Suspinele soţiei
rănite se interpun între rugăciunile soţului şi
urechea lui Dumnezeu."23 Tot aşa, este
foarte greu ca un cuplu să se roage împreu-
nă atunci când părtăşia lor a fost întreruptă.
Pentru pacea şi bunăstarea familiei, este

1086

1 Petru

important ca soţul şi soţia să respecte urmă-
toarele reguli de bază:
1.	Păstraţi o atitudine de cinste absolută
pentru a putea avea baza unei încrederi
reciproce.
2.	Păstraţi canalele de comunicaţie des-
chise. Trebuie să existe o constantă disponi-
bilitate de a discuta lucrurile. Când li permit
tensiunilor să se acumuleze „în cazan", este
inevitabilă producerea unei' explozii. Din
atitudinea de discutare a lucrurilor nu trebuie
să lipsească disponbilitatea de a spune: „îmi
pare rău" şi „lartă-mă", acestea trebuind
spuse, probabil, la infinit.
3.	Treceţi cu vederea greşeli mici şi
ciudăţenii ale celuilalt. Dragostea acoperă o
mulţime de păcate. Nu pretindeţi perfecţiu-
nea la alţii, când dvs. nu sunteţi în stare s-o
realizaţi în propria dvs. persoană.
4.	Străduiţi-vă să ajungeţi la unitate în
problema   finanţelor.   Evitaţi   cheltuielile
excesive, cumpăratul în rate şi pofta de a
ţine pasul „cu Ioneştii", ca să spunem aşa.
5.	Nu uitaţi că dragostea este o poruncă,
iar nu o emoţie necontrolabilă. Dragostea
înseamnă tot ce este cuprins la 1 Corinteni
13. De pildă, dragostea este curtenitoare.
Asta te va păzi de a-ţi critica partenerul de
viaţă sau de a-1 critica în faţa altora. Dra-
gostea te va păzi de a te certa în faţa copii-
lor, fapt de natură să submineze securitatea
lor. în acestea şi într-o sumedenie de alte
feluri, dragostea creează o atmosferă fericită
în familie, alungând cearta şi despărţirile.
F.  Ca frate, în relaţie cu comunitatea de
fraţi şi surori („părtăşia") (3:8)
Că acest verset se ocupă în principal de
creştin şi relaţia sa cu fraţii şi surorile din
cadrul părtăşiei pare evident din îndemnul
la unitate şi dragoste frăţească. Celelalte trei
îndemnuri ar putea avea o aplicaţie mai
largă.
Cuvintele: în sfârşit nu înseamnă că a-
postolul Petru e pe cale să-şi încheie episto-
la. El s-a adresat până acum diverselor ca-
tegorii de indivizi, cum ar fi servitori, soţii
şi soţi. Acum, în, final, îi are în vedere pe
toţi.
Toţi să fiţi în acelaşi gând. Nu se cere
prin asta ca toţi creştinii să aibă aceleaşi
vederi în toate privinţele, întrucât asta ar fi
uniformitate, nu unitate. Cea mai bună
formulă este cuprinsă în binecunoscuta
expresie: în cele fundamentale, unitate; în
cele neesenţiale: libertate; în toate, dragoste!
Noi trebuie să avem compasiune unii pen-

tru alţii. Textual asta înseamnă „să partici-
păm la suferinţa altora" şi îndemnul este
deosebit de adecvat când se adresează celor
prigoniţi. Sfatul este valabil pentru toate
timpurile, căci nici o epocă nu a fost scutită
de suferinţe.
Dragostea frăţească. Un autor anonim
a scris următoarele:
Providenţa nu ne întreabă pe cine am dori să-i
avem de fraţi — căci această alegere s-a făcut
în locul nostru. Dar suntem rugaţi să-i iubim,
indiferent de predilecţiile şi gusturile noastre
particulare. Bine, vei zice, dar asta este imposi-
bil! Nu uita însă că dragostea adevărată nu iz-
vorăşte neapărat din emoţiile tale, cât din voinţa
ta. Dragostea nu e constituită atât de mult din
sentimente, ci din acţiuni. Nu se manifestă prin
cuvinte plăcute, ci prin fapte nobile şi altruiste.
Miloşi (sau, în engleză: cu o inimă
duioasă), adică având o inimă sensibilă la
nevoile şi sentimentele altora. Este inima
care refuză să fie rece, pasivă, nepăsătoare
sau cinică, chiar atunci când este supusă la
maltratări.
Smeriţi (sau curtenitori24). Pare a fi atât
de adecvat să vedem curtoazia inclusă între
virtuţile creştine. în mod esenţial, ea înseam-
nă a te gândi cu smerenie la alţii, a-i pune
pe alţii pe locul întâi; a spune şi a face ceea
ce este amabil, plăcut, cu bun simţ. Curtoa-
zia întotdeauna îi va servi pe alţii înainte de
a se servi pe sine, exprimând apreciere
promptă pentru bunătatea ce i s-a arătat.
Curtoazia nu este niciodată bădărană, vul-
gară sau nepoliticoasă.
G. Ca unul care suferă, în relaţie cu
persecutorii (3:9-4:6)
3:9 Toată epistola pe care o studiem în
prezent a fost scrisă pe fondul persecuţiilor
şi al suferinţelor. începând de la 4:6 şi până
la sfârşit tema epistolei este: creştinul şi
relaţia sa cu prigonitorii. De repetate ori
credincioşii sunt îndemnaţi să sufere din
pricina neprihănirii, fără să se răzbune. Nu
avem voie să răsplătim răul cu rău sau
batjocură pentru batjocură. Dimpotrivă,
trebuie să-i binecuvântăm pe cei ce ne mal-
tratează, răsplătind insultele cu bunătate. Ca
creştini, nu suntem chemaţi să le facem rău
altora, ci bine; nu suntem chemaţi să-i bles-
temăm, ci să-i binecuvântăm. Apoi Dum-
nezeu va răsplăti acest gen de purtare cu o
binecuvântare.
3:10 în versetele 10-12, Petru citează din

1 Petru

1087

Psalmul 34:12-16a pentru a confirma că
binecuvântarea lui Dumnezeu se odihneşte
peste cel ce se abţine de la fapte şi vorbe
rele, practicând neprihănirea.
Forţa primului verset este următoarea:
Cel care doreşte să se bucure din plin de
viaţă şi să trăiască zile bune trebuie să-şi
înfrâneze limba de la rău şi buzele de la
cuvinte înşelătoare. El nu are voie să răs-
pundă cu aceeaşi monedă la insulte şi min-
ciuni.
loan 12:25 condamnă atitudinea de a-ţi
iubi viaţa, dar acolo este vorba despre trăirea
pentru sine şi nesocotirea adevăratului scop
al vieţii. Aici însă a-ţi iubi viaţa înseamnă
a trăi în modul în care a rânduit Dumnezeu
să trăim.
3:11 Nu numai vorbirea de rău, ci şi
faptele rele sunt interzise. Orice răzbunare
nu face decât să intensifice şi mai mult un
conflict. înseamnă a recurge la armele lumii.
Credincioosul trebuie să răsplătească răul cu
bine şi să promoveze pacea prin îndurarea
abuzurilor cu răbdare. Focul nu poate fi stins
cu alt foc:
Singurul mod în care putem birui răul este de
a-I lăsa să-şi urmze cursul, să se consume,
neîntâmpinând rezistenţa la care se aşteaptă.
Căci împotrivirea nu face altceva decât să
creeze şi mai mult rău, turnând gaz pe foc. Dar
când răul nu întâmpină nici o rezistenţă, când
nu întâlneşte în cale nici un obstacol, decât
răbdarea şi îndurarea liniştită, îndată îşi va
retrage ţepuşul, pentru că a întâlnit un oponent
căruia nu poate să-i ţină piept. Desigur, asta se
poate întâmpla doar atunci când s-a renunţat la
ultimul dram de rezistenţă, evitându-se cu tot
dinadinsul orice umbră de răzbunare. Atunci
râul nu-şi va găsi ţinta, neputând să dea naştere
la alte rele, ci rămânând sterp (Selecţie).
3:12 Domnul priveşte cu aprobare spre
cei ce se poartă neprihănit. El este atent la
rugăciunile lor. Desigur, Domnul aude rugă-
ciunile tuturor oamenilor. Dar El îşi asumă
într-un mod deosebit cauza celor care suferă
din pricina lui Cristos, fără să întoarcă rău
pentru rău.
Faţa Domnului este împotriva celor
care fac răul. Asta se referă în principal la
prigonitorii oamenilor Lui. Dar aici ar putea
fi inclus şi credinciosul care răspunde cu lo-
vituri proprii la loviturile vrăjmaşului, re-
curgând la violenţă fizică şi cuvinte nestă-
pânite. Răul este rău şi Dumnezeu Se opune
răului oriunde se găseşte acesta — fie la cei

mântuţi, fie la cei pierduţi.
Citând Psalmul 34:16, Petru a lăsat afară
cuvintele: „...ca să le şteargă amintirea de pe
pământ." Această omisiune nu s-a făcut din
neglijenţă. Ci noi trăim în dispensaţia harului
lui Dumnezeu; este anul de îndurare (accep-
tare) al Domnului. Ziua răzbunării Dumne-
zeului nostru nu a sosit încă. Când Se va
întoarce Domnul Isus ca Rege al regilor şi
Domn al domnilor, El îi va pedepsi pe
răufăcători şi le va şterge pomenirea de pe
pământ.
3:13 Petru îşi reia argumentul, prin
întrebarea: „Şi cine vă va face rău, dacă
sunteţi plini de râvnă pentru bine?" Răs-
punsul care se subînţelege este: „Nimeni" Şi
totuşi istoria martirilor pare să dovedească
că duşmanii evangheliei le fac rău ucenicilor
credincioşi.
Există cel puţin două explicaţii posibile
ale acestui paradox:
1.	în general vorbind, cei care urmează
cărarea neprihănirii nu vor fi vătămaţi. O
politică bazată pe refuzul de a opune rezis-
tenţă va avea un efect dezarmant asupra
opoziţiei. Pot exista desigur şi excepţii de la
această regulă, dar în cele mai multe cazuri
cel care e plin de râvnă pentru bine va fi
apărat de rău prin însăşi bunătatea lui.
2.	Chiar şi cel mai mare rău pe care i 1-
ar putea săvârşi duşmanul unui creştin nu va
vătăma cu nimic viaţa lui veşnică. Vrăjmaşul
nu poate vătăma decât trupul său, nepu-
tându-se atinge de sufletul său.
In cel de-al doilea război mondial un
băieţaş de doisprezece ani a refuzat să se
înroleze într-o anumită mişcare din Europa.
„Nu ştii că avem puterea de a te omori?" au
spus ei. „Nu ştiţi" — le-a răspuns el liniştit
„că eu am puterea de a muri pentru Cris-
tos?" El avea convingerea că nimeni nu-i
poate face nici un rău.
3:14 Dar să presupunem că un creştin va
avea totuşi de suferit persecuţii din pricina
loialităţii sale pentru Mântuitorul. Ce e de
făcut în acest caz? Trei urmări decurg de
aici:
1.	Dumnezeu va îvinge suferinţa, făcând ca
aceasta să-I aducă slavă Lui.
2.	El va folosi suferinţa pentru a aduce
binecuvântare altora.
3.	El îl va binecuvânta pe cel care suferă
pentru numele Lui.
Nu vă temeţi de oameni şi nu vă lăsaţi
înspăimântaţi de ameninţările lor. Cât de
bine au reuşit martirii să aplice această
politică! Când lui Polycarp i s-a promis

1088

1 Petru

eliberarea, în schimbul hulirii lui Cristos, el
a răspuns: „Optzeci de ani L-am slujit pe
Cristos şi niciodată nu mi-a făcut nici un
rău. Cum aş putea să-L hulesc pe Regele şi
Mântuitorul meu?" Când proconsulul a
ameninţat că-1 va arunca la fiarele sălbatice,
el a răspuns: „Este bine pentru mine să fiu
eliberat degrabă de această viaţă de mize-
rie." în cele din urmă, dregătorul a amenin-
ţat că-1 va arde de viu. Polycarp a spus: „Nu
mă tem de focul care arde o clipă. Tu nu
cunoşti însă focul care arde în veci de veci."
3:15 în ultima parte a versetului 14 şi în
versetul de faţă Petru citează din Isaia 8:12b,
13, unde se spune: „Şi nu vă temeţi de ce
se teme el, nici nu vă speriaţi! Sfinţiţi însă
pe DOMNUL oştirilor. De El să vă temeţi şi
să vă înfricoşaţi." Cineva a spus: „Ne temem
de Dumnezeu atât de puţin deoarece ne
temem de om atât de mult."
Pasajul din Isaia îl defineşte pe DOM-
nul oştirilor drept Cel în faţa Căruia trebuie
să ne plecăm cu toată reverenţa. Citându-1,
prin inspiraţie de la Duhul Sfânt, Petru
spune: sfinţiţi pe Domnul Dumnezeu25 în
inimile voastre.
A ne pleca cu toată reverenţa în faţa
Domnului înseamnă a-L face pe El Suveran
al vieţii noastre. Tot ce facem şi spunem noi
trebuie să fie după voia Lui, pentru plăcerea
Lui şi spre slava Lui. Domnia lui Cristos
trebuie să domine toate compartimentele
vieţii noastre — în avutul nostru, în ocupaţia
noastră, în biblioteca noastră, în căsnicia
noastră, în timpul nostru liber — nimic nu
poate fi exclus de.la domnia Lui.
Fiţi totdeauna gata să răspundeţi
oricui vă cere socoteală de nădejdea care
este în voi; dar cu blândeţe şi cu teamă.
Asta se aplică în principal la acele momente
când creştinii sunt persecutaţi din pricina
credinţei lor. Conştienta prezenţei Domnului
Cristos are darul de a le conferi o îndrăz-
neală sfântă, inspirându-i pe credincioşi să
dea o mărturie bună.
Versetul se aplică şi la situaţiile din viaţa
de toate zilele. Oamenii ne pun adesea
întrebări care s-ar prea putea să deschidă uşi
prin care să le putem vorbi despre Domnul.
Noi trebuie să fim gata să le spunem ce
lucrări măreţe a făcut Domnul pentru noi.
Această mărturie trebuie să se facă şi într-un
caz, şi-n altul cu blândeţe şi reverenţă. Nu
trebuie să existe nici o umbră de asprime,
amărăciune sau uşurătate când vorbim de-
spre Mântuitorul şi Domnul nostru.
3:16  Credinciosul  trebuie să aibă o

conştiinţă curată. Dacă ştie că nu este
vinovat de nici o infracţiune, el poate îndura
persecuţiile cu îndrăzneala unui leu. Dacă
însă are o conştiinţă încărcată, va fi ros de
sentimente de vinovăţie şi nu va putea ţine
piept vrăjmaşului. Chiar dacă viaţa unui
credincios va fi nevinovată, duşmanii evan-
gheliei tot se vor lega de el, aducându-i
învinuiri pe nedrept. Dar când vor ajunge la
proces şi se va dovedi că acuzaţiile au fost
fără temei, pârâşii vor rămâne de ruşine.
3:17 Dacă un creştin trebuie să sufere,
cum de multe ori acest lucru se întâmplă,
fiind după voia lui Dumnezeu, atunci el
trebuie să sufere pentru că face binele. Dar
sub nici o formă nu trebuie să lase să vină
peste el suferinţe pentru fapte rele, căci nu
i se cuvin în acest caz lauri.
3:18 Restul capitolului 3 îl prezintă pe
Cristos ca exemplu clasic al Celui care a
suferit din pricina neprihănirii, amintindu-ne
ca pentru El suferinţa a fost calea ce a
condus la glorie.
Observaţi cele şase trăsături ale suferin-
ţelor Sale: (1) Ele au fost ispăşitoare, adică
i-au eliberat pe păcătoşii credincioşi de
pedeapsa pentru păcatele lor. (2) EÎe au
avut un efect etern. El a murit odată pentru
totdeauna, rezolvând definitiv chestiunea
păcatului. Lucrarea de răscumpărare s-a
încheiat. (3) Ele au fost substiţionare. Cel
Drept a murit pentru cei nedrepţi. „Dom-
nul a făcut să cadă asupra Lui nelegiuirea
noastră a tuturor" (Isa. 53:6b). (4) Ele au
săvârşit reconcilierea. Prin moartea Lui noi
am fost apropiaţi de Dumnezeu. Păcatul
care a provocat înstrăinarea a fost îndepărtat.
(5) Ele au fost_violente. Moartea a fost prin
execuţie. (6) în fine, ele au culminat prin
înviere. El a fost înviat din morţi a treia zi.
Sintagma: făcut viu de Duhul înseamnă că
învierea Lui a fost săvârşită prin puterea
Duhului Sfânt.
3:19 Versetele 19 şi 20 constituie unul
din cele mai enigmatice şi mai intrigante
texte din NT. Ele au format pretextul unor
doctrine nebiblice cum este cea despre
purgatoriu, pe de o parte, şi cea a mântuirii
universale, pe de altă parte. Dar în rândul
creştinilor evanghelici două sunt interpretă-
rile cele mai des întâlnite.
Conform celei dintâi, Cristos S-a dus în
Hades în duh, în intervalul dintre moartea şi
învierea Sa, şi a proclamat triumful lucrării
Sale măreţe de pe cruce. Există dezacorduri
între susţinătorii acestei concepţii asupra
faptului dacă duhurile din închisoare au

1 Petru

1089

fost credincioşi, necredincioşi sau şi din unii,
şi din alţii. Dar în general se acceptă de
către toţi cei din această categorie că Dom-
nul Isus nu le-a predicat evanghelia, căci
asta ar presupune doctrina şansei a doua, pe
care n-o găsim nicăieri prezentată în Biblie.
Cei care aderă la această opinie adesea leagă
textul de la Petru 3:19, 20 cu cel de la
Efeseni 4:9, unde Domnul este prezentat
coborând „în părţile de jos ale pământului".
Ei citează asta ca o dovadă în plus a faptului
că El S-a dus în Hades în starea Sa fără trup
şi că a vestit biruinţa obţinută de El la Cal-
var. De asemenea ei citează cuvintele crezu-
lului apostolilor: „a coborât în iad".
A doua interpretare spune că Petru de-
scrie aici ceea ce s-a întâmplat în zilele lui
Noe, că duhul lui Cristos a fost cel care a
predicat prin Noe generaţiei necredincioase
de dinainte de potop. Aceştia nu erau în
vremea aceea duhuri fără trup, ci bărbaţi şi
femei în trup, care au respins avertismentele
lui Noe, fiind nimiciţi de potop. Dar acum
aceştia sunt duhurile din închisoarea Hade-
sului.
A doua concepţie este mult mai în ton
cu contextul, prezentând cele mai puţine
dificultăţi legate de el. Să examinăm pasajul
enunţ cu enunţ.
Prin care de asemenea El S-a dus şi
a predicat duhurilor din închisoare. Pro-
numele care evident se referă la Duhul de
la sfârşitul versetului 18. Noi credem că aici
este vorba despre Duhul Sfânt. In epistola
de faţă, la 1:1, „Duhul lui Cristos", adică
„Duhul Sfânt" este prezentant ca vorbind
prin profeţii din VT. Iar la Geneza 6:3,
Dumnezeu vorbeşte despre Duhul Său, adică
Duhul Sfânt, ca apropriindu-Se de limita
răbdării faţă de antediluvieni.
S-a dus şi a predicat. După cum am
arătat, Cristos este Cel care a predicat, dar
El a predicat prin Noe. La 2 Petru 2:5 Noe
este înfăţişat ca „predicator al neprihănirii".
Este rădăcina aceluiaşi cuvânt folosit aici cu
privire la predicarea lui Cristos.
Duhurilor aflate acum în închisoare.
Aceştia au fost oamenii cărora le-a predicat
Noe — bărbaţi şi femei care au auzit aver-
tismentul că va veni un mare potop, precum
şi promisiunea salvării prin intermediul
arcei. Dar ei au respins mesajul, pierind
înecaţi de potop. Acum ei sunt duhuri fără
trup în închisoare, aşteptând judecata de
apoi.
Aşadar versetul ar putea fi amplificat,
după cum urmează: „prin Care (prin Duhul

Sfanţ) El (Cristos) S-a dus şi a predicat
(prin Noe) duhurilor aflate acum în închi-
soare (Hades)."
Cu ce drept presunem noi că duhurile
din închisoare au fost oamenii aflaţi în viaţă
în zilele lui Noe? Răspunsul îl găsim în
versetul următor:
3:20 Aici duhurile din închisoare sunt
identificate inconfundabil. Cine au fost
acestea? Cele care fuseseră neascultătoare
altădată. Când au fost ele neascultătoare?
Când îndelunga răbare a lui Dumnezeu
era în aşteptare în zilele lui Noe, când se
pregătea arca. Care a fost rezultatul final?
Numai puţini, adică opt suflete, au fost
scăpaţi prin apă.
Aici este bine să ne oprim şi să ne amin-
tim despre fluxul principal al gândirii în
această Scrisoare, ce a fost scrisă pe funda-
lul general al prigoanelor. Creştinii cărora le-
a scris Petru sufereau din pricina vieţii trăite
de ei şi a mărturiei date. Poate că ei se
întrebau de ce, dacă credinţa creştină era cea
adevărată, trebuiau să sufere ei, iar nu să
domnească? Dacă creştinismul era credinţa
adevărată, de ce existau atât de puţini creş-
tini?
Răspunzând la prima întrebare, Petru le
îndreaptă privirile spre Domnul Isus. Cristos
a suferit din pricina neprihănirii, ba chiar
până la moarte. Dar Dumnezeu L-a înviat
din morţi şi L-a proslăvit în cer (vezi v. 22).
Calea spre glorie a condus prin valea sufe-
rinţei.
în continuare, Petru se referă la Noe.
Timp de 120 de ani acest predicator credin-
cios i-a avertizat pe oameni că Dumnezeu
avea să distrugă lumea prin apă. Pentru asta
el s-a ales numai cu dispreţ şi respingeri.
Dar Dumnezeu l-a justificat, salvându-1 pe
el şi familia lui de potop.
Apoi se ridică cealaltă problemă: „Dacă
noi avem dreptate, atunci de ce suntem atât
de puţini la număr?" Şi Petru răspunde la
această întrebare: „A fost o dată când numai
opt persoane din toată lumea au avut drep-
tate, toţi ceilalţi fiind în eroare!" Este sem-
nificativ faptul că în istoria omenirii de cele
mai multe ori majoritatea nu a avut dreptate.
Adevăraţii credincioşi sunt, de obicei, o
mică rămăşiţă. Prin urmare credinţa cuiva nu
trebuie să şchiopăteze din pricina faptului că
cei mântuiţi sunt puţini la număr. Pe vremea
lui Noe nu erau decât opt credincioşi; astăzi
sunt milioane.
La sfârşitul versetului 20, citim că pu-
ţini, adică opt suflete, au fost scăpaţi prin

1090

1 Petru

apă. Adică nu prin intermediul apei ori nu
de către apă au fost ei scăpaţi, ci în apă. Nu
apa a fost salvatorul, ci judecata prin care
Dumnezeu i-a adus la liman, teferi.
Pentru a înţelege cum se cuvine această
afirmaţie şi cea din versetul următoar, tre-
buie să observăm sensul tipc al arcei şi al
potopului. Arca este o întruchipare a Dom-
nului Isus Cristos. Potopul de apă descrie
judecata lui Dumnezeu. Arca a fost doar
calea mântuirii. Când a venit potopul, numai
cei care au fost înăuntru au fost salvaţi. Toţi
cei ce au fost afară au pierit. Deci Cristos
este singura cale a mântuirii. Cei care sunt
în Cristos sunt atât de mântuiţi cât îi poate
mântui Dumnezeu. în schimb, cei de afară
nu ar putea fi mai pierduţi decât sunt.
Nu apa a fost mijlocul prin care s-a făcut
mântuirea, căci toţi cei care au fost în apă
s-au înecat. Arca a fost locul de refugiu.
Arca a trecut prin apa judecăţii, înfruntând
din plin furia furtunii. Nici o picătură de apă
nu i-a atins pe cei din arcă. Tot aşa Cristos
a suportat furia judecăţii lui Dumnezeu
împotriva păcatelor noastre. Pentru cei care
sunt în El nu mai există nici o judecată
(loan 5:24).
Arca avea sub ea apă, deasupra fiind de
asemenea supusă apei, precum şi în jurul ei.
Dar i-a purtat pe credincioşii din ea prin
apă, ducându-i la limanul siguranţei, în
cadrul unei creaţii înnoite. Tot aşa cei care
îşi pun încrederea în Mântuitorul sunt aduşi
la limanul siguranţei prin scena morţii şi
pustirii, după care păşesc pe tărâmul învierii
şi al vieţii noi.
3:21 Există de asemenea un antitip
care ne mântuieşte acum pe noi — bote-
zul (ca în alte cazuri de neconcordanţă cu
versiunea română, şi acest verset a fost
tradus după ediţia NKJV, n.tr.). Iată-ne din
nou pe un teren dificil şi controversat! Ver-
setul acesta a fost câmpul de bătălie al celor
care susţin naşterea din nou prin intermediul
botezului şi cei care neagă că botezul ar
avea puterea de a mântui.
BOTEZUL
Mai întâi, să vedem ce poate să însemne
botezul şi apoi ce nu poate să însemne.
De fapt, există un botez care ne mântu-
ieşte — nu botezul în apă, ci un botez care
a avut loc la Calvar în urmă cu aproape
2000 de ani. Moartea lui Cristos a fost un
botez. El a fost botezat în apele judecăţii.
Asta se înţelege prin cuvintele rostite de El:
„Dar am un botez cu care să fiu botezat şi

cât de mult doresc să se îndeplinească!"
(Luca 12:50). Psalmistul a decris acest botez
în cuvintele următoare: „Un adânc cheamă
un alt adânc la vuietul căderii apelor Tale;
toate talazurile şi valurile Tale trec peste
mine" (Ps. 42:7). în moartea Sa, Cristos a
fost botezat în valurile şi talazurile mâniei
lui Dumnezeu şi acest botez constituie baza
mântuirii noastre.
Dar noi trebuie să acceptăm moartea Sa
pentru noi înşine. După cum Noe şi familia
lui au trebuit să intre în arcă pentru a fi
mântuiţi, tot aşa şi noi trebuie să ne încre-
dinţăm Domnului, punându-ne toată încre-
derea numai în El, ca singurul nostru Mân-
tuitor. Când facem asta, ne identificăm cu
El în moartea, îngroparea şi învierea Sa. în
sens cât se poate de real, noi am fost atunci
răstigniţi împreună cu El (Rom. 6:4) şi am
fost aduşi împreună cu El din moarte la
viaţă (Rom. 6:4).
Toate acestea sunt întruchipate prin
botezul credinciosului. Ritualul acesta este
un semn exterior a aceea ce s-a petrecut deja
pe plan spiritual; noi am fost botezaţi în
moartea lui Cristos. Când suntem cufundaţi
în apă, noi recunoaştem că am fost îngropaţi
cu El. Când ieşim din apă, arătăm că am
fost înviaţi împreună cu El şi că dorim să
umblăm în noutatea vieţii.
Un antitip care ne mântuie pe noi acum
— botezul se referă la botezul lui Cristos
întru moartea pe cruce şi identificarea noas-
tră cu El în acest botez, pe care îl reprezintă
botezul în apă.
Versetul nu poate însemna că noi suntem
mântuiţi prin botezul ritual în apă, pentru
următoarele motive:
1.	Pentru că în acest caz mântuitorul ar
fi botezul, iar nu Domnul Isus. Dar El a
spus: „Eu sunt calea" (loan 14:6).
2.	Asta ar presupune că Cristos a murit
în zadar. Dacă oamenii pot fi mântuiţi prin
apă, atunci de ce a mai trebuit Domnul Isus
să moară?
3.	Nu dă rezultate în practică. Mulţi
dintre cei care au fost botezaţi au dovedit
apoi prin viaţa pe care au trăit-o ulterior că
nu au fost născuţi cu adevărat din nou.
Tot aşa versetul acesta nu poate să în-
semne că suntem mântuiţi prin credinţă plus
botez.
1. Asta ar însemna că lucrarea Mântui-
torului pe cruce nu a fost suficientă. Când
El a strigat: „S-a sfârşit", acest lucru nu ar
fi fost adevărat, potrivit acestei concepţii,
întrucât, chipurile botezul ar trebui adăugat

1 Petru

1091

la lucrarea aceea a mântuirii.
2.	Dacă botezul ar fi necesar în vederea
mântuirii, atunci e ciudat că Domnul nu a
botezat pe nimeni personal. La loan 4:1, 2
se spune că nu Isus îi boteza pe urmaşii Săi,
ci acest lucru era înfăptuit de ucenicii Săi.
3.	Apostolul  Pavel  I-a mulţumit lui
Dumnezeu că a botezat foarte puţini dintre
corinteni (1 Cor. 1:14-16). Or, ce ciudată
mulţumire ar fi aceasta din partea unui e-
vanghelist, dacă într-adevăr botezul ar fi e-
senţial pentru mântuire! Faptul că Pavel n-a
botezat decât câţiva oameni dovedeşte că nu
a considerat botezul o condiţie pentru do-
bândirea mântuirii.
4.	Tâlharul pocăit de pe cruce nu a fost
botezat, şi totuşi a fost asigurat că va fi în
Rai cu Cristos (Luca 23:43).
5.	Neamurile care au fost mântuite în
Cezareea au primit Duhul Sfânt când au
crezut (Fapte 10:44), arătând că aparţineau
lui Cristos (Rom. 8:9b). După ce au primit
Duhul Sfânt, adică după ce au fost mântuiţi,
aceşti ne-evrei au fost botezaţi (v. 47, 48).
Prin urmare, botezul nu a fost necesar pentru
mântuirea lor. Ei au fost mântuiţi mai întâi,
iar după aceea au fost botezaţi în apă.
6.	în NT, botezul este totdeauna pus în
legătură cu moartea, iar nu cu naşterea
spirituală.
6. Există circa 150 de pasaje în NT care
ne învaţă că mântuirea se capătă numai prin
credinţă. Toate acestea nu pot fi contrazise
prin două-trei versete care par să susţină că
botezul este necesar pentru obţinerea mân-
tuiri i.ţ
Prin urmare, când citim în versetul 21:
botezul... care ne mântuieşte acum, asta nu
înseamnă botezul nostru, în apa literală, ci
botezul lui Cristos pentru moarte şi iden-
tificarea noastră cu El în acest botez.
Nu este o curăţire de întinăciunile
cărnii. închinarea ceremonială din VT, cu
care cititorii iudeo-creştini ai epistolei lui
Petru erau familiarizaţi, asigura un fel de
curăţire exterioară. Dar ea nu era în stare să
le dăruiască preoţilor sau poporului o con-
ştiinţă curată cu privire la păcat. Botezul
despre care vorbeşte Petru nu este o curăţire
fizică, nici măcar ritualistică, de întinăciune.
Apa are într-adevăr efectul de a înlătura
murdăria din trup, dar nu poate asigura o
conştiinţă curată faţă de Dumnezeu. Numai
asocierea personală cu Cristos în moartea,
îngroparea şi învierea Sa poate realiza acest
lucru.

Ci răspunsul unei conştiinţe curate
faţă de Dumnezeu. întrebarea care se ridică
aici este: „Cum pot avea eu o poziţie nepri-
hănită (dreaptă) înaintea lui Dumnezeu?
Cum pot avea o conştiinţă curată înaintea
Lui?" Răspunsul se găseşte în botezul despre
care a vorbit Petru: botezul lui Cristos pen-
tru moartea pe Calvar şi acceptarea de către
o persoană individuală a acelei lucrări. Prin
moartea lui Cristos chestiunea păcatului a
fost rezolvată odată pentru totdeauna.
Prin învierea lui Isus Cristos. Cum ştiu
eu că Dumnezeu este mulţumit? Ştiu pentru
că L-a înviat pe Cristos din morţi. O con-
ştiinţă curată este inseparabil legată de învie-
rea lui Isus Cristos; ele stau în picioare sau
cad împreună. învierea îmi spune că Dumne-
zeu este pe deplin satisfăcut de lucrarea de
răscumpărare săvârşită de Fiul Său. Dacă
Cristos n-ar fi înviat, niciodată n-am putea
fi siguri că păcatele noastre au fost luate. El
ar fi murit ca oricare alt om. Dar Cristosul
înviat este asigurarea noastră absolută că
pretenţiile lui Dumnezeu împotriva păcatelor
noastre au fost îndeplinite întru totul.
După cum s-a exprimat compozitorului
de imnuri, James G. Deck: „Conştiinţa
noastră are o pace ce nu dă greş: Mielul
acolo sus, pe tron."
Prin urmare acum ne mântuieşte —
botezul.... răspunsul unei conştiinţe curate
faţă de Dumnezeu, prin învierea Iui Isus
Cristos. Singura mea pretenţie la o conştiin-
ţă curată se bazează, pe moartea, îngroparea
şi învierea Domnului Isus. Ordinea este
următoarea:
1.	Cristos a fost botezat în vederea morţii
pentru mine la Calvar.
2.	Când îmi pun încrederea în El ca Domn
şi Mântuitor, sunt unit spiritual cu El în
moartea, îngroparea şi învierea Sa.
3.	Prin cunoştinţa faptului că a înviat, cere-
rea mea pentru o conştiinţă curată pri-
meşte răspuns.
4.	în botezul cu apă, dau expresie vizibilă
izbăvirii spirituale pe care am trăit-o.
3:22 Care stă Ia dreapta lui Dumne-
zeu, după ce S-a înălţat la cer şi Şi-a
supus îngerii, stăpânirile şi puterile. Dom-
nul Isus Cristos nu numai că a înviat din
morţi, ci S-a şi suit la cer, de unde venise
iniţial. El se află în cer, actualmente, nu ca
o fiinţă-spirit, intangibilă şi invizibilă, ci ca
Om viu, într-un trup proslăvit, din carne şi
oase. în acel trup El poartă etern rănile
primite la Calvar — semnele elocvente şi
veşnice ale iubirii Sale pentru noi.

1092

1 Petru

Domnul nostru se află Ia dreapta lui
Dumnezeu, locul de:
Putere: întrucât dreapta este de obicei
mai puternică decât stânga, a fost asociată
cu puterea (Mat. 26:64).
Onoare: Cristos este „înălţat la dreapta
lui Dumnezeu" (Fapte 2:33; 5:31).
Odihnă: în virtutea lucrării Sale încheia-
te, Cristos ,£-a aşezat la dreapta Măririi, în
locurile preaînalte" (Ev. 1:3; vezi şi 8:1;
10:12). Această odihnă este odihna satisfac-
ţiei şi mulţumirii, nu odihna care învinge
oboseala.
Mijlocire: Pavel vorbeşte despre Cristos
fiind la dreapta lui Dumnezeu, unde mijlo-
ceşte pentru noi (Rom. 8:34).
Preeminenţă: „...la dreapta Sa, în locurile
cereşti, (El este) cu mult mai presus de orice
domnie, de orice stăpânire, de orice putere,
de orice autoritate şi de orice nume care se
poate numi, nu numai în veacul acesta, ci şi
în cel viitor..." (Ef. 1:20,21).
Stăpânire: La Evrei 1:13, Dumnezeu
Tatăl îi spune Fiului: „Stai la dreapta Mea,
până voi pune pe vrăjmaşii Tăi aşternut
picioarelor Tale." Stăpânirea este subliniată
şi la 1 Petru 3:22: „...la dreapta lui Dum-
nezeu, după ce S-a înălţat la cer şi Şi-a
supus îngerii, stăpânirile şi puterile."
îngerii, stăpânirile şi puterile este o
sintagmă care are negreşit menirea de a se
referi la toate rangurile de fiinţe cereşti. Cu
toate sunt slujitoare ale Cristosului celui
înviat şi proslăvit.
Aceasta a fost, aşadar, experienţa Dom-
nului nostru de suferinţă pentru facerea de
bine. Oamenii L-au respins, atât în mărturia
Sa dinainte de încarnare, prin Noe, cât şi la
prima Sa venire, ca Fiul Omului. El a fost
botezat în apele întunecate ale morţii, la
Calvar. Dar Dumnezeu L-a înviat din morţi
şi L-a proslăvit, la dreapta Sa în cer. în
planurile eterne ale lui Dumnezeu, suferinţa
a trebuit să preceadă slava.
Aceasta a fost o lecţie deopotrivă pentru
cititorii iniţiali ai lui Petru, cât şi pentru noi.
Nu trebuie să ne supărăm dacă întâmpinăm
opoziţie şi chiar persecuţii în facerea de
bine, căci nu merităm un tratament mai bun
decât cel de care a avut parte Mântuitorul
când a fost pe pământ. Noi trebuie să ne
mângâiem cu făgăduinţa că dacă suferim cu
El, vom fi şi proslăviţi cu El (Rom. 8:17).
Mai mult, suferinţele de acum nu sunt vred-
nice să fie puse alături de slava care ne
aşteaptă (Rom. 8:18). întristările noastre sunt
uşoare şi de o clipă; gloria este însă eternă

şi are o greutate veşnică, dincolo de orice
comparaţie (2 Cor. 4:17).
4:1 Există o strânsă legătură între această
secţiune şi cea precedentă (cf. 3:18). Am
studiat până acum pilda lui Cristos, care a
suferit pe nedrept. El a suferit în mâna
oamenilor răi, pentru cauza neprihănirii,
întrucât aşa stau lucrurile, urmaşii Lui tre-
buie să se înarmeze cu acelaşi fel de gân-
dire. Ei trebuie să se aştepte să sufere pentru
numele Lui. Ei trebuie să fie pregătiţi să
îndure persecuţii, pentru faptul că sunt creş-
tini.
Oricine a suferit în trup a sfârşit-o cu
păcatul. Credinciosul este confruntat cu
două posibilităţi: păcatul sau suferinţa. Pe de
o parte, el poate alege să trăiască asemenea
oamenilor nemântuiţi din jurul lui, luând
parte la plăcerile lor păcătoase şi evitând
astfel persecuţiile. Sau poate trăi în curăţie
şi evlavie, purtând ocara lui Cristos şi sufe-
rind în mâinile celor răi.
James Guthrie, un martir, a spus înainte
de a fi spânzurat: „Dragi prieteni, făgăduiţi
această cupă a suferinţei cum am procedat
eu, înainte de a păcătui, căci păcatul şi
suferinţa mi-au fost oferite şi eu am ales
partea suferinţei."
Când un credincios alege în mod delibe-
rat să sufere persecuţii în calitate de creştin,
mai degrabă decât să continuă să trăiască
într-o viaţă de păcat, el a sfârşit-o cu păca-
tul. Asta nu înseamnă că nu mai comite acte
de păcat, dar puterea păcatului în viaţa sa a
fost frântă. Când un om suferă pentru că
refuză să păcătuiască, el nu mai este contro-
lat de voia cărnii.
4:2 Pentru tot restul vieţii sale pămân-
teşti, credinciosul nu mai este controlat de
patimile omeneşti, ci de voia lui Dumnezeu.
El preferă să sufere ca un creştin, decât să
păcătuiască asemenea necredincioşilor. El
preferă să moară decât să se lepede de
Domnul său. în timpul cât îi mai rămâne
de trăit în trup înseamnă restul vieţii sale
aici pe pământ. Credinciosul alege să trăias-
că anii aceştia pentru slava lui Dumnezeu,
mai degrabă decât pentru gratificarea pofte-
lor sale senzuale.
4:3 Petru le scrie unora care, înainte de
convertirea lor, trăiseră în toată stricăciunea
morală a lumii păgâne. Destul a fost cu acel
fel de viaţă! Ca creştini, ei erau acum crea-
turi noi iar păcatele cele vechi trebuiau
abandonate. Restul anilor vieţii aparţiuneau
acum lui Dumnezeu, trebuind să fie dăruiţi
Lui.

1 Petru

1093

Păcatele enumerate aici continuă să
caracterizeze lumea necreştină de azi a
Neamurilor: păcatele legate de sex, de bău-
turi alcoolice şi de religie falsă.
Desfrâul — complacerea fără nici o
reţinere în păcate, în special în imoralitate
sexuală.
Poftele — gratificarea unor apetite nele-
gimite, de orice fel, dar probabil că se referă
în primul rând la păcate sexuale.
Beţia — chefurile care duc la desfrâu şi
încăierări.
Idolatrii abominabile — închinarea la
idoli, cu toate actele de imoralitate care
însoţesc o atare închinare.
Oamenii ajung să se identifice cu obiec-
tul închinăciunii lor, devenind acel obiect.
Când îl părăsesc pe Dumnezeul adevărat,
normele lor morale sunt automat scăzute.
Aceste norme scăzute le permit să se anga-
jeze în tot felul de plăceri păcătoase, pentru
care simt apetit. Aşa se explică de ce reli-
giile idolatre dau naştere la păcat şi degra-
dare.
4:4 Versetul acesta descrie experienţa
comună a celor care sunt mântuiţi de o viaţă
de stricăciune exterioară. Foştii lor prieteni
cred că ei au înnebunit şi-i acuză că sunt
nişte fanatici religioşi. Ei cred că este o
formă de nebunie prin faptul că creştinii nu
mai participă la dansuri, la petreceri lumeşti
şi la orgii sexuale. Viaţa curată şi morală a
unui credincios îl condamnă pe păcătos. Nici
nu e de mirare că el urăşete schimbarea care
a intervenit în prietenul său convertit!
4:5 Deşi cei necredincioşi îi hulesc pe
creştini în această viaţă, ei vor da socoteală
înaintea Celui care este gata să judece viii
şi morţii. în mod clar Petru îi are în vedere
aici pe cei necredincioşi. Judecata necredin-
cioşilor vii va avea loc înainte de a începe
domnia de o mie de ani. Iar cei morţii răi
vor fi judecaţi la sfârşitul domniei lui Cristos
pe pământ. Condamnarea lor va fi o dovadă
a neprihănirii copiilor lui Dumnezeu.
4:6 Tocmai pentru acest motiv —
adică justificarea copiilor lui Dumnezeu —
a fost predicată evanghelia şi celor morţi.
Aici avem din nou un pasaj dificil. Să în-
semne asta că evanghelia a fost predicată
oamenilor după ce aceştia au murit sau pe
când se aflau încă în viaţă? Şi cine au fost
aceşti oameni?
Noi înţelegem că acest verset se referă
la oamenii cărora li s-a predicat evanghelia
pe când erau încă în viaţă pe pământ şi care
au crezut în Domnul. Datorită vitejiei lor

pentru adevăr, ei au suferit în mâna oame-
nilor răi şi în unele cazuri au murit moarte
de martir. Aceşti credincioşi, deşi au fost
judecaţi sau condamnaţi ca oameni în ce
priveşte trupul, au fost justificaţi de Dum-
nezeu. Acum ei se bucură de viaţa veşnică
împreună cu El.
Ei nu erau morţi când li s-a vestit evan-
ghelia. Dar ei sunt morţi acum, în ce pri-
veşte trupul lor. Deşi oamenii i-au considerat
nebuni, Dumnezeu i-a onorat şi duhurile
lor sunt acum în cer.
Predicarea evangheliei aduce două rezul-
tate celor care cred: ocara oamenilor şi
aprobarea lui Dumnezeu. Barnes explică:
Scopul urmărit în vestirea Evangheliei către ei
a fost ca, deşi ei ar putea fi judecaţi de oameni
în felul obişnuit şi daţi la moarte, totuşi cu
privire la natura lor mai nobilă şi mai elevată,
duhul, ei să poată trăi pentru Dumnezeu.26
III. SLUJIREA ŞI SUFERINŢELE
CREDINCIOSULUI (4:7-5:14)
A. Imperative urgente pentru zilele de pe
urmă (4:7-11)
4:7 Acum este introdusă o serie de
îndemnuri prin afirmaţia: „Sfârşitul tuturor
lucrurilor este aproape." Aceasta a fost
interpretată în mai multe feluri, fie că ar fi
vorba de (1) nimicirea Ierusalimului, (2) fie
de Răpire, (3) fie de revenirea lui Cristos
pentru a domni, fie (4) de nimicirea cerurilor
şi a pământului la sfârşitul Mileniului. Noi
credem că se referă probabil la ultima din
aceste variante.
Primul îndemn este de a fi sobri şi de
a veghea în vederea rugăciunii. Aceste
cuvinte au fost scrise într-o vreme de perse-
cuţii şi înseamnă că viaţa de rugăciune a
credinciosului trebuie să fie liberă de orice
lucru care ar putea să-i abată atenţia, de
panică şi de instabilitatea emotivă adusă de
stres: părtăşia lui cu Dumnezeu trebuie să fie
netulburată de împrejurări tulburătoare.
4:8 El trebuie să ia seama la părtăşia sa
cu alţi credincioşi (v. 8, 9) şi să aibă o
dragoste fierbinte pentru toţi membrii casei
credinţei. O atare dragoste nu va face caz de
greşelile şi slăbiciunile altor credincioşi, ci
îi va ocroti de privirile lumii. Cineva a făcut
următoarea afirmaţie: „Ura face caz din
orice. Dragostea este îndreptăţită să îngroape
lucrurile, ascunzându-le privirilor."
Afirmaţia „dragostea acoperă o mulţi-
me de păcate" (Prov. 10:12) nu trebuie
luată ca o explicaţie doctrinară a modului în

1094

1 Petru

care sunt îndepărtate păcatele. Vinovăţia şi
pedeapsa păcatelor nu pot fi îndepărtate
decât de sângele lui Cristos. Tot aşa afirma-
ţia nu trebuie interpretată în sensul tolerării
păcatului sau al absolvirii de responsabilita-
tea de a-1 mustra pe cel care a greşit. în-
seamnă însă că toată dragostea adevărată
poate trece cu vederea greşeli şi scădinţe
minore constatate la alţi credincioşi.
4:9 Un mijloc prin care putem demon-
stra dragostea faţă de fraţi este acela de a
practica ospitalitatea fără murmur. Sfatul
acesta este deosebit de necesar în vremuri
de prigoană, când proviziile de alimente s-ar
putea să fie pe terminate şi când cei care
adăpostesc creştini în casele lor ar putea fi
arestaţi sau închişi, dacă nu chiar omorâţi.
Ospitalitatea este un privilegiu extraordi-
nar de mare. Practicând-o, unii au ajuns să
găzduiască, fără să-şi dea seama, chiar îngeri
(Ev. 13:2). Orice bunătate manifestată faţă
de un copil al lui Dumnezeu este socotită ca
şi când i-ar fi fost arătată chiar Domnului
însuşi (Mat. 25:40). Indiferent cât de mic ar
fi gestul de bunăvoinţă, nu va rămâne nerăs-
plătit; chiar un pahar de apă rece dat în
numele Domnului nu va rămâne nerăsplătit
(Mat. 10:42). Cei care primesc un profet din
pricina faptului că este profet vor primi
răsplata unui profet (Mat. 10:41), care, după
normele evreilor, era nivelul superlativ.
Mulţi creştini mărturisesc despre binecuvân-
tările de care au avut parte în familia şi
asupra copiilor lor prin ospitalitatea arătată
slujitorilor Domnului.
Isus ne-a învăţat că trebuie să-i omenim
pe cei ce nu ne pot răsplăti (Luca 14:12).
Asta nu înseamnă că niciodată nu trebuie să
găzduim rude, prieteni sau vecini, care ne-ar
putea întoarce amabilitatea. Dar scopul
nostru trebuie să fie să ne arătăm bunăvoinţa
în numele Domnului Isus cu gândul de a nu
fi răsplătiţi. Cu siguranţă că trebuie pusă sub
semnul întrebării situaţia în care ne-am
angaja tot timpul în banchete şi petreceri,
întâlnindu-ne doar cu cei din cercul nostru,
pe când atâtea regiuni din lume rămân ne-
evanghelizate.
4:10 Fiecare credincios a primit un dar
de la Domnul, o funcţie specială pe care
poate să şi-o îndeplinească în calitate de
mădular în Trupul lui Cristos (1 Cor. 12:4-
11, 29-31; Rom. 12:6-8). Aceste daruri sunt
o isprăvnicie de la Dumnezeu. Ele nu tre-
buie folosite pentru câştig egoist, ci pentru
slava Lui şi în folosul altora. Noi nu avem
menirea de a fi punctul terminus al darurilor

cu care ne-a înzestrat Dumnezeu; harul Lui
ne-a fost acordat pentru a nu se opri la noi.
Avem datoria de a fi canale prin care să se
transmită binecuvântările spre alţii.
Noi trebuie să fim buni administratori ai
harului felurit al lui Dumnezeu. Harul lui
Dumnezeu de aici se referă la favoarea
nemeritată pe care o dăruieşte El omului.
Felurit înseamnă aici, literal, multi-color sau
cum traduce Phillips „de o minunată diver-
sitate".
4:11 Chiar dacă un om are darul de a
predica sau de a-i învăţa pe alţii, el trebuie
să fie sigur că vorbeşte chiar cuvintele pe
care vrea Dumnezeu să le rostească el cu
acel prilej. Aceasta se înţelege prin oracolele
lui Dumnezeu. Nu este de ajuns ca un om
doar să predice din Biblie. El trebuie să aibă
asigurarea că prezintă mesajul anumit pe
care îl vrea Dumnezeu predicat acelui audi-
toriu cu acel prilej.
Oricine face orice slujbă trebuie s-o facă
cu recunoaşterea smerită că Dumnezeu este
Cel care îl învredniceşte. Atunci slava îi va
fi dată lui Dumnezeu — Căruia I se cuvine.
Un om nu trebuie să devină mândru,
indiferent cât de dăruit ar fi în slujirea creş-
tină. Darul nu a izvorât din propriile sale
eforturi, ci i s-a dat de sus. De fapt, el nu
are nici un lucru pe care să nu-1 fi primit.
Toată slujirea trebuie făcută în aşa fel încât
lui Dumnezeu să I se dea tot creditul.
După cum arată Petru, această onoare
este prezentată Tatălui prin Isus Cristos ca
Mediator şi pentru ceea ce a făcut Dumne-
zeu pentru nc)i prin El. Acestui Mântuitor
binecuvântat îi aparţine toată lauda şi pute-
rea în veci de veci. Amin.
B. îndemnuri şi explicaţii referitoare la
suferinţe (4:12-19)
4:12 Restul capitolului 4 conţine îndem-
nuri şi explicaţii cu privire la suferinţa îndu-
rată pentru numele lui Cristos. Cuvântul
„suferinţă" şi derivatele sale sunt folosite de
douăzeci şi una de ori în această epistolă.
Atitudinea naturală a creştinului este de
a privi persecuţiile ca pe un fenomen străin
şi anormal. Suntem surprinşi când avem de
suferit. Dar Petru ne spune că trebuie să
considerăm suferinţa drept o experienţă
creştină normală. Nu avem dreptul de a ne
aştepta la un tratament mai bun din partea
lumii decât I s-a acordat Mântuitorului
nostru. Toţi cei care doresc să trăiască o
viaţă evlavioasă în Cristos Isus vor fi perse-
cutaţi (2 Tim. 3:12). Este cu deosebire

1 Petru

1095

adevărat că cei care adoptă o poziţie hotărâtă
pentru Cristos devin obiectul unor atacuri
sălbatice. Satan nu-şi risipeşte muniţiile cu
creştinii fireşti. El îşi îndreaptă însă armele
grele asupra celor care iau cu asalt porţile
Hadesului.
4:13 Privilegiul de a avea parte de sufe-
rinţele lui Cristos ar trebui să ne producă
0	mare bucurie. Desigur nu putem lua parte
la suferinţele pe care le-a îndurat El în
vederea ispăşirii, căci El este Singurul care
a purtat păcatul. Dar putem lua parte la
acelaşi fel de suferinţe ca cele pe care le-a
îndurat El ca Om. Putem lua parte la res-
pingerea şi ocara de care a avut El parte.
Putem primi rănile şi cicatricile în trupul
nostru pe care necredincioşii încă doresc să
1	le aplice şi acum.
Dacă copilul lui Dumnezeu poate să se
bucure astăzi în mijlocul suferinţei, cu cât
mai mult se va bucura el şi se va veseli
când se va descoperi slava lui Cristos! Când
Mântuitorul se va întoarce pe pământ, ca
Leul din seminţia lui Iuda, El va fi descope-
rit ca Fiul Atotputernic al lui Dumnezeu. Cei
care suferă acum din pricina Lui vor fi
onoraţi atunci împreună cu El.
4:14 Creştinii de la început se bucurau
când erau socotiţi vrednici să sufere ruşine
pentru numele lui Cristos (Fapte 5:41). Tot
aşa trebuie să procedeze şi toţi creştinii care
au privilegiul de a fi batjocoriţi pentru nu-
mele lui Cristos. Asemenea suferinţe sunt un
indiciu sigur al faptului că Duhul slavei şi
al lui Dumnezeu se odihneşte peste noi.
Acesta este Duhul Sfânt care Se odihneşte
peste creştinii persecutaţi, cum norul de
slavă se odihnea deasupra cortului din VT,
indicând prezenţa lui Dumnezeu.
Noi ştim că Duhul locuieşte în fiecare
copil adevărat al lui Dumnezeu, dar El Se
odihneşte în mod deosebit asupra celor care
sunt total predaţi cauzei lui Cristos. Aceştia
cunosc prezenţa şi puterea Duhului lui Dum-
nezeu într-o manieră necunoscută de alţii.
Acelaşi Domn Isus care este hulit de per-
secutori este proslăvit de sfinţii Săi care
suferă.27
4:15 Creştinul nu trebuie să-şi cauzeze
niciodată suferinţe pentru faptele rele pe care
le-a făcut. El nu are voie să se facă vinovat
de ucidere, de furt, de rău în general sau de
amestecul în treburile altora. Prin nici unul
din aceste lucruri nu I se aduce slavă lui
Dumnezeu, ci numai ruşine pentru mărturia
lui Cristos.
4:16 Dar nu este nici o disgraţie dacă

cineva suferă ca creştin. F. B. Meyer a spus
că lucrul acesta este adevărat, chiar dacă în-
seamnă „pierderea serviciului, a reputaţiei
sau a căminului; abandonarea de către pă-
rinţi, copii şi prieteni; reprezentarea eronată
ce i se face, ura îndreptată asupra lui sau
chiar moartea."28 Sub numele de creştin se
poate aduce slavă lui Dumnezeu în toate
aceste încercări. G. Campbell ne îndeamnă
după cum urmează:
Asta e mai mult decât a ne desfăta cu numele
pe care-1 purtăm. înseamnă a trăi în mod atât
de vrednic de numele acesta încât să-L slăvim
prin asta pe Dumnezeu. Dacă un om este cunos-
cut ca creştin şi nu trăieşte însă pe măsura
numelui purtat, îl dezonorează pe Dumnezeu.
A purta numele înseamnă a-ţi lua o mare şi
glorioasă răspundere dar, în acelaşi timp, una
foarte solemnă.29
4:17 Petru contrastează suferinţele copii-
lor lui Dumnezeu din viaţa de acum cu
suferinţele celor răi în veşnicie. A venit
timpul ca judecata să înceapă de la casa
lui Dumnezeu. Timpul de care e vorba aici
este dispensaţia bisericii, care a început la
Rusalii şi va ţine până la Răpire. Casa lui
Dumnezeu se referă la biserică. în această
epocă, biserica trece printr-o judecată din
partea lumii necredincioase. Credincioşii trec
acum prin suferinţele lor, după cum şi Isus
a suferit când a fost pe pământ.
Dacă aşa stau lucrurile, care va fi soarta
celor care nu ascultă de Evanghelia lui
Dumnezeu? Dacă creştinii suferă acum
pentru că fac binele, cum vor suferi cei
nemântuiţi în veşnicie pentru toate faptele
lor rele?
4:18 Acelaşi argument este continuat în
acest verset, citat din Proverbe 11:31: „Dacă
cel neprihănit va fi astfel tratat pe pământ,
cu atât mai mult cel nelegiuit şi păcătos!"
Persoana neprihănită este salvată cu greu.
Din punct de vedere divin, mântuirea sa a
fost cumpărată cu un preţ enorm. Din punct
de vedere omenesc, oamenilor li se spune:
„Străduiţi-vă să intraţi pe poarta strâmtă"
(Luca 13:24). Credincioşilor li se spune că
„în împărăţia lui Dumnezeu trebuie să in-
trăm prin multe necazuri" (Fapte 14:22). Cu
toate pericolele şi ispitele care-1 năpădesc pe
creştin, este numai minunea harului divin că
el este păstrat pentru împărăţia cerească.
Aşa stând lucrurile, care va fi pierzarea
celor care au murit în păcatele lor, nepocăiţi
şi nemântuiţi? Găsim o ilustraţie vie a aces-

1096

1 Petru

tui adevăr în următoarea anecdotă ieşită de
sub pana lui F. B. Meyer:
A fost dorinţa fierbinte a unui om sfânt ca
moartea lui să fie atât de triumfătoare încât fiii
lui neconvertiţi să fie convinşi şi atraşi de
puterea evidentă a Evangheliei care să susţină
şi să învioreze în pasajul întunecat al văii. In loc
de asta, spre marele său regret, duhul lui a zăcut
sub un nor; el a fost oprimat de frică şi nesigu-
ranţă; iar vrăjmaşului i s-a permis să-1 chinuie
din plin. Dar tocmai aceste fapte au fost cele
care i-au impresionat cel mai profund pe copiii
lui. „Căci", a spus cel mai mare din copiii lui,
„ştim cu toţi ce om bun a fost tatăl nostru; şi
totuşi vedem cât de adânci au fost suferinţele
sale spirituale. Atunci la ce nu ne-am putea
aştepta noi, cei care nu ne-am învrednicit deloc
să ne îngrijim de sufletele noastre?30
4:19 Petru insistă că suferinţele trebuie
să fie după voia lui Dumnezeu. Zeloţii
religioşi ar putea să atragă asupra lor sufe-
rinţe prin acţiuni impulsive, lipsite de călău-
zirea divină. Cei ce suferă de complexul de
martir îl ispitesc pe Dumnezeu într-un mod
care conduce la dezonoare. Dar cărarea
adevărată a suferinţei pentru creştini duce la
slavă eternă. Având în vedere acest lucru, ei
trebuie să continue să facă binele, indiferent
cât i-ar costa, încredinţându-şi sufletele
credinciosului Creator.
S-ar părea oarecum ciudat că Petru îl
prezintă pe Domnul ca Creator aici, mai
degrabă decât Mântuitor, Mare Preot sau
Păstor. Cristos este Creatorul nostru în sens
dublu: noi suntem ai Lui ca parte din creaţia
originală şi ca parte a noii creaţii (Ef. 4:24;
Col. 3:10). Şi într-un caz, şi-n altul noi
suntem obiectele iubirii şi grijii Sale. Este
cât se poate de rezonabil ca noi să ne încre-
dinţăm Aceluia care a făcut sufletele noastre
şi le-a salvat.
C. îndemnuri şi salutări (5:1-14)
5:1 Acest capitol final din 1 Petru con-
ţine îndemnuri şi salutări. Mai întâi e un
cuvânt pentru bătrâni. în chip de autoritate
pentru că transmite un atare mesaj, Petru se
prezintă ca pe unul care este el însuşi un
bătrân şi martor al suferinţelor lui Cristos şi
părtaş al slavei ce va fi descoperită. Bătrân
împreună cu ei — o, ce departe este a-
ceastă smerită afirmaţie de pretenţia de
„suveran pontif al bisericii! Un martor —
Petru L-a văzut pe Păstor murind pentru oi
şi amintirea acestei iubiri îl constrânge să

aibă grijă de ele ca un credincios ajutor de
păstor. Părtaş — curând se va ivi slava,
Cristos Se va arăta în slavă şi noi ne vom
arăta cu El în slavă (Col. 3:4). Până atunci
porunca Mântuitorului rămâne în picioare:
„Paşte mieii Mei!... Ai grijă de oile Mele!"
(loan 21:15-17).
5:2 Bătrânii sunt bărbaţi maturi cu un
caracter creştin, calificaţi să exercite condu-
cere spirituală în adunare. NT presupune o
pluralitate de bătrâni — nu doar un singur
bătrân peste o biserică sau un grup de bise-
rici, ci doi sau mai mulţi bătrâni într-o
adunare (Fii. 1:1). Pentru calităţile pe care
trebuie să le întrunească bătrânii, vezi 1
Timotei 3:1-7 şi Tit 1:6-9. în biserica de la
început, înainte ca NT să fie disponibil în
formă scrisă, bătrânii au fost numiţi de
apostoli şi de reprezentanţii lor, dar numai
după ce trecea timp suficient într-o nouă
biserică ca să se dovedească bine că ei
posedau calităţile necesare. Astăzi creştinii
trebuie să recunoască şi să asculte de cei
care au calităţile respective şi fac lucrarea de
bătrâni (presbiteri).
Păstoriţi turma lui Dumnezeu care
este între voi. Turma aparţine lui Dumne-
zeu dar bătrânii au primit responsabilitatea
de a sluji ca ajutori de păstori. Nu din
constrângere, ci de bunăvoie.31 Lucrarea de
supraveghere a turmei nu este o lucrare la
care oamenii să fie constrânşi prin alegere
sau numire. Duhul Sfânt pune pe inimă şi
sarcina de a face o asemenea lucrare, şi
învrednicirea de a o duce la bun sfârşit, iar
bătrânii trebuie să răspundă cu o inimă
dispusă. Aşa citim la 1 Timotei 3:1: „Dacă
doreşte un om poziţia de episcop, o bună
lucrare doreşte." Legată de învrednicirea
divină trebuie să fie disponibilitatea omului.
Nu pentru câştig necinstit, ci cu dragă
inimă. Răsplata financiară nu trebuie să fie
motivul de a servi ca bătrân (presbiter). Asta
nu înseamnă că bătrânul nu poate fi întreţi-
nut de biserica locală; existenţa unor atari
„bătrâni cu normă întreagă" este indicată de
textul de la 1 Timotei 5:17, 18. Dar textul
înseamnă că un spirit mercenar este incom-
patibil cu adevărata slujbă creştină.
5:3 A treia fază a sfatului lui Petru este
următoarea: Nu ca şi cum aţi stăpâni peste
cei încredinţaţi vouă, ci făcându-vă exem-
ple turmei. Bătrânii trebuie să fie exemple,
iar nu dictatori. Ei trebuie să umble în faţa
turmei, nu să o mâne din urmă. Ei nu tre-
buie să trateze turma ca şi când ar fi a lor.
Acest îndemn loveşte din plin teoria autori-

1 Petru

1097

ţarismului!
Multe din abuzurile comise în creştină-
tate ar fi eliminate dacă pur şi simplu s-ar
aplica cele trei îndrumări din versetele 2 şi
3. Primul ar aboli orice codealâ. Al doilea
ar pune capăt comercialismului. Al treilea ar
omorî qficialismul din biserică.
5:4 Lucrarea unui bătrân presupune
cheltuirea unui mare grad de energie fizică
şi emoţională. El trebuie să participe la
durerea altora, să consilieze, să mustre, să
dojenească, să înveţe pe alţii, să disciplineze
şi să prevină. Uneori s-ar părea că este o
sarcină ingrată. Când Se va arăta Păstorul
cel mare, presbiterul va primi cununa care
nu se poate veşteji a slavei. Sincer să fim,
nu ştim prea multe despre cununile care ni
le promite Scriptura: cununa bucuriei (1 Tes.
2:19), cununa neprihănirii (2 Tim. 4:8),
cununa vieţii (Iac. 1:12; Apo. 2:10); şi
cununa slavei. Nu ştim dacă vor fi cununi
în sens literal, pe care le vom putea arunca
la picioarele Mântuitorului; sau dacă ele
indică doar gradul de responsabilitate care
ni se va acorda în timpul domniei lui Cristos
(Luca 19:17-19); sau dacă ele sunt doar
faţete ale caracterului creştin pe care le
purtăm de-a lungul întregii veşnicii. Dar un
lucru ştim că ele vor fi o recompensă amplă
pentru toate lacrimile, încercările şi suferin-
ţele pe care le-am trăit aici jos.
5:5 Cei care sunt mai tineri, fie ca
vârstă, fie în credinţă, trebuie să fie supuşi
bătrânilor. De ce? Pentru că aceşti supra-
veghetori au înţelepciunea ce decurge din
anii de experienţă în lucrurile lui Dumnezeu.
Ei au o cunoştinţă aprofundată şi experi-
mentală a cuvântului lui Dumnezeu. Şi ei
sunt cei cărora Dumnezeu le-a încredinţat
responsabilitatea de a avea grijă de oile Sale.
Toţi credincioşii trebuie să fie împodobiţi
cu smerenie, care este o mare virtute. Mof-
fatt spune: „Puneţi-vă şorţul smereniei." Ce
potrivit! întrucât şorţul este semnul distinctiv
al unui servitor. „Dacă ar fi să aleg două
sintagme necesare pentru creşterea spirituală,
le-aş alege pe acestea: «Nu ştiu» şi «Îmi
pare rău» (sau «Iartă-mă!»). Căci ambele
denotă o adâncă smerenie." Imaginaţi-vă o
adunare în care toţi membrii au acest duh
smerit! în care ei îi stimează pe alţii mai
mult decât se stimează pe ei înşişi! In care
se întrec în a face muncile de jos! O atare
biserică nu trebuie însă să rămână ceva din
domeniul fantasticului. Ea poate şi trebuie
să fie o realitate.
Dacă nu ar exista alt motiv pentru a fi

smeriţi, este de ajuns acesta: Dumnezeu stă
împotriva celor mândri, dar celor smeriţi
le dă har. (Petru citează aici din versiunea
greacă a textului de la Prov. 3:34.) Gândiţi-
vă! Dumnezeul cel Atotputernic, opus mân-
driei noastre şi hotărât s-o frângă, contrastat
însă cu Dumnezeul cel Atotputernic, nepu-
tând rezista însă unei inimi zdrobite şi căite!
5:6 Această smerenie trebuie demonstra-
tă nu numai în relaţie cu alţii, ci şi faţă de
Dumnezeu. în vremea lui Petru, sfinţii tre-
ceau prin flăcări de mari prigoane. Aceste
încercări, deşi nu erau trimise de Dumnezeu,
erau totuşi îngăduite de El. Cea mai bună
cale, spune Petru, este de a le primi cu
smerenie din mâna Domnului. El îi va sus-
ţine pe ai Săi şi-i va înălţa la timpul potrivit.
5:7 Credincioşii au privilegiul de a
arunca toate îngrijorările lor asupra Domnu-
lui, cu încrederea deplină că El poartă de
grijă. încă o dată Petru citează din versiunea
greacă a VT (Ps. 55:22).
J. Sidlow Baxter scoate în evidenţă că
aici este vorba de două feluri de grijă:
Există o grijă în sens de îngrijorare (sau anxie-
tate), în cuvintele „Aruncând asupra Lui toate
îngrijorările voastre" şi există q grijă în sensul
de afecţiune, în cuvintele: „El însuşi îngrijeşte
de voi" Deasupra tuturor îngrijorărilor noastre
este purtarea de grijă plină de afecţiune, ce nu
dă niciodată greş, a Mântuitorului nostru.32
îngrijorarea este fără folos. Nu e nevoie
să purtăm poverile, când El este dispus şi
capabil să le poarte în locul nostru. îngrijo-
rarea este zadarnică, întrucât nu a rezolvat
până acum nici o problemă. îngrijorarea este
păcat. Un predicator a spus odată: „îngrijo-
rarea este păcat pentru că tăgăduieşte înţe-
lepciunea lui Dumnezeu; pentru că spune că
El nu ştie ce face. Ea tăgăduieşte dragostea
lui Dumnezeu, spunând că Lui nu-I pasă. Şi
tăgăduieşte puterea lui Dumnezeu, spunând
că nu poate să mă izbăvească de oricare din
lucrurile care mă fac să mă îngrijorez." Iată
cuvinte la care se merită să medităm!
5:8 Deşi nu trebuie să ne îngrijorăm,
trebuie să fie în schimb treji şi să veghem,
pentru că avem un potrivnit puternic, diavo-
lul. A fi treaz înseamnă a avea o atitudine
serioasă în mintea noastră, a aborda cu
realism problemele vieţii, a fi în cunoştinţă
de cauză cu privire la stratagemele Satanei.
Pentecost spune:
Un individ care nu ia cunoştinţă deloc despre

1098

1 Petru

natura sau caracterul lumii, unul care nu este la
curent cu plnurile şi atacurile vrăjmaşului nos-
tru, diavolul, îşi poate permite să trăiască într-o
manieră uşuratică sau nepăsătoare. Dar pentru
cel care vede viaţa cum o vede Isus Cristos,
trebuie să existe o atitudine cu totul diferită, o
viziune total nouă, caracterizată prin sobrietate.33
Trebuie să veghem în permanenţă, fiind
gata să facem faţă oricărui atac din partea
celui rău. Aici potrivnicul este descris ca un
leu car răcneşte, căutând pe cine să devore-
ze. Diavolul pozează sub diverse forme.
Uneori vine ca un şarpe, căutând să-i prindă
pe oameni în mreaja stricăciunii morale.
Alteori se deghizează într-un înger de lumi-
nă, încercând să-i amăgească pe oameni pe
plan spiritual. Aici, prezentându-se ca un leu
care răcneşte, el este hotărât să-i terorizeze
pe copiii lui Dumnezeu prin persecuţii.
5:9 Noi nu trebuie să cedăm în faţa fu-
riei sale. Mai degrabă, trebuie să ne împotri-
vim lui prin rugăciune şi prin cuvântul lui
Dumnezeu. Noi nu avem în noi înşine pute-
rea de a ne opune lui, dar pe măsură ce sun-
tem fermi în credinţa noastră, bizuindu-ne
pe Domnul, vom putea să ne împotrivim lui.
Unul din vicleşugurile Satanei este de a
ne descuraja cu gândul că suferinţa noastră
e unică. Când trecem prin flăcările strâmto-
rărilor, suntem ispitiţi să cădem de oboseală,
crezând, în mod eronat, că nimeni nu a mai
trecut prin atâta necaz în acele clipe. Petru
ne aminteşte că şi fraţii noştri din toată
lumea trec prin aceleaşi suferinţe ca noi.
5:10 Adevărata biruinţă în focul perse-
cuţiilor este de a-L vedea pe Dumnezeu în
culise, desăvârşindu-Şi planurile minunate.
Indiferent de încercările prin care trecem, să
ne amintim în primul rând că El este Dum-
nezeul oricărui har. Acest titlu de toată
frumuseţea al Dumnezeului nostru ne amin-
teşte că felul Lui de a se purta cu noi nu se
bazează pe meritele noastre, ci pe gândurile
Sale pline de iubire faţă de noi. Indiferent
cât de fioroasă ar fi încercarea la care am
fost supuşi, avem întotdeauna motive să
mulţumim că nu ne aflăm în iad, unde am
merita să fim!
O a doua mângâiere puternică se des-
prinde din faptul că El ne-a chemat la slava
Sa veşnică. Asta ne învredniceşte să privim
dincolo de suferinţele acestei vieţi, la vremea
când vom fi cu Mântuitorul şi vom fi ca El
pe veci. Gândiţi-vă numai! Am fost aleşi din
groapa cu gunoi şi chemaţi Ia slava Lui
veşnică!

O a treia mângâiere provine din faptul
că suferinţa nu ţine decât puţin timp. Când
sunt puse alături de slava veşnică, strâmto-
rările vieţii sunt mai puţin decât trecătoare.
încurajarea finală constă în faptul că
Dumnezeu foloseşte suferinţa pentru a ne
educa şi a ne modela caracterul creştin. El
ne formează în vederea funcţiei de a domni
pe care o vom îndeplini într-o zi. Patru
aspecte ale acestui proces de formare sunt
enumerate:
Desăvârşire — încercările îl fac pe cre-
dincios apt; îi furnizează elementele de care
are nevoie în caracterul său, pentru a-1 face
să fie matur pe plan duhovnicesc.
Statornicire — Suferinţele îi fac pe
creştini mai statornici, capabili să întreţină
o mărturie bună să reziste când sunt supuşi
presiunilor. Este acelaşi cuvânt pe care 1-a
folosit Domnul Isus în cazul lui Petru: „...în-
tăreşte-i [sau statorniceşte-i] pe fraţii tăi"
(Luca 22:32).
întărire — Persecuţiile sunt dezlănţuite
de Satan cu scopul de a-i slăbi şi epuiza pe
credincioşi, dar efectul produs asupra lor
este contrar celui scontat. Prigoanele îi
întăresc, ajutându-i să rabde.
Vă va face neclintiţi — în original
verbul de aici are legătură cu „temelia".
Dumnezeu doreşte ca fiecare credincios să
fie ferm sădit într-un loc sigur în Fiul Său
şi în cuvântul Său. Lacey spune în această
privinţă:
Suferinţele inevitabile ale vieţii creştine au ca
roadă inevitabilă întotdeauna rezultatul binecu-
vântat al formării caracterului credincioşilor;
căci ele rafinează credinţa, ajustează caracterul,
statornicesc, întăresc şi îi fac de neclintit pe
copiii lui Dumnezeu.34
5:11 Având în vedere modul minunat în
care Dumnezeu intervine şi-Şi exercită
Suveranitatea asupra prigoanelor şi suferin-
ţelor, pentru slava Sa şi spre binele nostru,
nu este de mirare că Petru izbucneşte în
această doxologie: „A Lui să fie slava şi
puterea în vecii vecilor! Amin." Numai
Unuia ca Acesta I se cuvine slava! Numai
în mâinile Unuia ca Acesta este puterea în
siguranţă!
5:12 Silvan (probabil acelaşi om căruia
i se spunea şi Sila, forma prescurtată a
numelui Silvan) a fost fratele credincios
căruia Petru i-a dictat această Scrisoare şi
probabil solul prin care a fost transmisă ea.
Obiectivul urmărit de Petru prin această

1 Petru

1099

Scrisoare a fost să-i asigure că credinţa
creştină pe care o îmbrăţişaseră ei este
adevărata credinţă — sau, cum o numeşte
el: adevăratul har al Iui Dumnezeu. Poate
că, în dogoarea persecuţiilor, ei ar fi putut
fi ispitiţi să se întrebe dacă nu cumva s-au
înşelat îmbrăţişând creştinismul. Petru decla-
ră că nu s-au înşelat. Că au găsit adevărul
lui Dumnezeu şi că trebuie să rămână stator-
nici în acest adevăr.
5:13 Cea aleasă împreună cu voi, care
este în Babilon, vă salută. Tot aşa şi Mar-
cu, fiul meu.
Este cu neputinţă să precizăm dincolo de
orice îndoială cine sau ce se înţelege prin
cuvintele: „Cea aleasă împreună cu voi,
care este în Babilon". Unele din interpretă-
rile majore ale acestui verset sunt, după cum
urmează: (1) „Frăţietatea" (2:17; 5:9). în
greacă acest substantiv abstract este feminin.
(2) Soţia lui Petru. (3) Vreo doamnă aleasă
din partea locului. De asemenea este cu
neputinţă să precizăm la care Babilon se
referă textul. Ar putea fi: (1) Faimosul oraş
de pe fluviul Eufrat, unde erau mulţi iudei;
(2) Postul militar cu acelaşi nume de pe
fluviul Nil (deşi această ipoteză este impro-
babilă); (3) Roma. La Apocalipsa, cetatea
Babilonului este înţeleasă în general ca o
referire la Roma (17:l-9;3;; 18:10, 21).
O a treia întrebare se referă la menţion-
area lui Marcu. Este acesta propriul fiu al
lui Petru după trup, sau se referă la loan
iMarcu, scriitorul evangheliei care-i poartă
numele? Probabil varianta din urmă este cea
valabilă. Dacă aşa stau lucrurile, arunci
rămâne să decidem dacă Marcu a fost fiul
lui Petru pentru că acesta din urmă 1-a con-
dus la Cristos sau dacă cuvântul fiu desem-
nează doar o relaţie spirituală apropiată între
un presbiter şi un creştin mai tânăr. Cuvân-
tul folosit de Petru pentru fiu35 nu este
acelaşi cuvânt pe care-1 foloseşte Pavel
pentru a descrie relaţia spirituală cu Timotei
Şi Tit, şi corespunde tradiţiei străvechi,
conform căreia Evanghelia lui Marcu, zugră-
vită în culori atât de vii, s-ar baza pe relată-
rile de martor ocular ale Iui Petru.
5:14 Bătrânul (presbiterul) încheie cu o
poruncă şi cu o benedicţie. Porunca este:
„Salutaţi-vă unii pe alţii cu o sărutare de
dragoste." Obligaţia iubirii frăţeşti este un
ordin permanent pentru biserică, deşi ma-
niera exprimării sale poate varia în funcţie
de cultura şi epoca în care trăiesc creştinii.
Benedicţia este: „Pacea să fie cu voi cu
toţi care sunteţi în Cristos Isus." Este un

cuvânt mângâietor pentru sfinţii loviţi de fur-
tuni, care îndură tot felul de strâmtorări pen-
tru numele lui Cristos. Isus şopteşte pace
turmei pe care Şi-a cumpărat-o cu sângele
Lui, când oiţele din această turmă suferă
pentru El în mijlocul unei societăţi agitate.
Pace, desăvârşită pace, moartea care ne um-
breşte pe noi şi pe ai noştri?
Isus a învins moartea şi toate puterile sale.
— Edward H. Bickersteth
NOTE FINALE
'(1:2) Există şi alte forme de sfinţire,
care au loc mai târziu. Când o cineva se
naşte din nou, el devine sfinţit în ce priveşte
poziţia sa, pentru că este „în Cristos" (Ev.
10:10, 14). De-a lungul întregii sale vieţi
creştine el trebuie să trăiască însă şi sfinţenia
practică, adică procesul prin care devine tot
mai asemănător cu Cristos (1 Pet. 1:15). în
cer el va realiza sfinţirea desăvârşită, pentru
că acolo nu va mai păcătui niciodată (Col.
1:22). Vezi excursul despre Sfinţire după
explicaţia textului de la Evrei 2:11.
2( 1:8) Majoritatea manuscriselor greceşti
conţin varianta: „cunoscut" (eidotes), în loc
de „văzut" (idontes). Sensul final este însă
cam acelaşi, adică raptul că ei nu au făcut
cunoştinţă în persoană cu Isus pe pământ.
3(1:8) William Lincoln, Lectures on the
First and Second Epistles of Peter, p. 21.
\\:\2) Ibid., p. 23.
5(1:13) J. H. Jowett, The Redeemed
Family of God, p. 34.
6(1:17) Lincoln, Lectures, p. 30.
7( 1:20)/few/., p. 33.
8(1:21) W. T. P. Wolston, Simon Peter:
His Life and Letters, p. 270.
9(1:22) Textul critic (NU) nu conţine
cuvintele: „prin Duhul".
l0(l:23) Nota de subsol la lucrarea lui F.
W. Grant, "I Peter", din Ttie Numerical
Bible, Evrei la Apocalipsa, p. 149.
"(1:23) Textul NU omite „în veci".
l2(2:2) Textul alexandrin (NU în notele
de subsol din ediţia NKJV) conţin varianta:
„grow up to salvation" (să crească (să ajun-
gă) la mântuire". Dar această variantă ar
putea pune sub semnul îndoielii siguranţa
mântuirii.
l3(2:6) Greaca biblică: lithon (piatră)
akro- (vârf) göniaion (din/de colţ), de unde:
piatră din capul unghiului sau cheia de
boltă.
l4(2:7) Textul NU conţine varianta „cei
care nu cred" în loc de „cei care sunt neas-

1100

1 Petru

cultători", dar întrucât „a crede evanghelia"
se mai numeşte şi „a asculta de evanghelie",
sensul este cam acelaşi.
l5(2:12) O redare literală a textului ar
conţine cuvântul nobil sau frumos (kalos în
greacă, din care provine cuvântul caligrafie,
„scriere frumoasă").
l6(2:12) Charles R. Erdman, The General
Epistles, p. 66.
l7(2:12) Jowett, Redeemed Family, pg-
88, 89.
l8(2:13) Leslie T. Lyall, Red Sky at
Night, p. 81.
]\2:16) F.B. Meyer, Tried by Fire, p. 91.
2()(2:25) în greacă: episkopos, „suprave-
ghetor" sau „episcop".
2I(3:2) George Müller, într-o publicaţie
periodică intitulată The Word („Cuvântul"),
editată de Richard Burson, a cărei dată nu
se cunoaşte. Paginile 33-35.
"(3:4) Meyer, Tried, p. 117.
23(3:7) Charles Bigg, A Critical and
Exegetica! Commentary on the Epistles of
St. Peter and St. Jude (ICC), p. 155.
24(3:8) în loc de „curtenitori" (philophro-
nes), textul NU conţine varianta „smeriţi"
(tapeinophrones). Ambele sunt virtuţi de
mare preţ, adecvate contextului; care dintre
ele va fi aleasă ca variantă a originalului va
depinde de concepţia pe care o va avea
traducătorul în privinţa criticii textuale a NT.
Noi urmăm aici tradiţia versiunii KJ.
25(3:15) Textul NU conţine varianta:
„Cristos ca Domn" în loc de „Domnul
Dumnezeu". Asta ar sugera că Cristosul NT
este Iehova Savaot din VT.
26(4:14) Albert Barnes, Notes on the New
Testament: James, Peter, John and Jude, p.
191.
27(4:14) Din textul NU lipseşte propoziţia
ultimă a versetului 14 („Din partea lor, El
este hulit, dar din partea voastră El este
proslăvit"). întrucât „Se odihneşte peste voi"
şi „este proslăvit" se termină ambele cu
aceleaşi litere în greacă (-etai), e uşor de
presupus că s-a comis o eroare de omitere.
Această omitere de ordin tehnic se numeşte
„homoeoteleuton" (terminaţie similară).
2\4:16) F.B. Meyer, Tried by Fire, p. 27.
29(4:16) G. Campbell Morgan, Search-
lights from the Word, p. 366.
3O(4:18) Meyer, Tried, p. 180-181.
3I(5:2) Textul NU conţine varianta:
„după Dumnezeu" în loc de „de bunăvoie".
Varianta tradiţională a versiunilor KJ şi
NKJV (găsită în textul majoritar şi în TR)
se potriveşte cu contextul mult mai bine ca

un contrast în vederea constrângerii.
32(5:7) J. Sidlow Baxter, Awake, My
Heart, p. 294. Minunatul joc de cuvinte din
versiunea KJ nu se regăseşte în textul origi-
nal grec, unde cele două tipuri de „grijă"
sunt cuvinte diferite, fără nici o legătură
între ele (în româneşte: „îngrijorare" şi
„grijă"). Această variantă provine din NT
englez, tipărit în anul 1526, opera unui
strălucit traducător şi martir al Inchiziţiei,
William Tyndale (1484-1536). Textul său
sună astfel: „cast youre care to hym: for he
careth for you."
33(5:8) J. Dwight Pentecost, Your Adver-
sary the Devil, p. 94.
34(5:10) Harry Lacey, God and the Na-
tions, p. 92.
35(5:13) Termenul comun din limba
greacă: huios; Pavel foloseşte termenul
teknon, textual „cel născut" (în scoţiană:
bairn) sau copil.
BIBLIOGRAFIE
(1 şi 2 Petru)
Bărbieri, Louis A. First and Second Peter.
Chicago: Moody Press, 1975.
Bigg, Charles. A Critical and Exegetical
Commentary on the Epistles of St. Peter
and St. Jude (ICC). Edinburgh: T. & T.
Clark, 1901.
Grant, F. W. „I and II Peter", Tfie Numeri-
cal Bible, vol. 7. New York: Loizeaux
Bros., 1903.
Ironside, H. A. Notes on James and Peter.
New York: Loizeaux Brothers, 1947.
Jowett, J. H. The Redeemed Family of God.
Londra: Hodder & Stoughton, n.d.
Lenski, R. C. H. The Interpretation of the
Epistles of St. Peter, St. John & St. Jude.
Columbus: Wartburg Press, 1945.
Lincoln, William. Lectures on the First and
Second Epistles of Peter. Kilmarnock:
John Ritchie Publ., n.d.
Meyer, F. B. Tried by Fire. Fort Washing-
ton, PA: Christian Literature Crusade,
1983.
Stibbs, Alan M. The First Epistle General
of Peter. Grand Rapids: Wm. B. Eerd-
mans Publishing Co., 1959.
Thomas, W H. Griffith. The Apostle Peter:
His Life and Writings. Grand Rapids:
Kregel Publications, 1984.
Westwood, Tom. The Epistles of Peter.
Glendale, California: The Bible Treasury
Hour, Inc., 1953.
Wolston, W. T. P. Simon Peter: His Life
and Letters. Londra: James Nisbet &
Co., 1913.

A DOUA EPISTOLA A LUI
PETRU
Introducere
,,[A Doua Petru] ni-L insuflă pe Cristos, aşteptând împlinirea Lui. "
— E. G. Homrighausen

I.	Locul unic în Canon
Citatul introductiv de mai sus este
deosebit de semnificativ, pentru că autorul
său, asemenea altora din zilele noastre,
neagă faptul că Petru a scris această epistolă.
De asemenea, el recunoaşte că „ceea ce
avem aici are un caracter şi un spirit petrin."1
Ironia face ca aceste două afirmaţii să rezu-
me foarte succint contribuţia unică a cărţii 2
Petru.
în contextul întunericului tot mai adânc al
apostaziei care se apropie, această scurtă
scrisoare ne îndreaptă privirile spre Venirea
Domnului. Deşi conţine elemente ce amin-
tesc de viaţa şi personalitatea lui Petru, ea îl
insuflă, într-adevăr, pe Cristos celor care
sunt dispuşi să permită acestei mici scrisori
să-şi spună cuvântul.
II.	Paternitatea
Un eminent cărturar american de orienta-
re conservatoare, specialist în NT, a afirmat
recent: „2 Petru, asemenea cărţilor Daniel şi
Isaia din VT, este aceea care îi separă pe
adulţi de copii, în ce priveşte ortodoxia
strictă pe tărâmul criticii biblice." Comenta-
torii din epoca modernă adesea nici nu se
străduiesc să infirme paternitatea petrină
asupra cărţii 2 Petru, socotind că ar fi un fapt
de la sine înţeles şi deja dovedit că epistola
nu a fost scrisă de Petru. Desigur, există mai
multe probleme serioase în calea acceptării
autenticităţii acestei cărţi decât în cazul
oricărei alte cărţi din NT, dar în mod hotărât
aceste probleme nu sunt nici pe departe atât
de mari pe cât sunt prezentate.
Dovezile externe
în cazul lui 2 Petru nu se pot invoca
citatele obişnuite ale lui Polycarp, Ignaţiu şi
Irineu referitoare la această epistolă. Dar
dacă, aşa cum susţinea biserica primară, Iuda
urmează epistolei 2 Petru, avem totuşi o

atestare din primul veac a lui 2 Petru în
cadrul Epistolei lui Iuda (vezi introducerea la
Iuda). învăţatul german Zahn e de părere că
nu avem trebuinţă de nici o altă atestare. Pe
lângă Iuda, Origen este primul care citează
cartea 2 Petru, fiind urmat de Methodius din
Olimp (un martir din timpul domniei împăra-
tului Diocletian) şi Fumilian din Cezareea.
Eusebius recunoaşte că majoritatea creştini-
lor au acceptat cartea 2 Petru, deşi el perso-
nal se îndoieşte de autenticitatea ei.
Canonul Muratorian nu conţine în lista sa
cartea 2 Petru — dar nu include nici 1 Petru
şi, în plus, este un document fragmentar.
Deşi Ieronim era la curent cu dubiile mani-
festate faţă de autenticitatea cărţii 2 Petru,
atât el, cât şi ceilalţi părinţi de vază ai bise-
ricii ca Athanasiu şi Augustin, au acceptat-o
ca fiind o carte autentică a NT. întreaga
biserică le-a urmat exemplul, până la Refor-
mă.
De ce este 2 Petru mai slab atestată pe
plan extern decât alte cărţi din Biblie? Mai
întâi, este scurtă, apoi nu a fost prea des
copiată şi nu conţine material de factură
unică. Acest din urmă punct este însă un
argument în favoarea ei: cărţile scrise de
eretici conţineau întotdeauna doctrine supli-
mentare prin care aceştia contraziceau sau,
cel puţin, îndrăzneau să adauge la doctrina
apostolică. Acest fapt e de natură să ne
sugereze probabil motivul principal al pre-
cauţiei manifestate în primele veacuri ale
erei creştine faţă de 2 Petru. Asta pentru că
au existat mai multe „pseudepigrafa" (scrieri
false) care au folosit numele lui Petru pentru
a promova erezii gnostice, cum ar fi „Apoca-
lipsa lui Petru".
în fine este important de ştiut că deşi 2
Petru a fost una din cărţile puse sub semnul
îndoielii de unii (antilegomena), biserica n-a
respins-o niciodată ca pe o carte cu învăţă-
tură falsă.

1101

1102

2 Petru

Dovezile interne
Cei care resping paternitatea petrină
subliniază diferenţele stilistice dintre 1 şi 2
Petru. Ieronim a explicat însă că acestea se
datorează faptului că Petru a recurs la servi-
ciile altui secretar. Totuşi diferenţele dintre
stilul cărţii 1 Petru şi 2 Petru nu sunt atât de
mari ca cele dintre cele două epistole luate
împreună şi restul NT. Ambele epistole sunt
redactate într-un vocabular bogat şi viu, care
conţine multe coincidenţe cu predicile lui
Petru din cartea Faptelor Apostolilor şi din
evenimentele vieţii sale.
Referirile la evenimente din trecutul lui
Petru ce apar în conţinutul cărţii 2 Petru sunt
folosite atât în favoarea, cât şi împotriva
paternităţii tradiţionale. Unii din cei care
resping paternitatea petrină afirmă că ar
trebui să existe mai multe aluzii; alţii spun că
sunt prea multe aluzii, ceea ce denotă că
neapărat aici avem de a face cu „opera" unui
falsificator! Dar ce motiv ar fi existat să se
plastografieze o atare carte? Deşi cei care
resping autenticitatea cărţii au dat dovadă de
un spirit foarte creator în formularea a tot
felul de teorii, nici una din ele nu s-a dovedit
până în prezent satisfăcătoare.
Pe măsură ce vom studia însă Epistola,
vom găsi anumite dovezi interne care atestă
că Petru este într-adevăr autorul ei:
La 1:3 scriitorul îi defineşte pe credin-
cioşi ca unii care au fost chemaţi de însăşi
gloria şi virtutea Domnului. Asta ne duce
însă îndărăt, la Luca 5:8 unde gloria Domnu-
lui 1-a copleşit atât de mult pe Petru încât a
strigat: „Doamne, pleacă de la mine, căci
sunt un om păcătos!"
Când scriitorul oferă cititorilor o reţetă
care să-i ajute să nu se poticnească (1:5-10),
gândul ne duce imediat la căderea lui Petru
şi întristarea care 1-a cuprins.
Versetul 14 din capitolul 1 este deosebit
de semnificativ. Scriitorului i s-a spus de
către Domnul Isus cum va muri. Asta se
potriveşte perfect cu loan 21:18, 19, unde
Isus i-a decoperit lui Petru că va fi omorât la
o vârstă înaintată.
în versetele 13-15 din capitolul 1, cuvin-
tele: „cort" (tabernacol) şi „plecarea" (ieşi-
rea) sunt amândouă cuvinte folosite de Luca
în relatarea sa despre schimbarea la faţă a
Domnului Isus (Luca 9:31-33).
Una din cele mai convingătoare dovezi
ale faptului că Petru este cel care a scris
această epistolă este trimiterea care se face la
1:16-18 la schimbarea la faţă. Scriitorul a
fost prezent pe muntele sfânt la acel eveni-

ment. Asta înseamnă că el este fie Petru, fie
Iacov, fie loan (Mat. 17:1). Această a doua
scrisoare afirmă că a fost scrisă de Petru
(1:1), nu de Iacov sau de loan.
La 2:14, 18 găsim cuvântul: „Ademe-
nesc", care provine în original din termenul
deleagă — „a prinde cu momeală, cu nadă",
expresia fiind împrumutată din vocabularul
unui pescar şi astfel deosebit de adecvată,
dacă ţinem seama de faptul că Petru a fost
pescar.
La 3:1 autorul se referă la o scrisoare
anterioară, care, probabil este 1 Petru. De
asemenea, la 3:15 se referă la Pavel în ter-
meni foarte personali, cum se cuvenea să
facă^un apostol.
In fine un alt cuvânt care face aluzie la
experienţa lui Petru îl găsim la 3:17. Terme-
nul „statornicie" (în versiunea română:
„tărie") provine din aceeaşi rădăcină ca şi
cuvântul „a întări" pe care 1-a folosit Isus la
Luca 22:32. „După ce te vei întoarce, să
întăreşti pe fraţii tăi." îl găsim şi sub forma:
„vă va întări" la 1 Petru 5:10 şi „sunteţi
întăriţi" la 2 Petru 1:12.
în fine, ca în epistolele pastorale, bănuim
că o mare parte din ostilitatea manifestată de
unii din epoca modernă faţă de ideea că 2
Petru ar fi rodul vieţii apostolului Petru şi că
epistola ar fi ieşit de sub pana lui se datorea-
ză tocmai faptului că autorul îi condamnă
fără înconjur pe apostaţi.
Pe măsură ce vom studia epistola, vom
găsi alte dovezi interne care stabilesc o
legătură sigură cu apostolul Petru. Dar ceea
ce este important este să deschidem Biblia la
această epistolă şi să vedem ce ne spune
Domnul prin ea.
III.	Data
Data apariţiei lui 2 Petru depinde, evi-
dent, de autenticitatea ei. Cei care cred că
este un fals susţin că ar fi apărut cândva în
cursul veacului al doilea. întrucât noi conchi-
dem că biserica a fost corectă când a recu-
noscut că 2 Petru este o carte canonică, din
perspectivă istorică şi spirituală, trebuie să
stabilim data apariţiei ei cu puţin înainte de
moartea lui Petru (67 sau 68 d.Cr.), adică
anul 66 sau 67.
IV.	Fondul şi temele
Două curente care se bat cap în cap se
disting în structura epistolei apostolului:
cuvântul profetic şi libertinismul (cap. 2).
Deja Petru îi vede prefigurându-se la orizont

2 Petru

1103

învăţătorii falşi care vor introduce „erezii
distrugătoare", care propagă învăţătura falsă,
potrivit căreia ar fi voie să trăieşti o viaţă
destrăbălată. Aceşti oameni ridiculizează
ideea că va veni o zi a judecăţii (3:1-7). Ceea
ce e privit la timpul viitor în vremea lui
Petru este redat în epistola lui Iuda ca o
realitate ce s-a petrecut deja (v. 4). Atunci
când creştinismul şi-a pierdut dragostea
pentru Venirea lui Cristos, ajungând să se
simtă în largul ei în lumea aceasta (sub dom-

nia lui Constantin şi a celor care au venit
după el), morala bisericii a scăzut vertiginos.
Acelaşi lucru este valabil şi în ziua de azi.
Trezirea interesului pentru adevărul profetic,
ce a caracterizat veacul al nouăsprezecelea,
nu mai este o realitate acum, pentru multe
cercuri — iar trăirea în neorânduială care, se
constată în multe biserici, demonstrează că
Petru a fost inspirat să scrie despre acest
adevăr de mare trebuinţă pentru întreaga eră
creştină.

SCHIŢA CĂRŢII
I. SALUTUL (1:1, 2)
II. CHEMAREA LANSATĂ PENTRU CULTIVAREA UNUI PUTERNIC CARAC-
TER CREŞTIN (1:3-21)
III.	APARIŢIA ÎNVĂŢĂTORILOR FALŞI PREZIŞI (Cap. 2)
IV.	APARIŢIA BATJOCORITORILOR PREZIŞI (Cap. 3)
Comentariu

I.   SALUTUL (1:1, 2)
1:1 Simon Petru se prezintă pe sine ca
rob şi apostol al lui Isus Cristos. Suntem
izbiţi îndată de simplitatea şi smerenia sa.
El a fost rob din proprie opţiune; iar apos-
tol prin numire divină. El nu recurge la nici
un titlu pompos sau simboluri care să-i
confere vreun statut elevat. De pe buzele
sale se revarsă doar recunoaşterea plină de
gratitudine a obligaţiei ce o are de a-L sluji
pe Mântuitorul înviat.
Singurul lucru care ni se spune despre
cei cărora le-a fost adresată Scrisoarea este
că au obţinut aceeaşi credinţă la fel de
preţioasă ca a lui Petru şi a colegilor săi.
Asta ar putea constitui un incidiu că aposto-
lul s-a adresat unor credincioşi neevrei,
ideea subliniată fiind aceea că şi ei au
primit aceeaşi credinţă ca şi evreii credin-
cioşi, o credinţă ce nu avea nici un cusur.
Toţi cei ce sunt mântuiţi prin harul lui
Dumnezeu se bucură de acceptare egală din
partea Lui, fie că sunt evrei, fie Neamuri,
fie bărbaţi, fie femei, fie robi, fie oameni
liberi.
Credinţa înseamnă suma totală a tot ce
au primit ei când au îmbrăţişat credinţa
creştină. El explică în continuare că această
credinţă este prin neprihănirea Dumneze-
ului şi Mântuitorului nostru Isus Cristos.
El vrea să spună că pentru Dumnezeu a

fost un lucru drept să dăruiască această
credinţă de statut egal celor care cred în
Domnul Isus. Moartea, îngroparea şi învie-
rea lui Cristos asigură o bază justă de pe
care Dumnezeu le poate arăta păcătoşilor
harul Său, prin credinţă. Datoria de păcat ce
se acumulase a fost achitată în întregime şi
acum Dumnezeu poate să-1 îndreptăţească
pe păcătosul care crede în Fiul Său.
Titlul: Dumnezeul şi Mântuitorul
nostru Isus Cristos este unul din numeroa-
sele titluri din NT care indică Dumnezeirea
absolută a Domnului Isus. Dacă El n-ar fi
Dumnezeu, aceste cuvinte n-ar avea nici un
sens.
1:2 Apostolul îşi înalţă rugăciunea fier-
binte pentru ca harul şi pacea cititorilor săi
să le fie înmulţite prin cunoaşterea lui
Dumnezeu şi a lui Isus, Domnul nostru.
El vrea ca ei să aibă această cunoaştere
prin harul susţinător şi împuternicitor al lui
Dumnezeu în viaţa lor de fiecare zi. El vrea
ca inimile lor să fie păzite de pacea lui
Dumnezeu, care întrece orice pricepere. Dar
el vrea ca toate acestea să le fie dăruite nu
în doze minuscule, ci doreşte ca binecuvân-
tările acestea să fie înmulţite din belşug.
Cum pot fi înmulţite aceste binecuvân-
tări? Prin cunoaşterea lui Dumnezeu şi a
lui Isus, Domnul nostru. Cu cât îl cunoaş-
tem mai bine pe Dumnezeu, cu atât trăim

1104

2 Petru

o experienţă mai nemijlocită a harului şi
păcii. Mult mai bine va fi de noi dacă vom
locui în locuinţa tainică a Celui-Prea-înalt,
decât dacă ne vom opri acolo doar din când
în când. Cei care trăiesc în sanctuar, mai
degrabă decât la periferia acestuia, vor afla
secretul harului şi păcii lui Dumnezeu.
II. CHEMAREA LANSATĂ PENTRU
CULTIVAREA   UNUI   PUTERNIC
CARACTER CREŞTIN (1:3-21)
1:3 Pasajul acesta ar trebui să prezinte
un imens interes pentru toţi creştinii, dato-
rită fapului că ne arată cum putem să ne
păzim de căderi în viaţa aceasta şi cum
putem fi asiguraţi de intrarea triumfală în
viaţa de apoi.
Mai întâi suntem asiguraţi că Dumnezeu
ne-a asigurat pe deplin o viaţă de sfinţenie.
Se spune că această asigurare este o dovadă
a puterii Sale: Dumnezeiasca Lui putere
ne-a dăruit tot ce priveşte viaţa şi evla-
via. După cum puterea Lui ne mântuieşte,
în primul rând, tot aşa puterea Lui ne dăru-
ieşte energia necesară de a trăi o viaţă
sfântă de acum încolo. Succesiunea corectă
este următoarea: mai întâi: viaţa, apoi
evlavia. Evanghelia este puterea lui Dum-
nezeu de a ne mântui de pedeapsa păcatului
şi de puterea lui, de osândă şi de întinare,
în acest tot ce priveşte viaţa şi evlavia
sunt cuprinse: lucrarea de mare preot a lui
Cristos, slujba Duhului Sfânt, activitatea
agenţiilor îngereşti în folosul nostru, noua
viaţă pe care o primim la convertire şi
instruirea pe care o primim din Cuvântul lui
Dumnezeu.
Puterea de a trăi o viaţă sfântă ne
parvine prin cunoaşterea Celui care ne-a
chemat. După cum Dumnezeiasca Lui
putere este sursa sfinţeniei, tot aşa cunoaş-
terea Lui este canalul prin care ni se trans-
mite această putere. A-L cunoaşte pe El
echivalează cu viaţa veşnică (loan 17:3) şi
progresul pe planul cunoaşterii Lui înseam-
nă progres pe planul sfinţeniei. Cu cât îl
cunoaştem mai mult pe El, cu atât devenim
tot mai mult asemenea Lui.
Chemarea noastră este una din temele
de predilecţie ale lui Petru. El ne aminteşte
că: (1) Am fost chemaţi din întuneric la
lumina Lui minunată (1 Pet. 2:9). (2) Am
fost chemaţi să-L urmăm pe Cristos pe o
cărare a suferinţei (1 Pet. 2:21). (3) Am
fost chemaţi să răspundem cu binecuvântare
la batjocuri şi ocări (1 Pet. 3:9). (4) Am
fost chemaţi la slava lui veşnică (1  Pet.

5:10). (5) Am fost chemaţi prin slava şi
virtutea Sa (2 Pet. t:3). Această trimitere
înseamnă că El ne-a chemat descoperindu-
ne minunăţiile Persoanei Sale. Saul din Tars
a fost chemat pe drumul spre Damasc când
a văzut slava lui Dumnezeu. Un ucenic din
perioada ulterioară a mărturisit: „Am privit
faţa Lui şi de atunci încolo am fost pe veci
lecuit de a mai admira orice alt lucru care
nu se asemăna cu El." El a fost chemat de
slava şi excelenţa Sa.
1:4 Printre toate aceste lucruri pe care
puterea lui Dumnezeu le-a dăruit pentru a
promova o viaţă de sfinţenie se află şi
făgăduinţele Lui nespus de mari şi scum-
pe pe care le găsim în Cuvântul Său. Se
apreciază că în Biblie există cel puţin
30.000 de promisiuni. John Bunyan spunea
odată: „Cărarea vieţii e presărată cu atâtea
promisiuni ale lui Dumnezeu încât nu poţi
face nici un pas fără să calci pe ele."
Făgăduinţele lui Dumnezeu sunt ulti-
mul din cele şapte lucruri scumpe menţio-
nate de Petru în scrisoarea sa. Credinţa
noastră este mai scumpă decât aurul (1 Pet.
1:7). Sângele lui Cristos este scump (1 Pet.
1:19). Cristos, Piatra Vie, este scump înain-
tea lui Dumnezeu (1 Pet. 2:4). De asemenea
El este piatra scumpă din capul unghiului
(1 Pet. 2:6). Tuturor celor care cred El le
este scump (1 Pet. 2:7). Mărgăritarul nepie-
ritor al unui duh blând şi liniştit este de
mare preţ înaintea lui Dumnezeu (1 Pet.
3:4). Şi, în fine, făgăduinţele lui Dumnezeu
sunt scumpe (2 Pet. 1:4).
Gândiţi-vă la unele din făgăduinţele care
ţin de viaţa de sfinţenie. (1) Eliberarea de
stăpânirea păcatului (Rom. 6:14). (2) Harul
care este suficient (2 Cor. 12:9). (3) Puterea
de a asculta de poruncile Sale (Fii. 4:13).
(4) Biruinţa asupra diavolului (Iac. 4:7). (5)
Scăparea ce ni se pune la dispoziţie când
suntem ispitiţi (1 Cor. 10:13). (6) Iertarea
când ne mărturisim păcatele (1 loan 1:9) —
şi faptul că Dumnezeu nu-Şi va mai aduce
aminte de aceste păcate (Ier. 31:34). Răs-
punsul pe care-1 primim când lansăm che-
marea (Ps. 50:15).
Nici nu e de mirare că Petru afirmă că
făgăduinţele lui Dumnezeu sunt nespus de
mari şi scumpe! Aceste făgăduinţe îl în-
vrednicesc pe credincios să scape de strică-
ciunea care este în lume prin poftă.
Dumnezeu ne-a promis tot ce avem nevoie
ca să putem să ne împotrivim ispitei. Când
suntem asaltaţi de pofte îndârjite, putem
face apel la aceste promisiuni. Ele ne vor

2 Petru

1105

învrednici să scăpăm de stricăciunea lumii
— de păcatele ei sexuale, de beţia ei, de
murdăria ei, de mizeria ei, de viclenia şi
perfidia ei, de toate certurile şi zavistiile ei.
Latura pozitivă este că prin aceleaşi
promisiuni noi putem fi părtaşi ai firii
dumnezeişti. Acest lucru se petrece în prin-
cipal la convertire. Atunci noi ne bucurăm
în mod practic, nemijlocit de ceea ce ne-a
făgăduit Dumnezeu, devenind tot mai con-
formaţi chipului Său. De pildă, El a făgădu-
it că pe măsură ce ne gândim mai mult la
El, devenim tot mai mult ca El (2 Cor.
3:18). Noi transformăm această făgăduinţă
într-o realitate, citind zilnic Cuvântul Lui,
studiind modul în care este revelat Cristos
în Cuvânt şi păşind pe urmele Lui. Făcând
aceasta. Duhul Sfânt ne transformă tot mai
mult după chipul Lui, de la un grad de
slavă la altul.
1:5 Versetele 3 şi 4 ne arată că Dumne-
zeu ne-a dăruit tot ce avem nevoie pentru a
trăi viaţa divină. Pentru că El a făcut acest
lucru, noi trebuie să ne dăm toate străduin-
ţele s-o cultivăm. Dumnezeu nu ne face
sfinţi împotriva voinţei noastre sau fără
participarea noastră. Trebuie să existe o
dorinţă, o hotărâre şi o disciplină din partea
noastră.
în dezvoltarea caracterului creştin, Petru
presupune credinţa. La urma urmelor, el se
adresează unor creştini — celor care şi-au
exersat deja credinţa mântuitoare în Dom-
nul Isus. Prin urmare, el nu le spune să
furnizeze credinţă, întrucât presupune că
deja o au.   -
Ceea ce este totuşi necesar este ca
această credinţă să fie suplimentată prin
cele şapte elemente ale sfinţeniei — nu prin
adăugarea lor unul după altul, ci prin mani-
festarea concomitentă şi permanentă a
tuturor harurilor.
Tatăl lui Tom Olson obişnuia să le
citească fiilor săi pasajul acesta:
Adăugaţi la credinţa voastră virtutea sau curajul
lui David; iar la curajul lui David cunoştinţa lui
Solomon; iar la cunoştinţa lui Solomon răbda-
rea lui Iov; iar la răbdarea lui Iov evlavia lui
Daniel; iar la evlavia lui Daniel bunătatea
frăţească a lui Ionatan; iar la bunătatea frăţeas-
că a lui Ionatan dragostea lui loan.2
Lenski sugerează:
Lista celor şapte este aranjată cu referire la
pseudo-profeţi (2:1) şi la modul în care trăiesc

ei după pretinsa lor credinţă. în locul laudei, ei
aduc disgraţia; cunoştinţa o înlocuiesc cu
orbirea; stăpânirea de sine o înlocuiesc cu
libertinismul; perseverenţa în bunătate este
înlocuită de ei cu răutatea; evlavia este înlocu-
ită cu neevlavia; prietenia frăţească cu antipatia
faţă de copiii lui Dumnezeu; iubirea nepre-
făcută cu groaznica ei absenţă.3
Prima trăsătură este virtutea. Prin asta
se înţelege fie pioşenie, bunătate în viaţă
sau excelenţă pe plan moral, deşi acestea
par să fie acoperite de cuvântul ce apare
mai jos, „evlavia". S-ar putea ca termenul
virtute să însemne aici curaj spiritual în
faţa unei lumi ostile, tăria de a lua atitudine
fermă pentru ceea ce este drept şi bun.
Ne gândim la curajul martirilor. Arhie-
piscopului Cranmer i s-a spus că va fi ars
pe rug dacă nu va semna o retractare. La
început, el a refuzat să semneze retractarea,
dar mai pe urmă, fiind supus la enorme
presiuni, mâna lui dreaptă a semnat retrac-
tarea. Mai târziu şi-a dat seama de greşeala
comisă şi le-a spus călăilor săi să aprindă
focul. La cererea sa, mâinile i-au fost dezle-
gate. Apoi a întins mâna dreaptă în foc,
zicând: „Aceasta e mâna cu care s-a scris
[retractarea]; prin urmare, ea va suferi
prima pedeapsa. Mâna aceasta a săvârşit
păcatul! Piară mâna asta dreaptă!"4
Curajul trebuie suplimentat cu cunoştin-
ţă, în special cunoaşterea adevărului spiritu-
al. Aceasta subliniază importanţa studierii
cuvântului lui Dumnezeu şi a ascultării de
preceptele lui sacre.
Mai mult despre Cuvântul Lui,
Având comuniune cu Domnul meu.
Auzindu-I glasul în fiecare rând,
Insiişindu-mi fiecare credincioasă afirmaţie.
— Eliza E. Hewitt
Printr-o cunoaştere experimentală a
Bibliei noi ne dezvoltăm ceea ce Erdman a
definit drept: „deprinderile practice în deta-
liile creştinismului."
1:6 Dumnezeu îl cheamă pe fiecare
creştin în parte la o viaţă disciplinată. Cine-
va a definit aceasta drept puterea de a-ţi
controla voinţa, prin operaţia Duhului lui
Dumnezeu. Trebuie să dăm dovadă de
disciplină în rugăciune, disciplină în studie-
rea Bibliei, disciplină în folosirea timpului,
disciplină în frânarea poftelor trupului,
disciplină în dărnicia noastră jertfitoare.
Pavel a exercitat o atare stăpânire de

1106

2 Petru

sine. „Eu, deci, alerg, dar nu aşa ca şi cum
n-aş şti încotro. Mă lupt, dar nu ca unul
care loveşte în vânt. Ci mă port aspru cu
trupul meu şi-1 ţin în stăpânire, ca nu cum-
va, după ce am predicat altora, să fiu eu
însumi descalificat" (1 Cor. 9:26, 27).
Marele naturalist Audubon a fost dispus
să se supună unei stări prelungite de dis-
confort, doar pentru a afla mai multe despre
taina lumii păsărilor. Dar să-1 lăsăm pe
Robert G. Lee să ne povestească:
El a socotit conforturile sale fizice ca un
nimic, pe lângă succesul în lucrarea sa. Se
tupila şi stătea nemişcat în această poziţie ore
în şir, pe întuneric şi ceaţă, simţindu-se pe
deplin răsplătit dacă, după săptămâni de aştep-
tare, reuşea să smulgă încă o singură informaţie
nouă despre o singură pasăre. Trebuia să stea
în apă stătută, acoperit aproape până la gât,
abia mai putând să respire, în timp ce nenumă-
raţi şerpi veninoşi de tipul „mocasini" i se
perindau pe dinaintea feţei sale iar marii aliga-
tori treceau mereu pe lângă omul acesta încre-
menit în poziţia sa de veghe.
„Nu, n-a fost plăcut", spunea el, cu faţa
radiindu-i de entuziasm, „dar ce importanţă are,
având în vedere că am reuşit să fotografiez
acea pasăre." Se supunea la toate aceste cazne
doar pentru a fotografia o pasăre!5
Datorită pildei lăsate de el şi de alţii şi
având în vedere nevoile unei lumi care
piere, precum şi pericolul personal care ne
paşte mereu de a ne ruina mărturia, este
imperativ să ne supunem unei discipline,
pentru ca Cristos să poată avea parte de tot
ce e mai bun în viaţa noastră.
La stăpânirea de sine trebuie să adău-
găm perseverenţa, adică îndurarea cu
răbdare a persecuţiilor şi strâmtorărilor.
Avem nevoie să ni se amintească în perma-
nenţă că viaţa creştină este o luptă, că este
o chemare permanentă la necesitatea de a
îndura. Nu este de ajuns să pornim pe acest
drum, învăluiţi de glorie, ci trebuie să
perseverăm pe această cărare, în pofida
dificultăţilor pe care le întâmpinăm. Ideea
potrivit căreia viaţa de credinţă nu ar fi
altceva decât un şir neîntrerupt de piscuri,
de experienţe triumfătoare este contrară
realităţii. Căci în această viaţă avem de a
face şi cu trăirea de zi cu zi, cu rutina, cu
sarcinile şi obligaţiile mai puţin plăcute, cu
împrejurările negative şi dezamăgirile de
care ne lovim, cu întristări şi amărăciuni, cu
spulberarea planurilor noastre. Perseverenţa

este arta de a rămâne în picioare, de a
merge înainte, în pofida tuturor obstacolelor
ce ne stau în cale.
Următoarea virtute este evlavia. Viaţa
noastră trebuie să fie asemenea lui Dumne-
zeu, cu tot ceea ce înseamnă sfinţenia de
ordin practic (termenul englez pentru „evla-
vie" este godliness, respectiv calitatea de a
fi ca Dumnezeu, n.tr.). Trebuie să existe o
calitate atât de supranaturală în comportarea
noastră, încât alţii să ştie că suntem copiii
Tatălui ceresc; semnele caracteristice de
apartenenţă la aceeaşi familie trebuie să se
poată distinge cu uşurinţă. Pavel ne amin-
teşte că: „...evlavia este folositoare în orice
privinţă, întrucât ea are promisiunea vieţii
de acum şi a celei viitoare" (1 Tim. 4:8).
1:7 Dragostea de fraţi ne identifică în
faţa lumii că suntem ucenicii lui Cristos:
„Prin aceasta vor cunoaşte toţi că sunteţi
ucenicii Mei, dacă veţi avea dragoste unii
pentru alţii" (loan 13:35).
Iubirea de fraţi conduce la dragoste
pentru întreaga omenire. Nu e o chestiune
ce ţine, în principal, de emoţii, ci de voinţă.
Nu este un sentiment înălţător pe care
trebuie să-1 simţim, ci o poruncă pe care
trebuie s-o împlinim. în accepţiunea Noului
Testament, dragostea este supranaturală. Un
necredincios nu poate iubi în felul în care
ne porunceşte Biblia deoarece nu are viaţă
divină. E nevoie de viaţă divină pentru a
putea să-ţi iubeşti duşmanii şi a te ruga
pentru călăii care urmează să-ţi ia viaţa.
Dragostea se manifestă prin dărnicie. De
pildă, „Dumnezeu atât de mult a iubit
lumea, că... a dat..." (loan 3:16). „Cristos de
asemenea a iubit biserica şi... a dat..." (Ef.
5:25). Noi ne putem manifesta dragostea
dăruind altora timpul nostru, talentele noas-
tre, avuţiile noastre şi viaţa noastră.
T. E. McCully a fost tatăl lui Ed
McCully, unul din cei cinci misionari tineri
ucişi de indienii Auca în Ecuador. într-o
noapte, pe când ne rugam pe genunchi, el
s-a rugat cu cuvintele: „Doamne, dăruieşte-
mi harul de a rămâne în viaţă până când
voi vedea că cei care i-au ucis pe băieţii
noştri au fost mântuiţi, ca să-i pot îmbrăţişa
şi să le spun că-i iubesc pentru că şi ei îl
iubesc pe Cristosul meu." Aceasta e dragos-
tea creştină — când te poţi ruga astfel
pentru cei care s-au făcut vinovaţi de ucide-
rea fiului tău.
Aceste şapte haruri alcătuiesc caracterul
deplin format al creştinului.
1:8 Pe cărarea uceniciei nu poţi sta pe

2 Petru

1107

loc, ci fie vei înainta, fie vei da înapoi.
Când mergem înainte, avem parte de tărie
şi siguranţă; pe când, atunci când regresăm,
avem parte de pericole şi eşecuri.
Eşecul de a persevera în dezvoltarea
caracterului creştin conduce la ariditate,
sterilitate, nerodnicie, orbire, miopie şi
uitare.
Ariditatea. Numai viaţa trăită în părtăşie
cu Dumnezeu poate avea o eficacitate
adevărată. Călăuzirea Duhului Sfanţ elimină
activitatea aridă (sau „lenea", cum se spune
în ediţia română), asigurându-ne eficienţa
maximă. Altfel nu suntem decât un vas
zăngănitor, dând cu pumnul în vânt sau
cosând fără aţă.
Nerodnicia. Se poate să avem cunoştin-
ţe considerabile despre Domnul Isus Cris-
tos, şi totuşi să fim neroditori în acele
cunoştinţe. Eşecul de a transpune în practi-
că ceea ce cunoaştem va duce, în mod
inevitabil, la o stare de ariditate şi sterilita-
te. Tocmai faptul că apele care intrau nu
aveau şi o ieşire corespunzătoare au ucis
acea mare, căreia i se spune acum Marea
Moartă. Tot aşa şi în cazul nostru dacă
lipseşte gura de ieşire va fi omorâtă produc-
tivitatea pe planul spiritual.
1:9 Miopia. Există mai multe grade de
incapacitare a vederii, cunoscute sub terme-
nul general de orbie. Prin miopie aici se
înţelege o anumită formă de orbie în care
omul trăieşte pentru clipa de acum, mai
degrabă decât pentru viitor, fiind atât de
preocupat de lucrurile materiale încât le
neglijează pe cele spirituale.
Orbirea. Oricine duce lipsă de cele
şapte trăsături enumerate în versetele 5-7
este orb, neştiind care este lucrul cel mai
important, central, al vieţii. El nu are capa-
citatea de a discerne care sunt valorile cu
adevărat spirituale. El trăieşte într-o lume
întunecată, dominată de umbre.
Uitarea. în fine, omul care duce lipsă
de cele şapte virtuţi a uitat că a fost cură-
ţit de vechile lui păcate. Adevărul răscum-
părării sale şi-a pierdut prospeţimea pentru
el, întrucât acum se întoarce îndărăt la
lucrurile de care a fost salvat odată. Se
joacă cu păcate care au provocat moartea
Fiului lui Dumnezeu.
1:10 Şi astfel Petru îşi îndeamnă cititorii
să confirme chemarea şi alegerea lor.
Acestea sunt cele două faţete ale planului
de mântuire al lui Dumnezeu. Alegerea se
referă la alegerea suverană şi eternă de
către El a anumitor indivizi ca să fie ai Lui.

Chemarea se referă la acţiunea Lui în timp,
prin care s-a evidenţiat alegerea. Alegerea
noastră a avut loc înainte de crearea lumii;
chemarea noastră are loc atunci când
suntem convertiţi. Pe plan cronologic,
alegerea are loc mai întâi, fiind urmată
apoi de chemare. Dar în experienţa umană
mai întâi devenim conştienţi de chemarea
Lui, după care ne dăm seama că am fost
aleşi în Cristos din veşnicie.
Nu putem să facem chemarea şi alege-
rea noastră mai sigure decât sunt deja;
planurile eterne ale lui Dumnezeu nu vor
putea fi niciodată zădărnicite. Dar putem să
le confirmăm, prin asemănarea tot mai mult
cu Domnul nostru. Prin manifestarea roadei
Duhului, noi putem da o dovadă ne netăgă-
duit a faptului că suntem cu adevărat ai
Lui. O viaţă sfântă demonstrează realitatea
mântuirii noastre.
Trăind o viaţă sfântă vom fi păziţi de
poticniri. Nu se pune problema căderii în
sensul pierzării veşnice, căci lucrarea pe
care a săvârşit-o Cristos ne izbăveşte de
asta. Mai degrabă, se referă la căderea în
păcat, în disgraţie sau într-o stare de inutili-
tate. Dacă nu vom face progrese în lucrurile
divine, vom fi în pericol de a ne ruina
viaţa. Dar dacă umblăm în Duhul, vom fi
scutiţi de situaţia în care am putea fi desca-
lificaţi şi scoşi din serviciul Său. Dumnezeu
îl păzeşte pe creştinul care înaintează pentru
El. Pericolul stă în starea de trândăvie sau
orbie spirituală.
1:11 Nu numai că o stare de continuă
înaintare spirituală ne va oferi siguranţă, ci
şi promisiunea unei intrări din belşug în
împărăţia veşnică a Domnului şi Mântui-
torului nostru Isus Cristos. Petru nu se
referă aici la faptul intrării noastre, ci la
maniera în care se face acest lucru. Singura
temelie a primirii noastre în împărăţia
cerească este credinţa în Domnul Isus
Cristos. Dar unii vor avea o intrare mai
din belşug decât alţii. Vor fi mai multe
grade sau trepte de răsplătire. Iar aici se
spune că răsplăţile depind de gradul de
conformare la chipul Mântuitorului.
1:12 După ce a luat în considerare
implicaţiile actuale şi eterne ale temei
dezbătute, Petru şi-a propus să le reamin-
tească mereu credincioşilor despre impor-
tanţa cultivării unui caracter creştin. Chiar
dacă ştiau deja, ei aveau nevoie să Ii se
reamintească acest lucru, cum, de altfel,
trebuie să ni se reamintească şi nouă. Deşi
noi suntem întăriţi în adevărul actual, există

1108

2 Petru

totdeauna pericolul unui moment de preocu-
pare sau al ceasului uitării. De aceea, ade-
vărul trebuie să fie repetat în permanenţă.
1:13 Aceasta nu era doar intenţia, ci.şi
îndatorirea lui Petru de a-i stârni pe sfinţi,
reamintindu-le mereu atâta timp cât se afla
în viaţă. El a considerat că este adecvat să-i
păzească de dormitarea spirituală, pe mă-
sură ce se apropia de sfârşitul vieţii sale.
1:14 Domnul îi descoperise deja lui
Petru faptul că va muri şi maniera în care
va muri (loan 21:18, 19). De atunci au
trecut mulţi ani. Apostolul, de-acum înaintat
în vârstă, ştia că, în cursul normal al eveni-
mentelor, moartea era aproape. Această
cunoştinţă i-a dat un imbold şi mai mare de
a se îngriji cu tot dinadinsul de bunăstarea
spirituală a copiilor lui Dumnezeu în timpul
care a mai rămas.
El descrie moartea sa ca o „dezbrăcare
de cortul" său sau de locuinţa sa pămân-
tească. După cum un cort este o locuinţă
temporară pentru călători, tot aşa trupul este
structura în care locuim în timpul pelerina-
jului nostru pe acest pământ. La moarte
cortul este strâns. La Răpire, trupul va fi
înviat şi transformat. în forma sa eternă,
proslăvită, trupul este descris ca o clădire şi
o casă (2 Cor. 5:1).
Faptul că Petru ştia că va muri nu neagă
adevărul întoarcerii iminente a lui Cristos
ca să-Şi ia acasă sfinţii — cum susţin unii.
Adevărata biserică s-a aşteptat dintodeauna
că Cristos ar putea veni în orice clipă.
Numai printr-o revelaţie specială a ştiut
Petru că nu va fi în viaţă când Se va întoar-
ce Domnul.
1:15 Nu numai că apostolul s-a hotărât
personal să le reamintească sfinţilor despre
importanţa de a face progrese pe plan
spiritual, de a înainta pe cărare, ci, în plus,
a aranjat să le lase acest îndemn sub formă
scrisă, ca să le aducă întotdeauna aminte.
Prin scrierile sale, credincioşii puteau să-^i
amintească oricând de aceste îndemnuri. In
consecinţă, Scrisorile lui Petru aruncă de
mai bine de nouăsprezece veacuri lumină
pe cărarea fraţilor şi surorilor de credinţă şi
vor continua să facă acest lucru până va
veni Mântuitorul nostru. în plus, tradiţia
străveche şi vrednică de crezare spune că
Evanghelia lui Marcu este, în esenţă, alcătu-
ită din amintirile de martor ocular ale lide-
rului său spiritual, apostolul Petru.
Importanţa slujbei scrise este limpede
aici. Cuvântul scris este cel care dăinuie.
Prin cuvântul scris, slujba unui om se pro-

pagă în continuare, chiar dacă trupul lui
zace în mormânt.
Cuvântul folosit de Petru pentru deces
este termenul de la care provine cuvântul
exod. Este acelaşi cuvânt care descrie moar-
tea lui Cristos la Luca 9:31. Moartea nu
este încetarea fiinţei, ci plecarea de la un
loc către altul.
Aceste versete au o valoare deosebită
pentru noi, întrucât ne arată ce este impor-
tant pentru un om al lui Dumnezeu care
trăieşte în umbra morţii. Sintagma: Aceste
lucruri apare de patru ori — în versetele 8,
9, 12 şi 15. Marile adevăruri de bază ale
credinţei creştine au o valoare enormă când
sunt privite de la hotarele lumii eterne.
1:16 Versetele de la sfârşitul capitolului
1 se ocupă de siguranţa venirii lui Cristos
în glorie. Petru abordează mai întâi siguran-
ţa mărturiei apostolice, apoi siguranţa cu-
vântului profetic. E ca şi când Petru ar uni
NT şi VT, spunându-le cititorilor să se ţină
strâns de această mărturie unită.
El subliniază că mărturia apostolilor se
bazează pe fapte reale, nu pe mituri. Astfel
ei nu au urmat nişte basme meşteşugit
alcătuite sau mituri când au făcut cunos-
cut cititorilor puterea şi venirea Domnului
nostru Isus Cristos.
Evenimentul concret la care se referă
Petru aici este Schimbarea la faţă a lui
Cristos de pe munte, la care au asistat ca
martori oculari trei apostoli: Petru, Iacov şi
loan. Puterea şi venirea este o modalitate6
literară de a spune „venirea cu putere" sau
„puternica venire." Schimbarea la faţă a
fost o avanpremieră a venirii lui Cristos cu
putere, ca să domnească pe pământ. Acest
lucru este explicitat de textul de la Matei
16:28, unde Isus a spus: „Adevărat vă spun
că unii din cei care stau aici nu vor gusta
moartea până nu vor vedea pe Fiul Omului
venind în împărăţia Sa." Iar în versetele
imediat următoare (17:1-8) este descrisă
Schimbarea la faţă. Pe munte, Petru, Iacov
şi loan L-au văzut pe Domnul Isus în
aceeaşi glorie pe care o va avea El când va
domni timp de o mie de ani pe pământ,
înainte de a muri, cei trei apostoli L-au
văzut pe Fiul Omului în gloria împărăţiei
Sale viitoare. Astfel cuvintele Domnului de
la Matei 16:28 s-au împlinit la 17:1-8.
Acum Petru subliniază că relatarea
apostolică a Schimbării la faţă nu s-a bazat
pe basme meşteşugit alcătuite (în greacă:
mituri). Este exact termenul la care recurg
unii teologi moderni când atacă Biblia. Ei

2 Petru

1109

sugerează că Scripturile ar trebui „demitolo-
gizate". Bultmann a dezbătut ceea ce el a
numit drept „elementul mitologic" din NT.
John A. T. Robinson i-a îndemnat pe creş-
tini să recunoască că o mare parte a Bibliei
ar conţine, în opinia lui, doar mituri:
în decursul ultimilor o sută de ani, s-a făcut un
pas dureros, dar decisiv înainte, prin recunoaş-
terea faptului că Biblia conţine, totuşi, „mituri"
şi că aceasta este o formă importantă de adevăr
religios. S-a recunoscut, astfel, treptat, de către
toţi, în afară de fundamentaliştii de orientare
extremă, că povestirile Genezei despre Creaţie
şi Cădere sunt reprezentări ale celor mai pro-
funde adevăruri despre om şi univers, îmbrăca-
te sub formă de mit, iar nu de istorie, şi că ele
nu sunt, ca atare, cu nimic mai puţin valide,
într-adevăr, a fost esenţial pentru apărarea
adevărului creştin să se recunoască şi să se
afirme că aceste povestiri nu au fost din dome-
niul istoriei şi, prin urmare, nu au intrat în
competiţie cu relatările alternative din domeniul
antropologiei şi cosmologiei. Cei care nu au
făcut această distincţie — aşa cum putem noi
observa acum limpede — au făcut astfel chiar
jocul lui Thomas Huxley şi al amicilor acestu-
ia.7
Infirmând acuzaţia că aceste adevăruri
ar fi doar nişte mituri, Petru prezintă trei
dovezi ale Schimbării la faţă: mărturia
vederii; mărturia auzului; şi mărturia pre-
zenţei fizice.
în ce priveşte vederea, apostolii au fost
martori oculari ai măreţiei (maiestăţii)
Domnului. loan a mărturisit: „Noi am privit
slava Lui, slavă ca a singurului născut de la
Tatăl, plin de har şi de adevăr" (loan 1:14).
1:17 Apoi a fost mărturia auzului.
Apostolii au auzit glasul lui Dumnezeu
spunând:^Acesta este Fiul Meu preaiubit,
în care îmi găsesc desfătarea." Această
expresie audibilă a onoarei acordate Dom-
nului Isus I s-a adus Domnului Isus din
gloria măreaţă, adică din norul strălucitor
şi radios de slavă, numit şi Şekina, care
simboliza prezenţa lui Dumnezeu.
1:18 Referindu-se la Iacov, loan şi la el
însuşi, Petru subliniază faptul că ei au auzit
distinct glasul lui Dumnezeu când au fost
cu Domnul pe muntele cel sfânt. Aici
avem mărturia a trei martori, care, după
Matei 18:16, este autorizată şi competentă.
In fine, Petru adaugă mărturia apariţiei
fizice: am fost cu El pe muntele sfânt. A
fost o situaţie reală, din viaţa de toate

zilele; asupra acestui fapt nu poate fi nici o
îndoială.
Nu ştim pe care munte a avut loc
Schimbarea la faţă. Dacă ar fi putut fi
identificat, probabil că acum ar fi împânzit
de tot felul de troiţe, altare şi sanctuare.8 Se
numeşte muntele sfânt nu pentru că ar fi
sacru în mod intrinsec, ci pentru că a fost
pus deoparte pentru un eveniment sacru.
1:19 Şi astfel avem cuvântul profetic
confirmat. Profeţii din VT au prezis veni-
rea lui Cristos cu putere şi mare slavă.
Evenimentele de pe muntele Schimbării la
faţă au confirmat aceste profeţii. Ceea ce
au văzut apostolii nu a înlăturat profeţiile
din VT şi nu le-a făcut mai sigure, ci, pur
şi simplu, a adăugat la aceste profeţii con-
firmarea lor. Apostolilor li s-a dăruit prilejul
de a vedea în avanpremieră o frântură din
slava împărăţiei viitoare a lui Cristos.
Ne va fi de folos să consultăm aici,
pentru restul versetului, traducerea lui F. W.
Grant: „...la care bine faceţi că luaţi aminte
(ca la o lampă ce străluceşte într-un loc
întunecos, până se va crăpa de ziuă şi va
răsări luceafărul de dimineaţă) în inimile
voastre." Observaţi folosirea parantezelor de
către Grant. Conform traducerii sale, legătu-
ra trebuie făcută între luaţi aminte şi în
inimile voastre. Cu alte cuvinte^ trebuie să
luăm aminte în inimile noastre. în traduce-
rea NKJV şi în multe alte versiuni găsim
varianta: se crapă de zi şi luceafărul de
dimineaţă răsare în inimile voastre —
ceea ce prezintă dificultăţi practice de
interpretare.
Cuvântul profetic este lumina care
străluceşte. Locul întunecos este lumea.
Zorii zilei semnalează sfârşitul actualei
epoci a bisericii (Rom. 13:12). Răsăritul
luceafărului de dimineaţă înfăţişează venirea
lui Cristos, ca să-Şi ia acasă sfinţii. Astfel
sensul pasajului este că întotdeauna trebuie
să avem înaintea noastră cuvântul profetic,
ca pe o comoară a inimii noastre, întrucât
ne va sluji de lumină în această lume întu-
necată, până la sfârşitul epocii şi până Se
va arăta Cristos pe nori ca să-i ia pe ai Săi,
care-L aşteaptă, acasă în cer.
1:20 In ultimele două versete ale capito-
lului, Petru subliniază faptul că Scripturile
profetice au izvorât de la Dumnezeu, iar nu
de la om, fiind, prin urmare, de origine
divină.
Nici o profeţie din Scriptură nu este
de interpretare particulară (sau origine
cum se arată în textul marginal). Această

1110

2 Petru

afirmaţie a dat naştere la o mare diversitate
de interpretări, unele din ele absurde, cum
ar fi aceea potrivit căreia interpretarea
Bibliei ar fi dreptul exclusiv al bisericii,
persoanele individuale neavând dreptul de
a o studia!
Alte explicaţii ar putea fi afirmaţii a-
devărate, chiar dacă nu constituie înţelesul
acestui pasaj. De pildă, este adevărat că nici
un verset nu trebuie interpretat de unul
singur, ci în lumina contextului şi a restului
Scripturii.
Dar Petru se ocupă aici de originea
cuvântului profetic, nu de modul în care îl
interpretează oamenii după ce a fost dat.
Ideea care se desprinde este că atunci când
profeţii s-au apucat de scris, ei nu şi-au
prezentat propria lor interpretare particu-
lară a evenimentelor sau propriile lor con-
cluzii. Cu alte cuvinte, interpretarea9 nu se
referă la explicarea cuvântului de către
aceia dintre noi care avem Biblia sub formă
scrisă, ci se referă la modul în care a luat
fiinţă Cuvântul de la bun început, cum arată
şi D. T. Young:
Prin urmare, textul, dacă este înţeles corect....
afirmă că Scriptura nu este de origine ome-
nească, în ultimă analiză. Ea este interpretarea
lui Dumnezeu, nu a omului. Adesea îi auzim
pe unii spunând că anumite texte din Scriptură
ar reprezenta opinia lui David sau opinia lui
Pavel sau opinia lui Petru. Şi totuşi, la o adică,
nu avem opinia nici unui om în aceste Scrieri
Sfinte, ci toate reprezintă modul lui Dumnezeu
de interpretare a lucrurilor. Nici o profeţie din
Scriptură nu reprezintă modul personal al cuiva
de a interpreta Scriptura, ci oamenii au vorbit
după cum au fost mişcaţi de Duhul Sfânt.10
Astfel cuvântul origine care apare în textul
marginal al traducerii NKJV este foarte
exact şi, credem noi, superior în cadrul
contextului.
1:21 Versetul acesta confirmă explicaţia
oferită în versetul 20. Căci nici o profeţie
n-a fost adusă prin voia omului. Cum a
zis cineva: „Ceea ce au scris ei nu a fost un
amalgam de idei proprii, după cum nu a
fost rezultatul imaginaţiei, înţelepciunii sau
speculaţiei umane."
Realitatea este că oamenii sfinţi ai lui
Dumnezeu au vorbit conduşi de Duhul
Sfânt. în unele privinţe, pe care nu le
putem înţelege pe deplin, Dumnezeu i-a
călăuzit pe aceşti oameni chiar în privinţa
cuvintelor pe care trebuia să le scrie aceştia,

şi totuşi El nu a distrus individualitatea sau
stilul scriitorilor. Acesta este unul din verse-
tele cheie ale Bibliei despre inspiraţia divi-
nă. In vremea noastră, când mulţi neagă
autoritatea Scripturii, este important să
rămânem neclintiţi alături de inspiraţia
verbală, plenară a cuvântului infailibil.
Prin inspiraţie verbală înţelegem faptul
că cuvintele aşa cum au fost redactate ele
de cei patruzeci sau mai bine de patruzeci
de scriitori umani au fost insuflate de Dum-
nezeu (vezi 1 Cor. 2:13). Dumnezeu nu le-a
dat doar un cadru general sau o schiţă cu
ideile de bază, pe care ei s-o completeze
apoi cum cred ei de cuviinţă, cu cuvintele
considerate de ei drept cele mai nimerite.
Ci înseşi cuvintele scrise de ei li s-au dat
de către Duhul Sfânt.
Prin inspiraţie plenară înţelegem că
toată Biblia este în egală măsură dată de
Dumnezeu, de la Geneza la Apocalipsa.
Este Cuvântul lui Dumnezeu (vezi 2 Tim.
3:16). Prin infailibil (sau negreşelnic) înţe-
legem că acest cuvânt al lui Dumnezeu, în
forma rezultată, este integral firă greşeală
în original, nu numai în doctrină, ci şi în
istorie, ştiinţă, cronologie şi în toate celelal-
te domenii.
III.APARIŢIA ÎNVĂŢĂTORILOR
FALŞI PREZIŞI (Cap. 2)
2:1 La încheierea capitolului 1 Petru se
referă la profeţii din Vechiul Testament ca
oameni care au vorbit nu după cum au voit
ei, ci mişcaţi de Duhul Sfânt. Acum el
aminteşte că, pe lângă profeţii adevăraţi din
perioada VT, au fost şi profeţi falşi. Şi
după cum vor fi învăţători autentici în era
creştină, tot aşa vor fi şi învăţători falşi.
Aceşti învăţători falşi îşi ocupă locul în
cadrul bisericii, pozând în slujitori ai evan-
gheliei. De aceea este pericolul atât de
mare. Dacă ar ieşi pe faţă şi ar spune că
sunt atei sau agnostici, oamenii ar şti să se
păzească. Dar ei sunt maeştri ai înşelăciunii,
căci umblă cu Biblia în mână şi folosesc
expresii ortodoxe — deşi sensul pe care-1
dau acestora este cu totul diferit de cel al
Scripturilor. Preşedintele unui seminar
teologic liberal a recunoscut strategia în
felul următor:
Bisericile adesea îşi schimbă convingerile, fără
să renunţe formal la acelea pe care le îmbrăţi-
şau odată şi teologii lor de obicei găsesc moda-
lităţi de a păstra continuitatea cu trecutul prin
reinterpretări.

2 Petru

1111

W. A. Criswell îl descrie pe învăţătorul
fals în felul următor:
...un om învăţat, suav, afabil, cu personalitate
plăcută, care se dă prieten al lui Cristos. El
predică de la amvon, scrie cărţi savante, publi-
că articole în reviste religioase. El atacă creşti-
nismul dinăutru. El face din biserică şi din
şcoală locul unde se strâng tot soiul de păsări
necurate şi respingătoare. El adaugă la doctrină
aluatul saducheilor.12
Unde se găsesc aceşti învăţători falşi?
Vom aminti locurile cele mai evidente:
Protestantismul liberal şi neo-ortodox
Romano-Catolicismul liberal
Russelianismul (Martorii lui Iehova)
Mormonismul
Ştiinţa Creştină
Unity School of Christianity (Şcoala de
unitate a creştinismului)
Christadelphianismul
Armstrongismul   (aşa-numitul   „Radio
Church of God")
Deşi pretind că sunt slujitori ai neprihă-
nirii, oamenii aceştia strecoară pe furiş
erezii nimicitoare ale sufletului, pe lângă
doctrina adevărată a Bibliei. Este un ames-
tec deliberat de minciună şi adevăr. în
principal, ei propovăduiesc un sistem de
tăgăduiri. Iată câteva din tăgăduirile ce se
pot întâlni în câteva din grupările menţiona-
te mai sus:
Ei neagă inspiraţia verbală, plenară a
Bibliei, a Sfintei Treimi; neagă Dumneze-
irea lui Cristos, naşterea Lui din fecioară şi
moartea Sa în locul păcătoşilor. Ei resping
cu deosebită vehemenţă valoarea sângelui
Său vărsat. Ei neagă învierea Sa cu trupul,
pedeapsa veşnică, mântuirea prin har, prin
credinţa în Domnul Isus Cristos, precum şi
realitatea minunilor din Biblie.
Iată şi alte învăţături false din vremea
noastră:
Teoria Kenosis — erezie conform căreia
Cristos S-ar fi golit pe Sine de atributele
Dumnezeirii. Asta ar însemna că El a putut
păcătui, că a putut face greşeli, etc.
Fantezia de tipul: „Dumnezeu e mort",
evoluţionismul, mântuirea universală, purga-
toriul, rugăciunile pentru cei morţi, etc.
Păcatul suprem al învăţătorilor falşi
constă în faptul că ei îl tăgăduiesc chiar pe
Stăpânul care i-a cumpărat. Deşi spun
cuvinte frumoase la adresa Iui Isus, referin-
du-se la „divinitatea" Sa, la înalta Sa etică,

lâ superba pildă pe care a lăsat-o El, oame-
nii aceştia refuză însă să-L mărturisească pe
Domnul Isus ca Dumnezeu şi unic Mântui-
tor.
Nels Ferre a scris următoarele: „Isus n-a
fost şi n-a devenit niciodată Dumnezeu....
A-l numi pe Isus Dumnezeu înseamnă a-i
substitui întrupării un idol."13
Episcopul metodist Gerald Kennedy este
de aceeaşi părere:
Mărturisesc sincer că afirmaţia (potrivit căreia
Cristos este Dumnezeu) nu-mi este pe plac şi
mi se pare cu totul nesatisfăcătoare. Mai degra-
bă, aş prefera să se spună că Dumnezeu a fost
în Cristos, întrucât cred că mărturia Noului
Testament, luată în ansamblu, se opune doctri-
nei dumnezeirii lui Isus, deşi cred că aduce o
mărturie covârşitoare despre divinitatea lui
Isus.14
Prin aceasta şi prin multe alte căi învă-
ţătorii falşi îl tăgăduiesc pe Domnul care
i-a cumpărat. Aici ar trebui să ne oprim şi
ne aducem aminte că deşi aceşti învăţători
falşi la care se referă Petru fuseseră cumpă-
raţi de către Domnul, ei nu au fost însă
niciodată răscumpăraţi. Noul Testament
face distincţie între cumpărare şi răscumpă-
rare. Toţi sunt cumpăraţi, dar nu toţi sunt
răscumpăraţi. Răscumpărarea se aplică doar
la cei care îl primesc pe Isus Cristos ca
Domn şi Mântuitor, însuşindu-şi valoarea
sângelui Său vărsat (1 Pet. 1:18, 19).
La Matei 13:44 Domnul Isus este înfăţi-
şat ca un om care a vândut tot ce avea
pentru a cumpăra o ţarină. în versetul 18
din acelaşi capitol se afirmă clar că ţarina
este lumea. Deci prin moartea Sa pe cruce,
Domnul a cumpărat lumea şi pe toţi cei ce
se află în ea. Dar El nu a răscumpărat
întreaga lume. Deşi lucrarea Lui a fost
suficientă pentru răscumpărarea întregii
omeniri, ea devine efectivă doar pentru cei
ce se pocăiesc, cred şi-L primesc pe El.
Faptul că aceşti învăţători falşi nu au
fost niciodată născuţi din nou este indicat şi
de destinul lor. Ei aduc asupra lor o nimi-
cire grabnică. Pierzarea lor este pedeapsa
veşnică în iazul de foc.
2:2 Petru prezice că ei vor avea o mul-
ţime de aderenţi, ceea ce se explică prin
faptul că nimicesc normele biblice de mora-
lă, încurajând complacerea în plăcerile
trupului. Iată două exemple: Episcopul
anglican John A. T. Robinson a scris urmă-
toarele:

1112

2 Petru

...nici un lucru în sine nu poate fi etichetat ca
„greşit". De pildă, nu se poate porni de la
poziţia enunţată de unii conform căreia „relaţi-
ile premaritale" sau „divorţul" sunt greşite sau
păcătoase în ele însele. Se poate să fie în 99 de
cazuri sau chiar în 100 de cazuri din o sută,
dar ele nu sunt intrinsec greşite, pentru că
singurul rău intrinsec este absenţa iubirii.15
în cartea intitulată: Called to Responsi-
ble Freedom (Chemat Ia libertate responsa-
bilă), publicată de Consiliul Naţional al
Bisericilor, tinerii sunt sfătuiţi în felul
următor:
Prin urmare, în sens personal, individual, ceea
ce justifică şi sfinţeşte sexualitatea nu este
statutul marital extern al persoanelor înaintea
legii, ci, mai degrabă, ceea ce simt ei unul faţă
de altul în inimile lor. Judecând lucrurile prin
această prismă, a se ţine de mână ar putea fi
într-adevăr greşit, pe când contactul sexual
intim poate fi corect şi bun.16
Ca urmare a acestui tip de comportament,
propovăduit şi practicat de învăţătorii falşi,
calea adevărului este vorbită de rău. Ne-
credincioşii dobândesc un dispreţ profund
faţă de creştinism.
2:3 învăţătorii aceştia falşi sunt lacomi,
atât pe plan sexual, cât şi financiar. Ei au
ales slujba de clerici pentru că este bănoasă.
Scopul lor principal este de a-şi atrage cât
mai mulţi adepţi, pentru a-şi augmenta
venitul.
Ei îi vor exploata pe oameni cu cuvinte
false. Darby a spus: „Diavolul nu este
niciodată mai satanic decât atunci când
umblă cu Biblia asupra sa." Tot aşa şi
oamenii aceştia, cu Biblia în mână, se dau
drept vestitori ai neprihănirii, cântând cân-
tări binecunoscute în rândul credincioşilor
evanghelici şi făcând uz de expresii scriptu-
rale. Dar toate acestea constituie camuflajul
sub care se ascund învăţăturile lor eretice şi
morala lor decăzută.
Pe aceşti oameni religioşi din „coloana
a cincea" îi aşteaptă o groaznică condamna-
re. Judecata îi paşte de mult timp şi
pierzarea lor nu dormitează, ci stă de
multă vreme trează, gata să se năpustească
asupra lor ca o panteră.
2:4 în versetele 4-10, avem trei exemple
din VT referitoare la judecata dezlănţuită de
Dumnezeu asupra apostaziei: îngerii, antidi-
luvienii şi cetăţile Sodoma şi Gomora.
Presupunem că îngerii care au păcătuit

sunt cei menţionaţi la Iuda 6, unde aflăm
că: (1) Ei nu şi-au păstrat poziţia. (2) Şi-au
părăsit locuinţa propice. Deşi nu putem fi
siguri, există temeiuri puternice să credem
că aceştia sunt identici cu „fiii lui Dumne-
zeu" menţionaţi la Geneza 6:2: „Fiii lui
Dumnezeu au văzut că fiicele oamenilor
erau frumoase; şi din toate şi-au luat de
soţii pe acelea pe care şi le-au ales." îngerii
sunt numiţi fii ai lui Dumnezeu la Iov 1:6;
2:1. Din Geneza 6 se deduce că fiii aceştia
ai lui Dumnezeu şi-au părăsit poziţia angeli-
că ce li s-a încredinţat, schimbând locuinţa
lor din cer cu una de pe pământ şi căsăto-
rindu-se cu soţii omeneşti. Copiii rezultaţi
din aceste căsătorii au fost nephilim, care
înseamnă „cei căzuţi" (Gen. 6:4). Pare să
rezulte cu destulă claritate din Geneza 6:3
că lui Dumnezeu i-a făcut o extrem de
mare neplăcere acest gen de împerecheri
sexuale anormale.
Drept contraargument, unii precizează
că îngerii sunt fiinţe asexuale şi, prin urma-
re, nu se pot căsători. Dar tot ce ni se
spune în cuvânt este că în cer ei nu se că-
sătoresc (Marcu 12:25). îngerii au apărut a-
desea în VT în chip uman. De pildă, cei doi
îngeri pe care i-a găzduit Lot la Sodoma
(Gen. 19:1) sunt descrişi ca bărbaţi în verse-
tele 5, 10, 12. Ei aveau picioare (v. 2) şi
mâini (v.10); puteau mânca (v.3); aveau
forţă fizică (v. 10,16). Rezultă clar din de-
scrierea dorinţelor perverse ale bărbaţilor
din Sodoma că îngerii aceia aveau trupuri
capabile de a fi supuse la abuzuri sexuale
(v.5).
Mânia lui Dumnezeu s-a aprins împo-
triva acestui gen cras de apostazie a îngeri-
lor de la ordinea stabilită de El. în conse-
cinţă, pierzarea lor a constat în aruncarea
lor în iad, ţinuţi în gropile de groaznica
întunecime până la judecata de apoi.
2:5 Al doilea exemplu care ilustrează
intervenţia directă a lui Dumnezeu în pe-
depsirea păcatului îl găsim în cazul oameni-
lor care au pierit în cadrul potopului. Mare
a fost răutatea acestora. Orice închipuire a
gândurilor lor era îndreptată tot timpul
numai la rău (Gen. 6:5). în ochii lui Dum-
nezeu pământul era stricat şi plin de vio-
lenţă (Gen. 6:11-13). Domnului I-a părut
rău că i-a făcut pe oameni pe pământ (Gen.
6:6). A fost atât de întristat, încât S-a hotă-
rât să-i şteargă de pe faţa pământului (Gen.
6:7). El n-a cruţat lumea antică, ci a adus
potopul peste ea, ca să-i distrugă pe locui-
torii ei răi.

2 Petru

1113

Doar Noe şi familia lui au găsit har în
ochii Domnului. Ei au căutat şi au găsit
refugiu în arcă, plutind teferi pe deasupra
furtunii mâniei şi indignării lui Dumnezeu.
Noe este înfăţişat ca predicator al
neprihănirii. Negreşit pe când construia el
arca, loviturile de ciocan erau însoţite de
avertismente la adresa celor care asistau
batjocoritori la acţiunea sa, prevenindu-i să
se lase de păcat, ca să nu înfrunte dreapta
pedeapsă a lui Dumnezeu pentru răutatea
lor.
2:6 Al treilea exemplu de judecată
necruţătoare a lui Dumnezeu este nimicirea
Sodomei şi Gomorei. Aceste două cetăţi,
situate undeva în apropiere de actuala zonă
de sud a Mării Moarte, constituau focare de
perversiune sexuală. Oamenii au acceptat
homosexualitatea ca pe un mod normal de
viaţă. Păcatul acesta este descris la Romani
1:26,27:
Chiar femeile lor au schimbat întrebuinţarea
firească a lor într-una care este împotriva firii.
Tot astfel şi bărbaţii au părăsit întrebuinţarea
firească a femeii, s-au aprins în poftele lor unii
pentru alţii, bărbaţi cu bărbaţi faptuind lucruri
ruşinoase şi primind în ei înşişi plata cuvenită
pentru rătăcirea lor.
Dumnezeu nu a considerat această
degenerare desfrânată drept o boală, ci un
păcat. Pentru a arăta tuturor generaţiilor
care s-au perindat ura Sa extrem de mare
împotriva homosexualităţii, El a făcut să
plouă cu foc şi pucioasă asupra Sodomei şi
Gomorei (Gen. 19:24), reducându-le la
cenuşă. Distrugerea a fost atât de completă
încât nici astăzi nu se poate stabili cu preci-
zie locul exact unde s-au aflat aceste oraşe.
Ele slujesc de pilde oricărei persoane care
legalizează acest păcat sau îl tolerează,
spunând că ar fi „o boală".
Este un fapt semnificativ că clericii
liberali din vremea noastră iau apărarea cu
tot mai mare înfocare perversiunilor sexua-
le. Un oficial al confesiunii United Church
of Christ (Biserica Unită a lui Cristos), în
cadrul unui articol apărut în Social Action,
a recomandat ca biserica să înceteze de a
mai discrimina împotriva homosexualilor,
atunci când le interzice accesul la seminare,
la ordinare şi la angajarea în diversele
posturi din cadrul bisericii. Nouăzeci de
preoţi Episcopali (varianta americană a
Bisericii Angliei, n.tr.) au decis recent că
actele homosexuale între adulţi care consimt

la aceste acte ,sunt neutre din punct de
vedere moral. învăţătorii religioşi falşi se
situează în fruntea mişcărilor de legalizare
a acestui păcat.
Nu este la voia întâmplării faptul că
această epistolă, care tratează apostazia, are
atâtea de spus în legătură cu imoralitatea,
căci apostazia şi imoralitatea merg mână în
mână. Apostazia adesea îşi are rădăcinile în
eşecul pe plan moral. De pildă, e posibil ca
un bărbat să cadă într-un grav păcat sexual,
în loc să-şi recunoască vinovăţia şi să
găsească curăţire prin sângele lui Cristos, el
se hotărăşte să se lase de cunoştinţa lui
Dumnezeu, care îi condamnă acţiunile, şi să
trăiască în practică ateismul. A. J. Pollock
povesteşte cum s-a întâlnit cu un tânăr care
mărturisise cândva că este creştin, dar care
era acum plin de îndoieli şi tăgăduiri. Dom-
nul Pollock 1-a întrebat: „Prietene, în ce
păcat te-ai bălăcit în ultimul timp?" Tânărul
a plecat capul ruşinat, a întrerup brusc
conversaţia şi a plecat imediat străpuns de
vinovăţie.17
2:7 Acelaşi Dumnezeu care aduce
nimicirea peste cei răi îi scapă pe cei
drepţi. Petru ilustrează acest adevăr prin
experienţa lui Lot. Dacă despre Lot nu am
şti decât ceea ce ni se spune în Vechiul
Testament, poate nu l-am considera deloc
un credincios. în relatarea de la Geneza, ne
este prezentat aproape ca un oportunist,
care căuta să dobândească un statut cât mai
privilegiat, dispus să se împace cu păcatul
şi corupţia pentru a-şi câştiga un renume şi
un loc în lume. Dar Petru, scriind sub
inspiraţie, ne spune că el a fost un om
neprihănit care era foarte întristat de
purtarea destrăbălată a acestor nelegiuiţi.
Dumnezeu a văzut că Lot avea o credinţă
autentică şi că iubea neprihănirea şi ura
păcatul.
2:8 Pentru a sublinia că Lot a fost cu
adevărat un om neprihănit, în pofida
aparenţelor, Petru repetă că sufletul său era
chinuit zilnic de lucrurile pe care le auzea
şi le vedea la Sodoma. Groaznica imorali-
tate a oamenilor de acolo i-a provocat
cumplite suferinţe.
2:9 Concluzia care se desprinde este că
Domnul ştie să-i scape din încercare pe
oamenii temători de Dumnezeu şi să-i
pedepsească pe cei nelegiuiţi, care nu se
tem de Dumnezeu. El poate să-i scape pe ai
Săi din încercare, rezervând, în acelaşi timp,
pe cei nedrepţi ca să fie pedepsiţi în ziua
judecăţii.

1114

2 Petru

Cei răi sunt păstraţi pentru iad (v. 9) şi
iadul pentru cei răi (v. 17). în contrast cu
aceştia, o moştenire este păstrată pentru
credincioşi, ei înşişi fiind păziţi pentru
această moştenire (1 Pet. 1:4, 5).
2:10 Capacitatea lui Dumnezeu de a-i
ţine pe cei răi sub restricţii până la judecata
lor finală este valabilă mai ales în cazul
categoriei de oameni descrisă în acest
capitol: învăţătorii falşi, ale căror vieţi sunt
contaminate de necurăţie sexuală, care
propovăduiesc răzvrătirea împotriva autori-
tăţii de stat şi care aruncă fără sfială insulte
asupra înaltelor oficialităţi.
Nu e nici un secret în faptul că pe
liderii religioşi falşi, ce pozează în slujitori
ai lui Cristos, îi caracterizează adesea
norme morale scăzute. Nu numai că ei
înşişi se complac în activităţi sexuale ilicite,
ci le recomandă şi altora, promovând pe
faţă libertinismul. Capelanul Episcopal al
şcolii de fete din Baltimore, statul Mary-
land, a scris:
Trebuie să ne relaxăm şi încetăm de a ne mai
simţi vinovaţi cu privire la activităţile noastre
sexuale, gândurile şi dorinţele noastre sexuale.
Şi prin asta înţeleg că aceste gânduri pot fi
heterosexuale, homosexuale sau autosexuale....
Sexul este plăcut... şi asta înseamnă că nu este
legat de nici un fel de legi, cu privire la ceea
ce ai sau nu ai voie să faci. Cu alte cuvinte, e
un joc tară reguli.18
Este semnificativ să constatăm că liderii
religioşi se situează de obşte în fruntea
mişcărilor care aprobă şi promovează răs-
turnarea puterii de stat prin mijloace violen-
te. Clericii din perioada modernă s-au afiliat
la diverse cauze politice subversive. Un
director pentru afaceri bisericeşti şi comuni-
tare din cadrul Presbiteriei oraşului Phila-
delphia a declarat: „Nu cred că vom ex-
clude asta (folosirea bombelor şi a grenade-
lor de către biserică) în viitor, dacă toate
celelalte mijloace neviolente se vor fi dove-
dit ineficace."
Oamenii aceştia sunt fără tupeu şi îndă-
rătnici. Respingerea neruşinată de către ei a
oricărei autorităţi legal constituite pare să
fie fără margini. Nici un vocabular nu este
prea greu în gura lor, când vine vorba să-şi
bată joc de demnitarii care-i conduc. Faptul
că guvernele (autorităţile) omeneşti sunt
instituite de Dumnezeu (Rom. 13:1) şi că
este interzis să fie vorbite de rău (Fapte
23:5) nu-i  afectează câtuşi de puţin pe

aceşti oameni. Ei par să se delecteze în a-i
şoca pe oameni prin denunţarea belicoasă a
demnitarilor (în greacă: „gloriile" sau „cei
glorioşi"). Este un termen general care i-ar
putea cuprinde pe toţi, şi îngeri, şi oameni,
care au fost învestiţi de Dumnezeu cu
autoritatea de a guverna. Aici termenul se
referă, probabil, la dregătorii umani.
2:11 Neruşinarea acestor aşa-zişi propo-
văduitori ai religiei îşi are corespondentul
pe plan îngeresc." Deşi îngerii... sunt mai
mari decât oamenii în putere şi tărie, ei
nu rostesc nici o judecată batjocoritoare
împotriva celor glorioşi înaintea Domnu-
lui. Aici referirea la cei glorioşi pare să se
aplice îngerilor care ocupă poziţii de autori-
tatev
în general se crede că această aluzie
obscură la îngeri este identică cu cea de la
Iuda 9: „Dar arhanghelul Mihail, când se
împotrivea şi se certa cu el pentru trupul lui
Moise, n-a îndrăznit să rostească împotriva
lui o judecată batjocoritoare, ci a zis:
«Domnul să te mustre!»" Nu ştim de ce
anume s-a iscat o controversă legată de
trupul lui Moise. Ceea ce este important
pentru noi este însă următorul fapt: Mihail
a recunoscut că Satan ocupă o poziţie de
autoritate în lumea demonilor şi că deşi
Satan nu avea jurisdicţie asupra lui Mihail,
acesta din urmă nu i-a vorbit batjocoritor.
Atunci gândiţi-vă la cutezanţa şi neruşinarea
unor oameni care nu se sfiesc să facă ceea
ce îngerii se codesc a face! Şi apoi gândiţi-
vă la judecata de care vor avea parte, în
consecinţă, pentru aceste acte de sfidare!
2:12 Dar aceşti lideri religioşi apostaţi
sunt asemenea unor animale fără raţiune. în
loc să se folosească de capacitatea de a
gândi, care îi deosebeşte de animale, ei
trăiesc ca şi când satisfacerea poftelor lor
trupeşti ar fi însăşi esenţa existenţei lor.
După cum multe animale par să nu aibă alt
destin decât acela de a fi duse la abator şi
tăiate, tot aşa învăţătorii falşi se avântă spre
pierzare, fără să le pese care e adevărata lor
chemare — respectiv, de a-L slăvi pe Dum-
nezeu şi a se bucura în El pe veci.
Ei vorbesc de rău lucrurile pe care nu
le înţeleg. Ignoranţa lor nu e mai strigătoa-
re la cer decât atunci când critică Biblia.
Pentru că sunt lipsiţi de orice viaţă divină,
nu pot înţelege defel cuvintele, căile şi
lucrările lui Dumnezeu (1 Cor. 2:14). Şi
totuşi ei se dau drept mari experţi pe plan
spiritual. Un credincios smerit poate vedea
mai  mult pe genunchi decât pot vedea

2 Petru

1115

aceştia când se ridică în vârful picioarelor.
Ei vor fi nimiciţi în acelaşi fel ca ani-
malele, întrucât ei preferă să trăiască ase-
menea animalelor, vor şi muri ca animalele.
Moartea lor nu va însemna însă dispariţia
lor, ci vor muri o moarte ruşinoasă, lipsiţi
de nădejde.
2:13 La moarte vor suferi pentru nedre-
ptatea lor. Sau, cum parafrazează Phillips:
„Datorită răutăţii lor, s-au ales cu un sfârşit
rău şi li se va plăti cu vârf şi îndesat."
Oamenii aceştia sunt atât de neruşinaţi
şi de destrăbălaţi încât îşi desfăşoară activi-
tăţile lor păcătoase ziua în amiaza mare.
Cei mai mulţi oameni aşteaptă să se înopte-
ze, ca să chefuiască (loan 3:19); de unde şi
explicaţia semiîntunericului din baruri şi
bordeluri (1 Tes. 5:7). învăţătorii falşi s-au
dezbărat însă de orice reţineri de care, de
obicei, oamenii ţin seama, căutând să-şi
ascundă păcatele în umbră.
Când iau masa împreună cu creştinii, ei
sunt nişte întinaţi şi pătaţi, adică intruşi
necuraţi şi insidioşi, care se desfată în
îmbuibarea şi în beţia lor. Descriindu-i pe
aceşti oameni, Iuda spune: „Sunt nişte
stânci ascunse la mesele voastre de dragos-
te, unde se ospătează fără ruşine împreună
cu voi, servindu-se numai pe ei înşişi"
(Iuda 12). Când învăţătorii falşi luau parte
la agapele ţinute în legătură cu Cina Dom-
nului în zilele de la începutul bisericii, ei
erau cu totul nestăpâniţi şi absolut indife-
renţi faţă de semnificaţia spirituală a acestui
praznic. în loc să se gândească la alţii, aşa
cum procedează întotdeauna dragostea, ei
aveau grijă, cu egoism, doar de ei înşişi.
2:14 Chiar mai scandalos este faptul că
ochii lor sunt plini de adulter şi nu se
satură de păcătuit. Cuvintele acestea îi
descriu pe cei care predică predici chipurile
religioase, care îndeplinesc ritualurile reli-
gioase şi consiliază membrii adunărilor lor;
totuşi ochii lor caută în permanenţă femei
cu care să poată întreţine relaţii adultere.
Setea lor de desfrâu, camuflată poate sub
odăjdiile de preoţi, pare să fie nemărginită.
Ei ademenesc sufletele nestatornice.
Poate fac acest lucru prin răstălmăcirea
unor versete din Scriptură, făcând aceste
suflete să creadă că Biblia ar tolera păcatul.
Sau poate vor spune că deosebirea dintre
bine şi rău depinde în mare măsură de
cultura din care facem parte. Sau îi vor
asigura pe nenorociţii care le cad în plasă
că „nici un lucru nu poate fi greşit, atâta
timp cât izvorăşte din dragoste". Şi astfel,

sufletele nestatornice trag numaidecât con-
cluzia că de bună seamă dacă un lucru este
îngăduit de un lider religios, trebuie neapă-
rat să fie permisibil şi pentru un om de
rând, un laic.
Inimile lor sunt deprinse la lăcomie. Ei
nu sunt nişte amatori de rând, ci bine şcoliţi
în arta seducţiei. Deşi termenul „lăcomie"
cuprinde toată gama de pofte şi dorinţe
excesive, contextul său pare să-1 plaseze în
sfera dorinţei de gratificare sexuală.
Gândindu-se la această enormă mascara-
dă şi batjocorire a adevăratului creştinism,
la păcatul ce este asociat, datorită acestor
apostaţi, cu numele lui Cristos, Petru excla-
mă: Copii blestemaţi! Prin asta nu se
înţelege că îi blestemă, ci doar prevede că
vor suferi blestemul lui Dumnezeu în toată
furia sa.
2:15 în mai multe privinţe, aceşti învă-
ţători falşi se aseamănă cu profetul Balaam,
fiul lui Beor, prin faptul că se dau, pe
nedrept, purtători de cuvânt ai lui Dumne-
zeu (Num. 22:38), ademenindu-i pe oameni
să păcătuiască (Rev. 2:14). Dar asemănarea
lor cu Balaam constă în primul rând în
faptul că se folosesc de slujba de clerici
pentru a se îmbogăţi. Balaam a fost un
profet madianit, tocmit de regele Moabului
ca să blesteme Israelul. Motivaţia care 1-a
determinat pe acesta să facă acest lucru a
fost banul.
2:16 într-una din încercările sale de a
blestema Israelul, Balaam şi măgăriţa pe
care călărea acesta au fost întâmpinaţi de
îngerul Domnului (adică de Domnul Isus,
într-una din arătările Sale de dinainte de
întrupare). Măgăriţa a refuzat cu insistenţă
să mai facă vreun pas înainte. Când Balaam
a biciuit-o, măgăriţa 1-a mustrat, cu glas
omenesc (Num. 22:15-34). A fost un feno-
men uluitor: o măgăriţă necuvântătoare,
vorbind cu glas omenesc (şi dovedind că
avea mai multă minte decât stăpânul ei!).
Dar, în pofida acestei minuni mari, profetul
Balaam nu s-a lecuit de nebunia lui. Lenski
spune:
Balaam este un exemplu înfricoşător al omului
care era „profet", căruia Dumnezeu i-a spus
ceea ce nu avea voie să facă, pe care Dumne-
zeu 1-a oprit de la faptele sale rele, dând glas
unui animal necuvântător, dar care, în pofida
tututor acestor avertismente, nu a renunţat în
inima lui la dragostea pentru câştigul pe care
spera să-1 obţină din această faptă nelegiuită şi
astfel a pierit.19

1116

2 Petru

Dumnezeu nu-i mustră în vremea noas-
tră pe învăţătorii falşi prin animale necu-
vântătoare. Dar avem toate motivele să
credem că prin alte mijloace adesea El îi
mustră, îndemnându-i să se întoarcă la calea
cea dreaptă, care este Cristos. Dumnezeu
adesea Se foloseşte de mărturia simplă a
unui credincios smerit pentru a-i face de
ruşine pe aceşti oameni, care se fălesc cu
cunoştinţele lor superioare şi cu poziţia
înaltă pe care o ocupă în ierarhiile eclezias-
tice. S-ar putea ca prin citarea unui verset
din Scriptură sau prin punerea unei întrebări
incisive, un aşa-zis „laic" sau „mirean",
care este însă plin de Duhul Sfânt, să-1 lase
pe un Balaam din epoca modernă să se
zvârcolească în umilirea şi supărarea lui.
2:17 Petru îi compară pe învăţătorii falşi
cu nişte izvoare fără apă. Oamenii nevoiaşi
se apropie de ei, căutând înviorare şi poto-
lire a setei lor spirituale, dar nu le găsesc,
fiind dezamăgiţi. Pentru că oamenii aceştia
sunt nişte puţuri fără apă. Sunt nişte nori
alungaţi de furtună. Norii le promit oame-
nilor că pământul ce a suferit atâta timp de
pe urma secetei, va avea, în sfârşit parte de
ploaia binecuvântată. Dar iată că începe să
bată un vânt puternic, care alungă norii,
spulberând speranţele oamenilor şi lâsându-i
mai departe cu gura uscată.
Negura întunericului din adâncimi este
rezervată pentru aceşti şarlatani religioşi,
care se pretind a fi vestitori ai evangheliei,
când, în realitate, ei nu au nici o veste bună
de adus. Oamenii se duc la ei să capete
pâine şi primesc, în schimb, o piatră. Pe-
deapsa pentru o atare înşelăciune este o
veşnicie0 pentrecută în negura întunericu-
lui.
2:18 Ei rostesc cuvinte măreţe şi
pompoase, dar pline de deşertăciune sau
cum traduce Knox acest verset: ei utilizează
„expresii frumoase care sunt însă golite de
orice sens". Este descrierea exactă a cuvin-
telor rostite de mulţi predicatori liberali şi
apartenenţi ai cultelor false. Ei sunt oratori
străluciţi, care îşi captivează ascultătorii cu
retorica lor grandilocventă. Vocabularul lor
erudit îi atrage pe cei lipsiţi de discernă-
mânt. Ei compensează lipsa de conţinut a
predicilor lor cu o prezentare dogmatică,
plină de energie. Dar când au terminat de
vorbit n-au spus, în realitate, nimic. Ca
exemplu al acestui gen de predică sterilă,
dăm mai jos un citat din predica rostită de
un binecunoscut teolog din zilele noastre:

Nu este o relaţie bazată pe paritate sau dispari-
tate, ci pe similaritate. La asta ne gândim şi
asta exprimăm că este adevărata cunoştinţă a
lui Dumnezeu, deşi în credinţă încă ştim şi ne
aducem aminte că tot ce cunoaştem sub denu-
mirea de „similaritate" nu este identic cu
similaritatea la care ne referim aici. Totuşi mai
ştim şi ne mai aducem aminte, şi din nou în
credinţă, că similaritatea avută în vedere aici îşi
găseşte plăcerea de a se reflecta în ceea ce
cunoaştem ca similaritate, numind-o astfel,
pentru ca în gândirea şi vorbirea noastră simila-
ritatea să devină similară similarităţii postulate
în adevărata revelaţie a lui Dumnezeu (cu care
în sine nu este similară) şi noi nu gândim şi nu
vorbim fals, ci adevărat când descriem relaţia
drept una de similaritate.
Strategia acestor învăţători falşi este de
a-i ademeni pe oameni, promiţându-le că se
pot desfăta în toate formele de pofte şi
patimi. Ei propagă învăţătura conform
căreia, întrucât apetiturile resimţite de trupul
nostru au fost create de Dumnezeu, nu
trebuie să ni le înfrânăm, deoarece prin
această înfrânare am provoca grave pertur-
baţii personalităţii noastre. Şi astfel, ei
propovăduiesc că este recomandabil ca să
existe experienţe sexuale experimentale,
înainte de căsătorie iar după căsătorie ei
recomandă o „relaxare" a normelor morale.
Victimele lor sunt aceia care abia au
scăpat21 de cei care trăiesc în rătăcire.
Oamenii aceştia nemântuiţi se bălăceau
cândva nestingheriţi în tot felul de plăceri
păcătoase, dar la un moment dat în inima
lor a intervenit o schimbare. Ei s-au decis
să se îndrepte, să întoarcă foaia şi să frec-
venteze biserica. Numai că, în loc să se
ducă la o biserică ce crede în Biblie, ei au
nimerit la o slujbă religioasă în cadrul
căreia unul din aceşti păstori falşi avea
cuvântul. în loc să audă evanghelia mântu-
irii prin credinţa în Cristos, ei aud spunân-
du-li-se că păcatul este permis şi văd cum
este încurajată atitudinea de permisivitate.
Toate acestea îi miră, la început, întrucât
întotdeauna au crezut că păcatul este inad-
misibil, că este greşit şi că biserica i se
opune. Iată însă că acum li se spune că
păcatul se bucură de binecuvântarea feţelor
bisericeşti!
2:19 Clericii apostaţi fac mare caz de
libertate, dar prin libertate ei înţeleg liberta-
tea de autoritatea divină şi libertatea de a
păcătui. în realitate, aceasta nu e libertate,
ci forma cea mai groaznică de robie. Ei

2 Petru

1117

înşişi sunt robi ai stricăciunii. înlănţuiţi de
pofte şi obiceiuri rele, ei nu au puterea de
a se descătuşa.
2:20 Versetele 20-22 nu se referă la
învăţătorii falşi propriu-zişi, ci la victimele
lor, adică la unii care au fost reformaţi, dar
care nu s-au născut din nou. Prin cunoaş-
terea parţială a ...lui Cristos şi a principii-
lor creştine, ei s-au lăsat de o viaţă de
păcat, începând procesul de curăţire morală
a fiinţei lor.
Apoi ei au ajuns să fie influenţaţi de
învăţătorii falşi, care îşi bat joc de aceste
virtuţi puritanice, proclamând, în schimb,
eliberarea de sub inhibiţiile morale. Şi astfel
oamenii aceştia ajung să fie din nou prinşi
chiar de păcatele de care fuseseră o vreme
izbăviţi. In fapt, ei se cufundă mult mai jos
decât înainte, pentru că, de data aceasta, au
fost înlăturate toate reţinerile de ordin
religios, nemaiexistând nimic care să-i ţină
în frâu. Şi astfel este adevărat că starea lor
de pe urmă este mai rea decât cea dintâi.
2:21 Cu cât este mai mare privilegiul de
care are cineva parte, cu atât mai mare este
şi responsabilitatea ce apasă pe umerii săi.
Cu cât cunoaşte cineva mai profund nor-
mele creştine, cu atât mai mare este obliga-
tivitatea sa de a trăi pe măsura acestor
norme. Ar fi fost mai bine pentru ei să
nu fi cunoscut niciodată cerinţele sfinţei-
niei lui Dumnezeu, decât, după ce au
cunoscut-o, să se întoarcă înapoi la mur-
dăria din lume.
2:22 Oamenii aceştia ilustrează prover-
bul adevărat privitor la un câine care s-a
întors la ce vărsase (vezi Prov. 26:11) şi la
scroafa spălată care s-a întors să se tăvă-
lească iarăşi în mocirlă. Este semnificativ
faptul că Petru recurge la exemplul porcului
şi al scroafei pentru a ilustra ideile ce vrea
să le transmită. Conform legii lui Moise,
acestea erau animale necurate. Din proverb
nu reiese că în natura lor ar fi intervenit
vreo schimbare. Necurate erau înainte de a
fi fost izbăvite de vărsatul şi de mocirla în
care să tăvăleau şi necurate au rămas după
ce s-au întors la ele.
Tot aşa este şi cu oamenii la care se
referă Petru. Aceştia au trecut printr-o
reformare morală, dar nu au primit nicioda-
tă o natură nouă. Ca să folosim cuvintele
de la Matei 12:43-45, casa lor era acum
curată, măturată şi pusă în ordine, dar ei nu
L-au invitat niciodată pe Mântuitorul să
locuiască în ea. Duhul rău ce fusese alungat
din ei s-a dus şi a găsit alte duhuri mai rele

decât el, cu care au ocupat casa goală. Şi
astfel starea de pe urmă a acelei case a fost
mai rea decât cea iniţială.
Pasajul acesta nu trebuie folosit cu
scopul de a propovădui că credincioşii
adevăraţi ar putea cădea din har, având
astfel parte de pierzare veşnică. Ci realitatea
este că oamenii aceştia niciodată n-au fost
credincioşi adevăraţi. Niciodată nu au pri-
mit natura nouă. Mai degrabă, au demon-
strat prin starea lor de pe urmă că natura
lor e în continuare necurată şi rea. învăţă-
mintele care se desprind de aici sunt, evi-
dent, următoarele: anume faptul că nu este
de ajuns să existe o reformă în viaţa cuiva,
că aceasta, în sine, nu este de ajuns, ci,
dimpotrivă, ea este foarte periculoasă,
întrucât poate să amăgească şi să amorţeas-
că pe cineva, conferindu-i un sentiment fals
de siguranţă. Un om poate primi natura cea
nouă numai născându-se din nou. Or, naşte-
rea din nou are loc prin pocăinţă faţă de
Dumnezeu şi credinţă în Domnul nostru
Isus Cristos.
IV. APARIŢIA BATJOCORITORILOR
PREZIŞI (Cap. 3)
3:1 De la tema învăţătorilor falşi din
capitolul 2, Petru trece acum la apariţia
certă a batjocoritorilor în zilele de pe urmă.
în scrisoarea aceasta, ca în prima, el începe
prin a-şi îndemna cititorii să se ţină de
Biblie, să-i fie ataşaţi cu totul.
3:2 Ei trebuie să-şi aducă aminte de
prezicerile sfinţilor proroci — aşa cum se
găsesc acestea în VT; apoi trebuie să-şi
amintească de învăţătura Domnului, aşa
cum a fost transmisă prin apostoli — învă-
ţătură care se găseşte în NT. Biblia este
singura noastă pavăză în vremuri de cădere
de la credinţă şi decădere morală.
3:3 Mărturia apostolilor, îngemănată cu
cea a profeţilor, a constat în faptul că în
zilele din urmă vor veni batjocoritori,
care se vor călăuzi după poftele lor. Creşti-
nii nu trebuie să uite acest lucru. Ei trebuie
să refuze să se lase intimidaţi de tăgăduirile
arogante şi blasfemiatoare ale acestor oa-
meni. Mai degrabă, ei trebuie să vadă în
aceşti oameni un indiciu sigur al faptului că
sfârşitul veacului se apropie.
Aceşti batjocoritori se ghidează după
propriile lor pasiuni. După ce au respins
cunoştinţa lui Dumnezeu, acum ei se com-
plac fără ruşine în poftele lor, promovând
permisivitatea, cu totală nepăsare faţă de
judecata care stă să se abată asupra celor

1118

2 Petru

care comit astfel de acte.
3:4 Principala lor batjocură este îndrep-
tată împotriva venirii lui Cristos, atitudinea
lor fiind exprimată de cuvintele: „Unde
este făgăduinţa venirii Lui?" prin care vor
să spună, de fapt: „Unde este împlinirea
făgăduinţei Sale?" Dar ce înţeleg ei prin
venirea Lui?
înţeleg ei oare venirea lui Cristos ca să-
Şi ia acasă sfinţii, în cadrul evenimentului
pe care noi îl numim Răpirea (1 Tes. 4:13-
18)? Este îndoielnic că aceşti batjocoritori
ar şti ceva despre prima fază a revenirii
Domnului.
Se referă ei atunci la venirea lui Cristos
împreună cu sfinţii Săi, ca să-şi întemeieze
împărăţia universală (1 Tes. 3:13)? E posi-
bil ca această fază a venirii Domnului să
figureze în gândirea lor.
Dar din restul pasajului reiese clar că ei
se gândesc la judecata finală a lui Dumne-
zeu pe pământ sau ceea ce se numeşte în
popor sfârşitul lumii. Ei se gândesc la
nimicirea în foc a cerurilor şi pământului la
sfârşitul Mileniului.
Ceea ce spun ei de fapt este: „Voi,
creştinii, ne-aţi tot ameninţat cu groaznica
judecată ce se va abate asupra pământului.
Astfel ne spuneţi că Dumnezeu va interveni
în istorie, că-i va pedepsi pe cei răi şi că va
distruge pământul. Toate astea nu sunt însă
decât nişte bazaconii. Nu avem de ce să ne
temem. Putem trăi cum poftim. Nu există
nici o dovadă că Dumnezeu a intervenit
vreodată în istorie. Prin urmare, ce ne-ar
face să credem că o va face vreodată?"
Concluzia lor se întemeiază pe ipoteza
şubredă că „de când au adormit părinţii
noştri, toate rămân aşa cum erau de la
începutul creaţiei." Ei afirmă astfel că
natura îşi urmează fără întrerupere legile
sale uniforme şi că nu ar fi existat nici un
fel de intervenţii supranaturale, că pentru
toate există, chipurile, o explicaţie.
Ei cred în legea uniformitarianismului,
conform căreia procesele existente în natură
au acţionat în aceeaşi manieră şi, practic, cu
aceeaşi intensitate ca în prezent, şi că aceste
procese sunt suficiente pentru a explica
toate schimbările ce au avut loc.
Există o legătură vitală între legea uni-
formitarianismului şi teoriile enunţate de
obicei cu privire la evoluţie. Teoria dezvol-
tării progresive a organismelor vii din tipuri
pre-existente se bazează pe presupunerea că
condiţiile în care a avut loc această trans-
formare ar fi fost destul de uniforme. Dacă

însă pământul acesta a fost afectat de cata-
clisme şi catastrofe, atunci unele din presu-
poziţiile lui Darwin vor fi numaidecât
afectate.
3:5 Batjocoritorii ignoră cu bună ştiinţă
un fapt, anume potopul. Căci Dumnezeu a
intervenit totuşi la un moment dat în aface-
rile oamenilor, scopul acestei intervenţii
specifice fiind de a pedepsi răutatea. Or,
dacă acest lucru s-a întâmplat o dată, se
poate întâmpla din nou.
Este un fapt de extremă condamnare la
adresa acestor oameni că sunt neştiutori în
mod voit. Ei se fălesc însă că sunt ştiutori
şi susţin că sunt obiectivi în raţionamentul
lor. Ei se laudă că aderă la principiile in-
vestigaţiei ştiinţifice. Dar, în realitate, ei
ignoră un fapt bine atestat al istoriei: poto-
pul! Mai bine ar face să ia nişte cursuri de
geologie!
Căci ei în mod voit uită că odinioară
erau ceruri şi că un pământ scos, prin
Cuvântul lui Dumnezeu, din apă şi prin
apă... a pierit. Cerurile şi pământul au
fost create prin Cuvântul Iui Dumnezeu.
El a rostit cuvântul şi ele au luat fiinţă (Ev.
11:3). Pământul — ne spune Petru — a
fost format din apă şi prin apă. Mărturi-
sim că în această afirmaţie sunt adâncimi
pe care nu le putem pricepe pe de-a-ntregul.
Ştim însă de la Geneza 1:2 că faţa pămân-
tului era acoperită de apă. Apoi în versetul
6 citim că Dumnezeu a făcut un firmament
sau o întindere care să separe apa de pe
pământ de ceaţa sau stratul de nori ce
plutea deasupra pământului. Presupunem de
aici că pământul fusese acoperit până atunci
cu o ceaţă groasă de apă în care nu putea fi
întreţinută viaţa. Firmamentul a asigurat
atmosfera clară în care să putem respira. La
Geneza 1:9 ni se spune că s-a operat sepa-
rarea continentelor de oceane, căci acesta
este probabil sensul afirmaţiei referitoare la
„pământul scos.... din apă" (vezi şi Ps.
24:2).
Oricare ar fi implicaţiile pe plan ştiin-
ţific ale afirmaţiei lui Petru, noi ştim precis
că pământul este un mediu apos, acoperit
cu un strat de nori. Trei pătrimi din supra-
faţa sa este apă — oceanele — şi o mare
parte a acestei suprafeţe este acoperită de
ceţuri. După câte ştim, pământul este singu-
ra planetă ce conţine apă şi, prin urmare,
singura care poate întreţine viaţa.
3:6 De la început, pământul a fost pre-
văzut cu mijloacele ce-i puteau asigura dis-
trugerea, având apă în adâncimile sale, apă

2 Petru

1119

în mări şi oceane şi apă în norii de deasu-
pra, în cele din urmă, Dumnezeu a dat dru-
mul apelor din adâncimi şi celor de deasu-
pra (Gen. 7:11), uscatul fiind inundat şi
toate vietăţiile din afara arcei fiind distruse.
Criticii ignoră cu bună ştiinţă acest fapt
al istoriei. Este interesant de observat că
potopul a devenit în ultimii ani ţinta unor
atacuri virulente. Dar mărturia potopului
este imprimată în piatră, în tradiţiile popoa-
relor de demult, cât şi al celor moderne şi
— fapt de o supremă importanţă — este
consemnat în Cuvântul lui Dumnezeu.
3:7 Când Dumnezeu a creat pământul,
El 1-a sădit cu suficientă apă ca aceasta să-1
poată distruge. în aceeaşi manieră, El a
sădit cerurile şi pământul cu suficient foc
pentru a le distruge.
în această epocă nucleară în care trăim,
am ajuns la cunoştinţa faptului că materia
este energie înmagazinată. Scindarea nucle-
ului de atom degajă cantităţi enorme de
energie incandescentă. Prin urmare, întreaga
cantitate de materie din lume reprezintă un
potenţial uriaş de exploziv. In prezent
Domnul restrânge acest potenţial, nepermi-
ţând explozia (Col. 1:17, „toate stau împre-
ună în El"). Dacă El Şi-ar retrage mâna Sa
restrictivă, elementele s-ar topi. între timp,
cerurile şi pământul de acum sunt păzite
şi păstrate prin Cuvântul Său, pentru
focul din ziua de judecată şi de pierzare
a oamenilor nelegiuiţi.
3:8 Cum se explică atunci această
îndelungată amânare a judecăţii lui Dumne-
zeu? în primul rând, trebuie să ţinem cont
de faptul că Dumnezeu este atemporal. El
nu trăieşte într-o sferă a timpului, ca noi.
Căci timpul este determinat de relaţia dintre
soare şi rotaţia pământului în jurul lui. Dar
Dumnezeu nu este mărginit de această
relaţie.
La Domnul o zi este ca o mie de ani
şi o mie de ani ca o zi. El poate extinde o
zi până la un mileniu, după cum poate
comprima un mileniu într-o singură zi. El
poate fie să-Şi extindă, fie să-Şi restrângă
activităţile.
3:9 Dumnezeu a promis că va pune
capăt istoriei oamenilor nelegiuiţi printr-o
judecată. Dacă această judecată pare să
întârzie, asta nu se datorează faptului că
Dumnezeu ar fi necredincios făgăduinţei
Sale, ci îndelungii Sale răbdări, faptului că
El nu vrea ca nici unul să nu piară, ci
doreşte ca toţi să vină la pocăinţă. în mod
intenţionat, el dilată timpul harului pentru

ca oamenii să aibă prilejul să fie mântuiţi.
La Isaia 61:2 citim despre anul de
îndurare al Domnului şi despre ziua răzbu-
nării Sale, de unde deducem că El îşi gă-
seşte desfătarea în a-Şi arăta îndurarea, pe
când judecata îi este străină (Isa. 28:21).
Textul ar mai putea însemna că El poate
dilata îndelunga Sa răbdare o mie de ani,
comprimând, în schimb, judecăţile Sale într-
o singură zi.
El a aşteptat 120 de ani înainte de a
trimite potopul. Şi între timp a aşteptat
câteva mii de ani înainte de a fi distrus
lumea prin foc.
3:10 Dar ziua Domnului va veni. Ziua
Domnului se referă la orice perioadă în
care Dumnezeu acţionează cu judecată. în
VT prin această sintagmă se înţelegea orice
perioadă în care Dumnezeu i-a pedepsit pe
răufăcători, triumfând asupra duşmanilor
Săi (Isa. 2:12; 13:6, 9; Ez. 13:5; 30:3; Ioel
1:15; 2:1, 11, 3L; 3:14; Arnos 5:18, 20;
Obad. 15; Ţef. 1:7, 14; Zah. 14:1; Mal.
4:5). în NT „ziua Domnului" este o perioa-
dă de timp marcată de mai multe etape:
1.	Se referă la Marea Strâmtorare (Tribula-
ţia), adică la cei şapte ani în care Dum-
nezeu va judeca Israelul necredincios
(1 Tes. 5:2; 2 Tes. 2:2; textul NU).
2.	în ea este inclusă întoarcerea Sa pe
pământ, când Se va răzbuna pe toţi cei
care nu cunosc pe Dumnezeu şi nu
ascultă de evanghelia Domnului Isus (2
Tes. 1:7-10).
3.	Expresia  se  foloseşte  cu  referire  la
Mileniu,  când Cristos  va  domni  pe
pământ cu un toiag de fier (Fapte 2:20).
4.	Se referă la distrugerea finală a cerurilor
şi pământului, prin foc — sensul avut în
vedere în acest capitol 3 din 2 Petru.
Ea va veni ca un hoţ — adică pe
neaşteptate şi în chip distrugător. Cerurile
vor trece. Asta se referă desigur la cerurile
atmosferice, deşi ar putea fi incluse şi
cerurile planetare, dar în nici un caz nu
poate fi vorba de cerul al treilea — locuinţa
lui Dumnezeu. Când vor trece ele cu o
explozie asurzitoare, elementele aprinse de
mare căldură se vor topi. Prin elemente
aici se înţelege componentele din care e
alcătuită materia. Toată materia va fi distru-
să în cadrul unui aparent holocaust nuclear
universal.
Şi pământul cu toate lucrările de pe
el, vor fi arse.22 Nu numai lucrările creaţiei
naturale, ci şi întreaga civilizaţie vor fi
distruse. Marile capitale ale lumii, cu clădi-

1120

2 Petru

rile lor impunătoare, toate rezultatele feno-
menale ale dezvoltării ştiinţei sunt sortite
unei totale distrugeri.
3:11 în acest punct Petru trece de la
batjocoritori la sfinţi, imprimând obligaţiile
ce le revin acestora. Deci, fiindcă toate
aceste lucruri se vor desface, ce fel de
oameni ar trebui să fiţi voi, printr-o
purtare sfântă şi evlavioasă... Toate lucru-
rile materiale poartă pecetea distrugerii.
Lucrurile cu care se fălesc oamenii, lucru-
rile cărora îşi dedică întreaga viaţă, sunt, în
cel mai bun caz, trecătoare. A trăi pentru
lucruri materiale înseamnă a trăi pentru ce
este vremelnic. Dar bunul simţ ne spune că
trebuie să ne dezlipim de jucăriile şi nimi-
curile acestei lumi, trăind, în schimb, în
sfinţenie şi evlavie. Este pur şi simplu o
chestiune de a trăi pentru veşnicie, iar nu
pentru timp, de a sublinia latura spirituală,
în schimbul celei materiale, de a alege ceea
ce este permanent, în schimbul celor trecă-
toare.
3:12 Credincioşii trebuie, de asemenea,
să fie într-o stare de aşteptare. Ei trebuie să
aştepte şi să dorească înfocat venirea zilei
Iui Dumnezeu. Unii interpretează cuvintele:
„grăbind venirea zilei lui Dumnezeu" în
sensul că am putea, chipurile, grăbi venirea
Domnului printr-o slujire devotată şi neobo-
sită. Dar această învăţătură este marcată de
două probleme: mai întâi, Ziua Domnului
nu este venirea Domnului. In al doilea rând,
chiar dacă ar fi, există motive să ne îndoim
că s-ar putea modifica timpul venirii lui
Cristos prin râvna copiilor Săi.
Ziua Iui Dumnezeu se referă la starea
eternă, care urmează etapei finale a Zilei
Domnului, când cerurile şi pământul vor fi
distruse. Ziua Iui Dumnezeu este Ziua
triumfului Său total şi complet. Din această
pricină, este o zi pe care trebuie s-o aştep-
tăm şi s-o dorim cu toată râvna.
Când se referă la ziua Iui Dumnezeu,
Petru nu spune: „în care", ci datorită
căreia cerurile se vor dizolva, fiind aprin-
se, iar elementele se vor topi cu căldură
aprinsă. Ziua lui Dumnezeu nu este tim-
pul în care va avea loc distrugerea finală.
Mai degrabă, această judecată finală trebuie
să aibă loc înainte de a veni Ziua lui Dum-
nezeu.
3:13 în versetul 12 credincioşii sunt
îndemnaţi să aştepte Ziua lui Dumnezeu.
Aici ei sunt descrişi ca unii care aşteaptă
ceruri noi şi un pământ nou, în care
locuieşte neprihănirea. Asta sprijină con-

cepţia potrivit căreia Ziua lui Dumnezeu se
referă la starea eternă când vor fi ceruri
noi şi un pământ nou.
La Isaia 65:17; 66:22 cerurile noi şi
pământul nou se referă la Mileniu, dar şi
la starea eternă. Ştim că în acele pasaje este
vorba despre Mileniu, deoarece se constată
prezenţa păcatului (65:20) şi observăm că
se vor naşte copii (65:23). Petru aplică
aceste cuvinte exclusiv la starea eternă;
cerurile şi pământul actuale vor fi trecut
deja.
Petru spune că neprihănirea locuieşte
în cerurile noi şi în pământul nou. în
timpul de faţă harul domneşte prin neprihă-
nire (Rom. 5:21). în Mia de ani însă nepri-
hănirea va domni (Isa. 32:1); în veşnicie,
neprihănirea va locui. în împărăţia pămân-
tească, Cristos va domni cu un toiag de fier
şi neprihănirea va fi aplicată cu forţa de
către El. în acest sens, va domni neprihăni-
rea. Dar în veşnicie, nu va mai fi trebuinţă
de un toiag de fier. Neprihănirea va fi la
ea acasă. Nici un păcat nu va mai pătrunde,
pentru a strica pacea sau farmecul acelei
scene minunate.
3:14 Adevărul privitor la noile ceruri şi
noul pământ ar trebui să trezească în noi o
dorinţă şi mai profundă de a trăi o viaţă
sfântă, „ca pentru Domnul". Acesta e deo-
potrivă nu numai un adevăr pe care trebuie
să-1 susţinem, ci care trebuie să ne susţină
el însuşi pe noi. Ştiind că vom sta în curând
în faţa lui Dumnezeu, ar trebui să fim pă-
trunşi de dorinţa de a fi fără pată şi fără
vină, adică curaţi din punct de vedere
moral. Ar trebui să ne umple de râvnă
pentru a fi găsiţi într-o stare de pace, iar nu
de sfadă.
3:15 Şi socotiţi că îndelunga-răbdare
a Domnului nostru este mântuire. El
întârzie judecata pentru a le da oamenilor
prilejul de a fi mântuiţi. Când ne gândim la
răutatea oamenilor ce se înmulţeşte neconte-
nit, adesea ne întrebăm cum de Domnul
mai poate s-o tolereze. Răbdarea Lui este
uimitor de îndelungată. Dar nu fără motiv.
Căci El nu doreşte moartea celor răi, ci
tânjeşte de dor să-i vadă pe oameni întor-
cându-se de la căile lor rele, pentru a fi
mântuiţi.
Cum v-a scris şi preaiubitul nostru
frate Pavel, după înţelepciunea dată lui.
Din această aluzie la Pavel decurg câteva
observaţii interesante:
1. Mai întâi, Petru îl numeşte pe Pavel:
preaiubitul nostru frate, în pofida faptului

2 Petru

1121

că Pavel îl mustrase în public pe Petru la
Antiohia, pentru că acesta s-a purtat cu
făţărnicie (Gal. 2:11-12). Evident Petru
acceptase mustrarea într-un duh de smere-
nie. Cu toţii trebuie să fim în stare să ac-
ceptăm îndreptarea fără resentimente.
2.	Petru a recunoscut că lui Pavel i s-a
dat înţelepciune divină în redactarea episto-
lelor sale. Aceste cuvinte sunt, negreşit, un
indiciu al faptului că Petru a considerat
scrierile lui Pavel ca fiind divin inspirate.
3.	Cititorii epistolei lui Petru citiseră,
după câte se pare, una sau mai multe din
epistolele lui Pavel. Prin asta se înţelege fie
că epistolele le-au fost adresate direct lor,
fie că ele au circulat în zonă.
în care din Scrisorile lui Pavel se spune
că îndelunga răbdare a Domnului nostru
este mântuire? în Romani 2:4 citim: „Sau
dispreţuieşti tu bogăţiile bunătăţii Lui şi a
îngăduirii şi a îndelungei răbdări, necunos-
când că bunătatea lui Dumnezeu te duce la
pocăinţă?"
3:16 în toate epistolele sale Pavel a
vorbit despre marile adevăruri de care s-a
ocupat Petru în cele două scrisori ale sale;
adevăruri cum ar fi naşterea din nou, Dum-
nezeirea lui Cristos, viaţa Sa de suferinţă,
fără păcat, moartea Sa înlocuitoare, învierea
Sa, înălţarea Sa la cer, întoarcerea Sa, Ziua
Domnului şi starea eternă.
Unele adevăruri din Biblie sunt greu de
înţeles, cum ar fi Trinitatea, alegerea lui
Dumnezeu şi liberul arbitru al omului, taina
suferinţei, etc. Nu trebuie să ne tulbure
faptul că descoperim în Biblie chestiuni
care depăşesc puterea noastră de înţelegere.
Cuvântul lui Dumnezeu este infinit şi ine-
puizabil. Când îl studiem, trebuie să fim
întotdeauna dispuşi să-I acordăm lui Dum-
nezeu creditul de a cunoaşte lucruri pe care
noi niciodată nu le vom putea pătrunde.
Petru nu critică scrierile lui Pavel când
Ie defineşte drept lucruri greu de înţeles.
Nu stilul de a scrie al lui Pavel este greu de
înţeles, ci subiectele tratate de el. Barnes
scrie: „Petru se referă nu la dificultăţile de
a înţelege ce a vrut să spună Pavel, ci la
dificultatea de a pricepe marile adevăruri
predate de el."23
în loc să le accepte pur şi simplu prin
credinţă, cei neştiutori şi nestatornici
răstălmăcesc unele din aceste adevăruri
dificile spre pierzarea lor. Unele culte
false, de pildă, răstălmăcesc adevărul despre
lege ca un revelator al păcatului, afirmând
că mântuirea s-ar căpăta prin lege. Alţii fac

din botez poarta raiului. Ei procedează aşa
nu numai cu scrierile lui Pavel, ci şi cu alte
Scripturi.
Observaţi că Petru aşează aici scrierile
lui Pavel la acelaşi nivel cu celelalte Scrip-
turi, adică VT şi câteva din porţiunile NT
ce erau deja disponibile. El recunoaşte că
epistolele pauline sunt o parte integrantă din
Scripturile sacre.
3:17 Credincioşii trebuie să vegheze
mereu cu privire la pericolul rătăcirii.
Cunoştinţa faptului că întotdeauna vor fi
învăţători falşi care vor corupe şi vor imita
adevărul trebuie să ne ţină treji. Este uşor
ca cei neatenţi să fie clătinaţi de rătăcirea
acestor nelegiuiţi şi să-şi piardă echilibrul
spiritual.
3:18 încă o dată, Petru ne învaţă că
înaintarea statornică pe calea lucrurilor
divine este în măsură să ne apere de perico-
lul învăţătorilor falşi. Trebuie să existe o
creştere pe două planuri: în har şi în cu-
noştinţă. Harul este demonstraţia practică
a roadei Duhului. Creşterea în har nu
înseamnă o sporită cunoştinţă intelectuală
sau o activitate neîntreruptă, ci este asemă-
narea tot mai mare cu Domnul Isus. Cuno-
ştinţa înseamnă familiarizarea cu Domnul
prin Cuvânt. Creşterea în cunoştinţă în-
seamnă o studiere tot mai aprofundată şi o
supunere faţă de cuvintele, faptele şi căile
Sale.
Dar Petru nu poate să-şi încheie epistola
fără un îndemn adresat sfinţilor. Punctul
culminant trebuie să fie slava adresată
Mântuitorului. Şi astfel găsim minunata
doxologie: A Lui să fie slava acum şi în
ziua veşniciei! Amin. La urma urmelor,
aceasta este motivaţia şi temeiul existenţei
noastre — să-L proslăvim pe El — şi, prin
urmare, nici o altă notă de încheire a epis-
tolei de faţă nu ar fi mai adecvată.
NOTE FINALE
'(Intro) E. G. Homrighausen, "The Sec-
ond Epistle of Peter", Exposition, IB, XII,
1957, p. 166.
2(1:5) Din slujba orală a lui Tom Olson,
un prieten personal al autorului.
3(1:5) R. C. H. Lenski, The Interpreta-
tion of the Epistles of St. Peter, St. John
and St. Jude, p. 266.
4(1:5) Această faimoasă istorioară are o
circulaţie vastă. Vezi, de pildă, S. M. Hou-
ghton, Sketches from Church History
(„Schiţe din istoria bisericii"), pg. 114-116.
5( 1:6) Robert G. Lee, Seven Swords and

1122

2 Petru

Other Messages, pg. 46.
6(1:16) Când folosim două cuvinte
pentru a reda un singur înţeles, ca de pildă:
„bun şi nebun" cu sensul de foarte nebun,
folosim procedeul numit hendiadys (din
grecescul care înseamnă „unul prin două").
Biblia recurge frecvent la acest procedeu
stilistic, ca în cazul de faţă, drept care bine
am face să ne familiarizăm cu el, pentru a-1
putea recunoaşte.
7( 1:16) John A. T. Robinson, Honest to
God, pg. 32, 33.
8(1:18) Conform tradiţiei romano-
catolice, schimbarea la faţă ar fi avut loc pe
Muntele Tabor, drept care, cum era de
aşteptat, pe acest munte se pot găsi tot felul
de altare şi troiţe. Dar din punct de vedere
istoric, această opţiune nu este valabilă,
deoarece Tabor nu e un munte înalt iar
evangheliile precizează că a fost un munte
„nespus de înalt". în plus, se pare că pe
vremea Domnului, pe Tabor se afla o
garnizoană romană — adică nu tocmai cel
mai adecvat fundal pe care să se desfăşoare
o revelaţie particulară! Cel mai probabil
este că Schimbarea la faţă a avut loc pe
Muntele Hermon, din lanţul muntos aco-
perit cu zăpezi, situat în nordul Galileii.
9(l:20) Termenul grec epilusis se poate
traduce prin „origine" (textul marginal al
ediţiei NKJV), dar şi prin „interpretare".
I0(l:20) Dinsdale T. Young, The Un-
veiled Evangel, pg. 13, 14.

"1(1:21) Textul critic (NU) redă fraza:
„dar oamenii au vorbit de la Dumnezeu".
l2(2:l) Wallie Amos Criswell, The
Evangel, Largo, FL, noiembrie 1949, pg. 1.
13(2:1) Nels Ferre, The Sun and the
Umbrella, pg. 35, 112.
l4(2:l) Gerald Kennedy, God's Good
News, pg. 125.
l5(2:2) Robinson, Honest, pg. 118.
16(2:2) NCC, Called to Responsible
Freedom, pg. 11.
17(2:6) A. J. Pollock, Whv I Believe the
Bible is the Word of God, pg. 23.
l8(2:10) Pageant Magazine, octombrie
1965.
l9(2:16) Lenski, Interpretation, pg. 326,
327.
20(2:17) Termenul „pe veci" lipseşte din
textul NU, dar nu şi din paralela foarte
apropiată aflată la Iuda 13.
2i(2:18) Textul NU sună astfel: „de abia
scapă..."
22(3:10) în loc de „arse de tot" (katakae-
setai), textul NU conţine varianta: „găsite"
(heurethesetai), cu sensul probabil de „des-
coperite".
23(3:16) Albert Barnes, Notes on the
New Testament, X:268.
BIBLIOGRAFIE
Vezi bibliografia de la sfârşitul comentariu-
lui asupra cărţii 1 Petru.

PRIMA EPISTOLA A LUI IOAN
Introducere
„Nu umblarea Iui Cristospe mare, ci umblarea Sa obişnuită suntem chemaţi aici
s-o imităm."	-— Martin Luther

I.	Locul unic în Canon
Prima epistolă a lui loan este ca un
album cu fotografii de familie, descriindu-i
pe membrii familiei lui Dumnezeu. După
cum copiii se aseamănă cu părinţii lor, tot
aşa copiii lui Dumnezeu poartă semnele
asemănării cu El. Scrisoarea aceasta descrie
asemănările respective. Toţi cei care posedă
această viaţă şi-o manifestă în modalităţi
foarte binedefinite. De pildă, ei îl recunosc
pe Isus Cristos ca Domn şi Mântuitor al lor;
îl iubesc pe Dumnezeu, îi iubesc pe copiii lui
Dumnezeu; ascultă de poruncile Sale şi nu
persistă în păcat. Iată, aşadar, câteva din
semnele distinctive ale vieţii veşnice. loan a
scris această epistolă pentru ca toţi cei care
posedă aceste trăsături caracteristice familiei
lui Dumnezeu să ştie că posedă viaţa veşnică
(lipan 5:13).
întâi loan este o epistolă neobişnuită, din
mai multe puncte de vedere. Deşi este o
scrisoare reală, care a fost realmente expe-
diată, nici autorul, nici destinatarul nu sunt
numiţi. Un alt fapt remarcabil legat de aceas-
tă admirabilă carte este că adevăruri spiritu-
ale de o profunzime extraordinară sunt expri-
mate în propoziţii concise, simple, redactate
într-un vocabular adecvat. Cine spune că
adevărurile profunde trebuie neapărat să fie
exprimate prin fraze sofisticate, de mare
complexitate? Tare ne e teamă că ceea ce
unii elogiază, eronat, drept predici sau scrieri
„profunde" nu sunt, de fapt, decât exprimări
încâlcite sau neclare.
întâi loan merită să fie studiată cu toată
atenţia, supunându-o unei meditaţii îndelun-
gate. Stilul aparent repetitiv redă aceste
repetiţii cu uşoare deosebiri. Or, tocmai
aceste nuanţe semantice trebuie remarcate
fără greş.
II.	Paternitatea
Dovezile externe ale faptului că loan este
cel care a scris epistola 1 loan sunt de dată
timpurie şi bine fundamentate. Cei care

citează concret epistola ca fiind scrisă de
loan, autorul evangheliei a patra, sunt: Iri-
neu, Clement din Alexandria, Tertullian,
Origen şi discipolul său, Dionysius.
Asemenea autorului epistolei către Evrei,
scriitorul epistolei 1 loan nu-şi menţionează
numele. Dar, spre deosebire de Evrei, 1 loan
dispune de convingătoare dovezi interne cu
privire la paternitatea sa.
Primele patru versete arată că scriitorul
L-a cunoscut îndeaproape pe Cristos şi a
petrecut timp îndelungat în prezenţa Sa.
Acest fapt e de natură să reducă foarte mult
spectrul posibililor scriitori ai epistolei, fiind
în deplin acord cu tradiţia conform căruia
autorul a fost apostolul loan.
în sprijinul acestei opinii este şi tonul
apostolic al scrisorii: autorul scrie cu autori-
tate, cu tandreţea unui lider spiritual mai
vârstnic („copilaşilor") şi chiar cu o notă
dogmatică.
Gândirea, vocabularul („rămâneţi", „lu-
mină", „nou", „poruncă", „cuvânt", etc.),
precum şi expresii de genul: „trece din moar-
te la viaţă", „Mântuitor al lumii", „ia păcate-
le lumii", „faptele diavolului" şi altele coin-
cid cu a patra evanghelie şi cu cele din
celelalte două epistole scrise de loan.
Tot aşa, stilul propriu cărţii Evrei, abun-
dând în paralelisme şi o structură simplă a
frazei, caracterizează atât evanghelia după
loan, cât şi epistola 1 loan. Pe scurt, dacă
acceptăm că a patra evanghelie a fost scrisă
de loan Apostolul, tot aşa nu trebuie să ne
vină deloc greu să-i acordăm creditul pentru
redactarea epistolei de faţă.
III. Data
Unii cred că loan şi-a scris cele trei scri-
sori canonice în anii 60, de la Ierusalim,
înainte ca oraşul să fi fost distrus de romani.
Mult mai răspândită este opinia că epistola a
fost scrisă la o dată ulterioară (între 80-95
d.Cr.). Tonul părintesc al epistolelor cores-
punde tradiţiei conform căreia venerabilul

1123

1124

1 loan

apostol loan era purtat de alţii în adunare,
spunând: „Copilaşilor, iubiţi-vâunii pe alţii."
IV. Fondul şi tema
în vremea când şi-a redactat loan epis-
tola de faţă se ivise o sectă cunoscută sub
denumirea de gnosticism (gr. gnösis = cu-
noaştere). Gnosticii se pretindeau că sunt
creştini, dar susţineau că posedă cunoştinţe
suplimentare, superioare învăţăturilor date de
apostoli. Ei susţineau că o persoană nu putea
fi pe deplin împlinită dacă nu era mai întâi
iniţiată în aceste „adevăruri" mai profunde
pe care, chipurile, ei le deţineau. Unii propo-
văduiau că materia este rea şi că, prin urma-
re, Omul Isus nu putea fi Dumnezeu. Ei
făceau distincţie între Isus şi Cristosul.
„Cristosul" a fost — în concepţia lor — o
emanaţie divină care a venit asupra lui Isus
cu prilejul botezului Său, după care L-a
părăsit, probabil în Grădina Ghetsimane.
Conform acestora, Isus într-adevăr a murit,
dar Cristosul mi a murit. Ei insistau, după
cum s-a exprimat Michael Green, că, cităm:
„Cristosul ceresc a fost prea sfănt şi spiritual
ca să poată fi întinat prin contactul perma-
nent cu trupul uman." Pe scurt, ei tăgăduiau
întruparea, faptul că Isus este Cristosul şi
faptul că Isus Cristos este deopotrivă Dum-
nezeu şi Om. loan şi-a dat seama că oamenii
aceştia nu erau creştini adevăraţi şi, prin
urmare, şi-a prevenit cititorii cu privire la
aceştia, arătând că gnosticii nu posedau
semnele caracteristice ale adevăraţilor copii
ai lui Dumnezeu.
Conform lui loan, cineva fie este un
copil al lui Dumnezeu, fie nu este; nu există
teren neutru. Aşa se explică faptul că episto-

la aceasta abundă în contraste extreme, cum
ar fi lumina şi întunericul, dragostea şi ura.
adevărul şi minciuna, moartea şi viaţa. Dum-
nezeu şi diavolul. în acelaşi timp, trebuie
precizat că apostolului îi place să-i descrie pe
oameni în funcţie de modul lor habitual de a
se comporta. De pildă, când face discernă-
mântul între creştini şi necreştini, loan nu-şi
întemeiază concluziile pe baza unui singur
act de păcătuire, ci pe ceea ce caracterizează
acea persoană. Fiecare ceas stricat dă ora
exactă de două ori la fiecare perioadă de
douăzeci şi patru de ore! Dar un ceas bun ne
oferă ora exactă în mod curent. Tot aşa,
comportarea generală, de zi cu zi a unui
creştin este sfântă şi neprihănită şi prin asta
se cunoaşte că este un copil al lui Dumne-
zeu, loan foloseşte cuvântul „a cunoaşte" de
foarte multe ori. Gnosticii pretindeau că
cunosc adevărul, dar loan stabileşte aici
faptele adevărate cu privire la credinţa creşti-
nă, care pot fi cunoscute cu certitudine. loan
îl descrie pe Dumnezeu ca fiind lumină
(1:5); dragoste (4:8, 16); adevăr (5:6); şi
viaţă (5:20). Asta nu înseamnă că Dumnezeu
nu ar fi o Persoană, ci mai degrabă că Dum-
nezeu este izvorul acestor patru binecuvân-
tări, loan îl numeşte pe Dumnezeu şi nepri-
hănit (2:29; 3:7); curat (3:3); şi fără păcat
(3:5).
Deşi loan foloseşte, într-adevăr, cuvinte
simple, gândurile pe care le exprimă sunt
adesea profunde şi uneori dificil de înţeles.
De aceea, pe măsură ce vom studia această
carte, va trebui să ne rugăm ca Domnul să ne
ajute să înţelegem sensul Cuvântului Său şi
să ascultăm de adevăr, aşa cum ni-I desco-
peră El.

SCHIŢA CĂRŢII
. I. PROLOG: PĂRTAŞI A CREŞTINĂ (1:1-4
II. MIJLOACELE MENŢINERII PARTAŞIEI (1:5-2:2)
III.	SEMNELE DISTINCTIVE ALE CELOR DIN CADRUL PARTAŞIEI CREŞTINE:
ASCULTAREA ŞI DRAGOSTEA (2:3-11)
IV.	ETAPE ALE CREŞTERII ÎN CADRUL PARTAŞIEI (2:12-14)
V. DOUĂ PERICOLE CE AMENINŢĂ PARTAŞIA: LUMEA ŞI ÎNVĂŢĂTORII
FALŞI (2:15-28)
VI. SEMNELE DISTINCTIVE ALE CELOR DIN CADRUL PARTAŞIEI (CONT.):
NEPRIHÄNIREA. DRAGOSTEA ŞI ÎNCREDEREA PE CARE LE CONFERĂ
(2:29-3:24)

1 loan

1125

VII. NEVOIA DE A DISCERNE ÎNTRE ADEVĂR ŞI RĂTĂCIRE (4:1-6)
VIII. SEMNELE DISTINCTIVE ALE CELOR DIN CADRUL PĂRTĂŞIEI (CONT):
(4:7-5:20)
A.	Dragostea (4:7-21)
B.	Doctrina sănătoasă (5:1a)
C.	Dragostea şi ascultarea pe care le produce (5:lb-3)
D.	Credinţa care biruie lumea (5:4, 5)
E.	Doctrina sănătoasă (5:6-12)
F.	Asigurare prin intermediul Cuvântului (5:13)
G.	încrederea în rugăciune (5:14-17)
H. Cunoaşterea realităţilor spirituale (5:18-20)
IX. ÎNDEMNUL DE ÎNCHEIERE (5:21)
Comentariu

I.   PROLOG: PĂRTĂŞIA CREŞTINA
(1:1-4)
1:1 Temelia doctrinară a fiecărei părtaşii
adevărate este Persoana Domnului Isus
Cristos. Nu poate exista părtăşie adevărată
cu cei care susţin concepţii greşite cu privi-
re la El. Primele două versete ne vorbesc
despre eternitatea Sa şi despre realitatea
întrupării Sale. Acelaşi care a existat din
veşnicia veşniciilor cu Dumnezeu Tatăl S-a
coborât în lumea noastră, ca Om adevărat.
Realitatea întrupării Sale este indicată şi
prin faptul că apostolii L-au auzit, L-au
văzut cu ochii lor, au meditat la El, cu
privirile aţintite asupra Sa şi realmente L-au
pipăit cu mâinile lor. Cuvântul vieţii nu a
fost doar o iluzie trecătoare, ci a fost o
Persoană reală, într-un trup de carne.
1:2 Versetul doi confirmă că Cel care
era cu Tatăl, pe care loan îl numeşte viaţa
veşnică, S-a întrupat şi a locuit printre noi,
fiind văzut de apostoli.
Rândurile de mai jos, scrise de un autor
anonim, arată implicaţiile practice ale aces-
tor două versete în vieţile noastre:
Sunt bucuros că cunoştinţele mele despre viaţa
veşnică nu sunt clădite pe speculaţiile filozofi-
lor, nici chiar pe cele ale teologilor, ci pe
mărturia de netăgăduit a celor care L-au auzit,
L-au văzut. L-au privit în faţă şi L-au pipăit pe
Cel în care S-a întrupat El. Nu a fost doar un
vis frumos, ci un fapt real, solid, observat cu
toată atenţia, un fapt consemnat cu acurateţe.
1:3 Apostolii nu au ţinut ascunsă aceas-
tă veste minunată, după cum nici noi nu

trebuie s-o ţinem ascunsă. Ei şi-au dat
seama că baza oricărei părtaşii se găseşte
aici şi astfel au vestit această realitate, fără
plată şi deplin. Toţi cei care primesc mărtu-
ria apostolilor au părtăşia cu Tatăl şi cu
Fiul Său, Isus Cristos, precum şi cu apos-
tolii şi cu toţi ceilalţi credincioşi. Ce minu-
nat că păcătoşii vinovaţi au putut fi aduşi la
părtăşie cu Dumnezeu Tatăl şi cu Fiul
Său Isus Cristos! Şi totuşi, oricât de neve-
rosimil s-ar părea, acesta este adevărul pe
care ni-1 prezintă aceste versete.
Fiul Său Isus Cristos. Isus şi Cristos
sunt una şi aceeaşi Persoană iar Persoana
aceea este Fiul lui Dumnezeu. Isus este
numele ce I s-a dat la naştere, descriind,
prin urmare, umanitarea Sa desăvârşită.
Cristos este numele care-L descrie ca fiind
Unsul lui Dumnezeu, Mesia. Prin urmare,
în numele Isus Cristos noi avem o mărturie
a umanităţii Sale şi a dumnezeirii Sale. Isus
Cristos este însuşi Dumnezeu, în sensul cel
mai adevărat şi însuşi Om în sensul cel mai
adevărat.
1:4 întrebarea care se ridică în acest
punct este: „De ce scrie loan astfel pe tema
părtăşiei?" Răspunsul: „Pentru ca bucuria
noastră să fie deplină." loan şi-a dat sema
că lumea nu este capabilă de a-i da inimii
o bucurie adevărată şi trainică. Bucuria
aceasta poate veni doar prin intermediul
relaţiei corecte cu Dumnezeu. Când cineva
este în părtăşie cu Dumnezeu şi cu Domnul
Isus, el are o bucurie adâncă, ce nu poate
fi tulburată de împrejurările omeneşti. Cum
s-a exprimat poetul: „Izvorul tuturor cântă-
rilor noastre se află sus în ceruri."

1126

1 loan

I.   MIJLOACELE MENŢINERII
PĂRTĂŞIEI (1:5-2:2)
1:5 Părtăşia descrie o situaţie în care
două sau mai multe persoane împărtăşesc
lucruri în comun. Este o comuniune sau un
parteneriat. loan îşi asumă acum sarcina de
a-şi instrui cititorii cu privire la condiţiile
care trebuie îndeplinite pentru a avea părtă-
şie cu Dumnezeu. Făcând astfel, el apelează
la învăţăturile Domnului Isus Cristos, date
pe când se afla aici jos, pe pământ. Deşi
Dumnezeu nu este citat ca Unul care ar fi
rostit textual aceste cuvinte, suma şi sub-
stanţa învăţăturii Sale a constat în faptul că
Dumnezeu este lumină şi în El nu este
întuneric deloc. Prin aceasta El a vrut să
spună că Dumnezeu este absolut sfânt,
absolut neprihănit şi absolut curat. Dumne-
zeu nu poate privi cu bunăvoinţă asupra
nici unei forme de păcat. Nimic nu-I este
ascuns Lui, ci „toate lucrurile sunt goale şi
dezvelite înaintea ochilor Celui cu care
avem de a face" (Ev. 4:13).
1:6 De aici decurge că pentru ca cineva
să fie în părtăşie cu Dumnezeu, nu poate
ascunde nici un păcat. Lumina şi întunericul
nu pot coexista în viaţa cuiva, după cum
ele nu pot coexista într-o încăpere. Dacă
cineva umblă în întuneric, nu se află într-o
stare de părtăşie cu Dumnezeu. Omul care
spune că are părtăşie cu El şi umblă, în
mod obişnuit, în întuneric, nu a fost mân-
tuit niciodată.
1:7 Pe de altă parte, dacă cineva umblă
în lumină, poate avea părtăşie cu Domnul
Isus şi cu fraţii şi surorile sale de credinţă,
în ce-1 priveşte pe loan, în baza învăţăturii
din acest pasaj, omul acela este membru al
familiei lui Dumnezeu. Dacă este în întune-
ric, nu are nimic în comun cu Dumnezeu,
pentru că în Dumnezeu nu este nici un
întuneric. Cei care umblă în lumină, adică
cei ce sunt creştini, au părtăşie unii cu
alţii şi sângele lui Isus Cristos în perma-
nenţă îi curăţă de orice păcat. Toată
iertarea lui Dumnezeu se bazează pe sânge-
le Fiului Său care a fost vărsat la Calvar.
Sângele acela I-a asigurat lui Dumnezeu
baza neprihănită şi dreaptă de pe care să
poată ierta păcatele şi astfel, după cum
cântăm noi acum: „sângele nu-şi va mai
pierde puterea." Sângele lui Isus Cristos are
eficacitatea durabilă ca să ne curăţească.
Desigur, credincioşii trebuie să mărturiseas-
că, înainte de a primi iertarea, dar loan se
ocupă de asta în versetul 9.
1:8 Apoi părtăşia cu Dumnezeu reclamă

ca noi să recunoaştem adevărul cu privire
la noi înşine. De pildă, a nega faptul că
avem o natura păcătoasă ar însemna să ne
înşelăm singuri şi să fim nesinceri. Obser-
vaţi că loan face distincţie între păcat (v.
8) şi păcate (v. 9). Păcatul se referă la
natura noastră rea şi stricată. Păcatele se
referă la relele pe care le-am comis. De
fapt, ceea ce suntem este cu mult mai grav
şi mai rău decât tot ce am făcut vreodată.
Dar, slavă Domnului, Cristos a murit pentru
păcatul nostru şi pentru păcatele noastre.
Convertirea nu înseamnă eradicarea
naturii păcatului. Ci implantarea unei noi
naturi, divine, înzestrată cu puterea de a trăi
o viaţă de biruinţă asupra păcatului ce
locuieşte în noi.
1:9 Pentru ca noi să umblăm zi de zi în
părtăşie cu Dumnezeu şi cu fraţii şi surorile
noastre de credinţă, trebuie să ne mărturi-
sim păcatele noastre: păcatele de comisiu-
ne, păcatele de omisiune, păcatele comise
cu gândul, păcatele comise cu fapta, păcate-
le ascunse şi păcatele comise în public.
Trebuie să le târâm afară, expunându-le în
faţa lui Dumnezeu, spunându-le pe nume,
situându-ne apoi de partea lui Dumnezeu,
împotrivindu-ne lor, şi apoi lăsându-ne de
ele. Da, mărturisirea adevărată presupune
lepădarea, lăsarea de păcatele respective:
„Cine îşi ascunde fărădelegile nu prosperă,
dar cine le mărturiseşte şi se lasă de ele
capătă îndurare" (Prov. 28:13).
Când procedăm astfel, putem pretinde
făgăduinţa conform căreia Dumnezeu este
credincios şi drept să ierte. El este cre-
dincios în sensul că a promis că va ierta şi
Se va ţine de promisiune. El este drept să
ierte pentru că a găsit o temelie dreaptă
pentru iertare prin lucrarea înlocuitoare a
Domnului Isus pe cruce. Şi El nu numai că
ne garantează că ne va ierta, ci şi că ne va
curaţi de orice nelegiuire.
Iertarea de care vorbeşte loan aici este
cea părintească, nu judiciară. Iertarea judi-
ciară înseamnă iertarea de pedeapsa păcate-
lor, pe care păcătosul o primeşte când crede
în Domnul Isus Cristos. Se numeşte judi-
ciară pentru că este acordată de Dumnezeu
în calitatea Sa de Judecător. Dar ce se
întâmplă cu păcatele comise de cineva după
convertirea sa? în ce priveşte pedeapsa,
preţul a fost deja achitat de Domnul Isus pe
crucea Golgotei. Dar în ce priveşte în părtă-
şia în cadrul familiei lui Dumnezeu, sfântul
care păcătuieşte are nevoie de iertarea
părintească, adică iertarea Tatălui Său, pe

1 loan

1127

care o obţine mărturisindu-şi păcatul. De
iertarea judiciară avem nevoie o singură
dată. Prin asta se rezolvă problema achitării
plăţii pentru toate păcatele noastre — trecu-
te, prezente şi viitoare. Dar de iertarea
părintească avem nevoie pe tot parcursul
vieţii noastre de credinţă.
Când ne mărturisim păcatele, trebuie
să credem, pe baza autorităţii cuvântului lui
Dumnezeu, că El ne iartă. Iar fiindcă El ne
iartă, şi noi trebuie să ne iertăm pe noi
înşine.
1:10 în fine, pentru a fi în părtăşie cu
Dumnezeu, nu avem voie să spunem că nu
am săvârşit nici un păcat. Dumnezeu a
afirmat de repetate ori în cuvântul Său că
fiecare din noi a păcătuit. A nega acest
adevăr înseamnă a-L face pe Dumnezeu
mincinos. Ar fi o contrazicere pe faţă a
cuvântului Său şi o completă tăgăduire a
motivului pentru care a venit Domnul Isus
să sufere, să-Şi verse sângele şi să moară.
Astfel observăm că părtăşia cu Dumne-
zeu nu reclamă o viaţă de totală nepăcăto-
şenie, dar reclamă ca toate păcatele noastre
să fie scoase la lumina prezenţei Sale, să fie
mărturisite şi iertate. înseamnă că trebuie să
fim absolut sinceri şi oneşti cu privire la
condiţia noastră; să nu existe nici un pic
de făţărnicie sau încercare de a ascunde
ceea ce suntem în realitate.
2:1 loan ne oferă standardul desăvârşit
al lui Dumnezeu pentru copiii Săi şi calea
de scăpare pe care ne-a asigurat-o El, în
dragostea Sa pentru noi, în cazurile în care
greşim. Termenul copilaşi se referă la toţi
membrii familiei lui Dumnezeu. Apoi este
prezentat standardul de perfecţiune al lui
Dumnezeu, în cuvintele: Vă scriu aceste
lucruri ca să nu păcătuiţi. întrucât Dum-
nezeu este perfect, norma Sa pentru copiii
Lui este una de perfecţiune absolută. El
n-ar mai fi Dumnezeu dacă ar fi spus: „Vă
scriu lucrurile acestea pentru ca să păcătuiţi
cât mai puţin." Dumnezeu nu poate tolera
păcatul nici câtuşi de puţin. în consecinţă,
El aşează înaintea noastră perfecţiunea ca
ţel spre care să nâzuim. Domnul Isus a
procedat la fel în cazul femeii prinse în
actul adulterului, când a spus: „Nici Eu nu
te condamn. Du-te şi nu mai păcătui."
în acelaşi timp, Dumnezeu cunoaşte
structura noastră, modul în care suntem
alcătuiţi. El îşi aduce aminte că suntem
ţărână şi astfel, în dragostea Sa, ne-a asigu-
rat o cale de scăpare în cazul eşecului,
exprimată prin cuvintele: „Dacă păcătu-

ieşte cineva, avem un Avocat la Tatăl, pe
Isus Cristos Cel neprihănit." Avocatul
este cel care ia partea cuiva în situaţii
strâmtorate, venind în ajutorul acelei per-
soane. Este exact ceea ce face Domnul Isus
pentru noi când păcătuim. Imediat vine în
ajutorul nostru, pentru a ne repune în părtă-
şie cu El însuşi. Observaţi că nu se spune:
„Dacă cineva îşi mărturiseşte păcatele...."
Ca Avocat al nostru, Domnul caută să ne
aducă la poziţia în care noi într-adevăr să
ne mărturisim şi să ne lăsăm de păcatele
noastre.
Este în versetul acesta un lucru minunat,
pe care nu trebuie să-1 pierdem din vedere.
Ni se spune: „Şi dacă păcătuieşte cineva,
avem un Avocat la Tatăl." Nu se spune:
la Dumnezeu, ci la Tatăl. Cu alte cuvinte,
El rămâne Tatăl nostru chiar şi când păcă-
tuim. Asta ne aminteşte de binecuvântatul
adevăr, potrivit căruia deşi păcatul în viaţa
unui credincios întrerupe părtăşia, nu între-
rupe relaţia, raporturile sale cu Tatăl. Când
cineva se naşte din nou, el devine copil al
lui Dumnezeu. Din acel moment Dumnezeu
este Tatăl lui şi nimic nu va putea afecta
relaţia aceea. O caracteristică a naşterii este
faptul că ea nu se mai poate desface, nu se
mai poate anula. Un fiu poate să aducă
ocară tatălui său, dar va rămâne fiul său, în
virtutea faptului că s-a născut din acest tată.
Observaţi că Avocatul nostru este Isus
Cristos Cel neprihănit. Este bine să avem
un Apărător neprihănit (drept). Când
Satan aduce vreo pâră împotriva unui cre-
dincios, Domnul Isus poate să arate cu
degetul lucrarea isprăvită de la Calvar,
spunând: „Trece asta în contul Meu."
2:2 Dar Domnul Isus nu este doar
Avocatul nostru, ci şi ispăşirea pentru
păcatele noastre. Asta înseamnă că prin
faptul că a murit pentru noi, El ne-a eliberat
de vinovăţia păcatelor noastre şi ne-a readus
la Dumnezeu, asigurând satisfacerea trebu-
incioasă a cerinţelor neprihănirii şi înlătu-
rând orice barieră din calea pârtăşiei. Dum-
nezeu îşi poate arăta îndurarea faţă de noi
datorită faptului că Cristos a satisfăcut
cerinţele justiţiei. Arareori se întâmplă ca
un avocat să achite din buzunarul său suma
cerută pentru păcatele clientului său. Or,
Domnul nostru exact asta a făcut. Dar, ceea
ce e şi mai remarcabil este faptul că a plătit
pentru ele prin jertfirea Sa personală.
loan adaugă că El este jertfa întrutotul
capabilă să satisfacă cerinţele justiţiei nu
numai pentru ale noastre, ci şi pentru ale

1128

1 loan

lumii întregi. Asta nu înseamnă că întreaga
lume este mântuită, ci doar că lucrarea
Domnului Isus are o valoare suficientă
pentru a mântui toată lumea, dar devine
eficientă pentru a-i mântui doar pe cei care
realmente îşi pun încrederea în El. Tocmai
pentru faptul că lucrarea Sa este suficientă
pentru toţi oamenii poate fi oferită evanghe-
lia întregii lumi. Dar dacă toţi oamenii ar fi
mântuiţi automat, n-ar mai fi nevoie să li se
predice evanghelia.
Este interesant că inscripţia aşezată
deasupra Domnului Isus pe cruce a fost
scrisă în ebraică — limba poporului ales al
lui Dumnezeu — şi în greacă şi în latină,
limbile principale de circulaţie în toată
lumea cunoscută la acea vreme. Astfel s-a
vestit lumii întregi că Isus Cristos este un
Mântuitor suficient pentru toţi oamenii de
pretutindeni.
III. SEMNELE DISTINCTIVE ALE
CELOR DIN CADRUL PÂRTĂŞIEI
CREŞTINE: ASCULTAREA ŞI
DRAGOSTEA (2:3-11)
2:3 loan se pregăteşte acum să enumere
semnele distinctive ale celor care se află în
cadrul părtăşiei creştine. Primul semn este
ascultarea. Noi putem avea asigurarea
faptului că suntem în părtăşie cu Dumnezeu
dacă viaţa noastră este caracterizată de o
dorinţă plină de iubire de a face voia Lui.
Versetele acestea sunt îndreptate negreşit
asupra gnosticilor, care pretindeau că dis-
pun de cunoştinţe superioare cu privire la
Dumnezeu, dar nu prea manifestau vreun
interes faţă de pâzirea poruncilor Domnu-
lui, loan arată că o atare cunoaştere este
searbădă şi lipsită de valoare.
loan descrie ascultarea credinciosului în
cele trei aspecte principale: păzirea porun-
cilor Sale (v. 3; păzirea cuvântului Său (v.
5); umblarea după cum a umblat El (v. 6).
Asistăm astfel la o progresie clară în gândi-
re. A păzi poruncile Sale înseamnă a
asculta de învăţăturile Domnului Isus aşa
cum se găsesc acestea în NT. A păzi cu-
vântul Lui înseamnă nu doar ascultarea de
ceea ce este scris, ci şi dorinţa de a face
ceea ce ştim că-I este plăcut Lui. A umbla
cum a umblat El este expresia deplină a
normei prescrise de Dumnezeu pentru copiii
Lui; înseamnă a trăi cum a trăit Isus.
2:4 loan nu lasă să se înţeleagă că viaţa
creştină s-ar compune dintr-o ascultare
impecabilă de voia lui Dumnezeu, ci, mai
degrabă, că creştinul va dori în mod obişnu-

it să păzească poruncile Lui şi să facă
acele lucruri care-I sunt plăcute Lui. loan
priveşte aici linia generală a vieţii cuiva.
Dacă cineva spune că îl cunoaşte pe Dum-
nezeu, dar nu păzeşte poruncile Lui,
atunci e limpede că nu spune adevărul.
2:5 Pe de altă parte, când păzim cuvân-
tul Lui, dragostea lui Dumnezeu este
desăvârşită în noi. Dragostea lui Dumne-
zeu nu se referă la dragostea noastră pentru
Dumnezeu, ci, mai degrabă, la dragostea
Lui pentru noi. Gândul care se desprinde de
aici este că dragostea lui Dumnezeu faţă
de noi şi-a atins ţelul atunci când păzim
cuvântul Lui. Şi-a realizat scopul şi a ajuns
la punctul final, producând ascultarea de El.
2:6 Prin urmare, oricine spune că ră-
mâne în El trebuie să umble şi el cum a
umblat Domnul Isus. Viaţa Lui, aşa cum
ne este înfăţişată în evanghelii, este modelul
nostru de urmat, îndrumarul nostru. Dar nu
este o viaţă pe care s-o putem trăi în virtu-
tea propriilor noastre energii şi forţe, ci ea
poate fi trăită numai în puterea Duhului
Sfânt. Nouă ne revine responsabilitatea de
a-I preda Lui viaţa noastră în întregime şi
fără rezerve, permiţându-I să-Şi trăiască
viaţa în noi şi prin noi.
2:7 Un alt semn distinctiv al credincio-
şilor adevăraţi este dragostea pentru fraţi,
loan spune că asta nu e o nouă poruncă pe
care o prezintă el, ci o poruncă veche pe
care au avut-o ei de la început. Cu alte
cuvinte, Domnul Isus Şi-a învăţat ucenicii
să se iubească unii pe alţii încă de la înce-
putul slujbei Sale pământeşti.
Gnosticii mereu făceau paradă de învă-
ţăturile lor, prezentându-le ca fiind noi. Dar
apostolul îşi îndeamnă cititorii să pună toate
lucrurile la încercare în lumina învăţăturii
Domnului Isus pe care ne-a predat-o când
a trăit pe pământ. Există întotdeauna perico-
lul de a ne îndepărta de la ceea ce era la
început.1 loan spune: „întoarceţi-vă la
început şi veţi şti ce este adevărat."
2:8 Dar această poruncă nu este doar o
poruncă veche, ci, într-o anumită privinţă,
este şi nouă. Când Domnul Isus S-a aflat
pe pământ, El nu numai că Şi-a învăţat
ucenicii să se iubească unii pe alţii, dar le-a
dat o pildă vie de urmat cu privire la învă-
ţătura Sa. Viaţa Lui a fost caracterizată de
dragoste pentru alţii. Porunca a fost astfel
adevărată în El când S-a aflat El aici jos,
pe pământ. Dar acum există şi un sens în
care vechea poruncă este nouă. în cadrul
actualei dispensaţii, e adevărată nu doar în

1 loan

1129

Domnul Isus, ci şi în credincioşi. Creştinii
aceştia fuseseră cândva nişte păgâni, care
trăiau cuprinşi de ură şi patimi. Dar acum
ei exemplificau şi întruchipau măreaţa lege
a dragostei în însăşi viaţa pe care o trăiau.
Astfel întunericul se împrăştie ori de
câte ori oamenii primesc lumina evanghe-
liei, întunericul nu a biruit cu totul, doar
pentru faptul că mulţi oameni nu au venit la
Cristos, ci Cristos, lumina adevărată
străluceşte deja şi ori de câte ori păcătoşii
vin la El sunt mântuiţi, după care îşi iubesc
fraţii de credinţă.
2:9-11 în versetele 9-11 avem contrastul
dintre dragostea care este falsă şi dragostea
adevărată. Dacă cineva mărturiseşte că este
creştin şi totuşi îi urăşte pe cei care sunt cu
adevăraţi creştini, acesta este un indiciu
sigur al faptului că un atare om este în
întuneric până acum. Sintagma aceasta de
la urmă arată că nu e vorba aici de un
creştin care a alunecat de la credinţă. Ci
omul respectiv stăruie în condiţia în care
s-a aflat dintotdeauna: aceea de om nemân-
tuit. Pe de altă parte, cel care în mod ca-
racteristic îşi iubeşte fratele rămâne în
lumină şi în el nu este nici un prilej de
poticnire. Asta ar putea însemna că omul
în sine nu este în pericol de a se poticni sau
că nu-i va face pe alţii să se poticnească.
Ambele interpretări sunt valabile. Dacă
creştinul trăieşte cu adevărat în legătură cu
Domnul, lumina va lumina propria sa căra-
re şi nimeni nu va fi ofensat din pricina
vreunei discrepanţe între mărturisirea lui şi
trăirea în practică a mărturisirii. Gnosticii
nutreau o ură neîmpăcată faţă de cei ce
erau fideli cuvântului lui Dumnezeu, asta
dovedind că erau în întuneric şi că umblau
în întuneric şi că nu ştiau încotro se în-
dreaptă, pentru că întunericul le-a orbit
ochii.
Ca şi când ar dori să ilustreze dragostea
frăţească despre care tocmai a vorbit, apos-
tolul face acum o pauză, pentru a transmite
salutări calde celor ce sunt membri în
familia lui Dumnezeu.
IV. ETAPE ALE CREŞTERII ÎN
CADRUL PĂRTĂŞIEI (2:12-14)
2:12 Mai întâi, el îmbrăţişează întreaga
familie, adresându-i-se cu apelativul: copi-
laşilor.2 Aici nu este vorba de vârstă sau de
evoluţie spirituală. loan se adresează tuturor
celor care sunt ai Domnului, aşa cum reiese
din restul versetului: fiindcă păcatele vă
sunt iertate pentru Numele Lui. Or, acest

fapt este valabil în cazul tuturor creştinilor.
Este minunat să ştim că avem, de pe acu-
ma, completa iertare a păcatelor noastre.
Observaţi, de asemenea, că păcatele noastre
sunt iertate pentru Numele Lui. De dra-
gul lui Cristos ne iartă Dumnezeu păcatele.
2:13 Taţii (părinţii) sunt descrişi aici
ca unii care L-au cunoscut pe Cel care este
de la început, adică credincioşii maturi care
au cunoscut părtăşia dulce a Fiului lui
Dumnezeu, fiind satisfăcuţi în El. Tinerii
din cadrul familiei spirituale sunt caracteri-
zaţi de vigoare şi de biruinţă în luptă, a-
ceastă perioadă fiind marcată de conflicte şi
de împotriviri faţă de vrăjmaşul. Tinerii....
îl biruie pe cel rău pentru că au învăţat
secretul biruinţei, anume: „Nu eu, ci Cristos
trăieşte în mine." Copilaşii sunt pruncii în
credinţă, care poate nu prea ştiu multe, dar
îl cunosc pe Tatăl.
2:14 Când loan se adresează pentru a
doua oară taţilor, adresarea e identică cu
prima, pentru că ei au realizat maturitatea
în experienţa spirituală. Din nou el se adre-
sează tinerilor ca unora care sunt tari în
Domnul şi în puterea tăriei Lui. Ei l-au
biruit pe cel rău întrucât cuvântul lui
Dumnezeu rămâne în ei. Domnul Isus a
putut să-1 învingă pe Satan în pustie citând
Scriptura. Asta subliniază importanţa de a
ne hrăni în permanenţă din Biblie şi de a
avea mereu la îndemână versete din Cuvân-
tul Domnului cu care să respingem atacurile
Satanei.
V. DOUĂ PERICOLE CE AMENINŢĂ
PĂRTĂŞIA: LUMEA ŞI ÎNVĂŢĂ-
TORII FALŞI (2:15-28)
în versetele 15-17 găsim un puternic
avertisment să ne păzim de lume şi de toate
căile ei false. Poate că acest text a fost
adresat în primul rând tinerilor, pentru care
lumea prezintă un interes şi o atracţie deo-
sebite, dar, în acelaşi timp, este o prevenire
valabilă pentru toţi copiii Domnului. Lumea
din acest context nu este planeta pe care
trăim sau creaţia naturală din jurul nostru,
ci sistemul pe care 1-a clădit omul în efortul
de a atinge fericirea fără Cristos. Aici s-ar
putea include lumea culturii, a operei, artei,
educaţiei — pe scurt, orice sferă în care
Domnul Isus nu este iubit şi nu este primit.
Cineva a definit-o drept: „societatea umană
în măsura în care este clădită pe principii
greşite, fiind caracterizată de dorinţe josni-
ce, valori false şi egoism."
2:15,  16 Ni se atrage atenţia foarte

1130

1 loan

lămurit să nu iubim lumea sau lucrurile
care sunt în lume, pentru simplul motiv că
iubirea lumii nu este compatibilă cu dragos-
tea manifestată pentru Tatăl. Tot ce ne
oferă lumea poate fi descris în cuvintele:
pofta cărnii, pofta ochilor şi mândria vieţii.
Pofta cărnii se referă la apetiturile trupeşti
senzuale ce emană din firea noastră rea.
Pofta ochilor se aplică la dorinţe rele cum
ar fi cele ce izvorăsc din ceea ce vedem în
jurul nostru. Mândria vieţii este ambiţia
nesfântă de a ne etala pe noi înşine şi de a
ne încununa de glorie. Aceste trei elemente
ale spiritului lumesc sunt ilustrate prin
păcatul Evei. Pomul era bun de mâncat —
aici este pofta cărnii. Pomul era plăcut la
vedere — aici este pofta ochilor. Şi pomul
era de dorit să-1 facă pe cineva înţelept —
aceasta descriind mândria vieţii.
După cum diavolul s-a opus lui Cristos^
tot aşa lumea este antagonică Tatălui. Ape-
titul, avariţia şi ambiţia nu sunt de la
Tatăl, ci din lume. Spiritul lumesc este
dragostea pentru lucrurile trecătoare. Inima
omenească nu-şi poate găsi niciodată satis-
facţie în lucruri.
2:17 Lumea trece şi pofta ei. Când o
bancă este pe ducă, oamenii înţelepţi nu vor
depune bani în ea. Când temelia se clatină,
ziditorii înţelepţi nu mai continuă construc-
ţia. A te concentra asupra lumii acesteia
este ca şi când ai încerca să rearanjezi
scaunele pe puntea Titanicului. Tot aşa,
oamenii înţelepţi nu trăiesc pentru o lume
care trece. Dar cine face voia Tatălui
rămâne în veac. Este voia lui Dumnezeu
ca să ne izbăvească de ispita lucrurilor
trecătoare. Apropo, acesta a fost versetul
care 1-a călăuzit o viaţă întreagă pe marele
evanghelist D. L. Moody, fiind inscripţionat
pe piatra funerară de la mormântul lui:
„Cine face voia lui Dumnezeu rămâne în
veac."
2:18 Un alt test prin care se pot cunoaş-
te cei din cadrul părtăşiei creştine este testul
doctrinei, al învăţăturii. Tema aceasta e
introdusă printr-un avertisment adresat celor
care sunt prunci în Cristos să se ferească de
învăţătorii falşi. Cei care sunt tineri în cre-
dinţă sunt cu deosebire susceptibili minciu-
nilor lui Anticrist. Cititorii scrisorii lui loan
au fost învăţaţi că înainte de venirea lui
Cristos se va ivi un Anticrist care se va da
drept Cristosul. După cum evenimentele
viitoare îşi anunţă sosirea prin umbrele pe
care le proiectează, tot aşa înainte de ivirea
lui Anticrist mulţi anticrişti se vor arăta.

Aceştia sunt învăţătorii falşi care oferă un
cristos fals şi o evanghelie falsă. Este re-
marcabil de notat că perioada în care trăim
se caracterizează prin existenţa multor culte
deraiate, care îl tăgăduiesc pe Cristos şi
toate acestea aduc mărturie faptului că
venirea Mântuitorului este aproape.
2:19 învăţătorii aceştia falşi au fost
cândva oameni care s-au numit creştini,
care s-au asociat cu apostolii. Dar în inima
lor ei nu erau una cu adevăraţii credincioşi,
dovedind aceasta prin faptul că au ieşit din
mijlocul părtăşiei. Dacă ar fi fost dintre ai
noştri, ar fi rămas cu noi. Aici aflăm că
credinţa adevărată întotdeauna are calitatea
permanenţei. Dacă un om s-a născut cu
adevărat din nou, va rămâne în Domnul.
Asta nu înseamnă că suntem mântuiţi prin
faptul că rezistăm până la capăt, ci doar că
cei care rezistă până la capăt sunt mântuiţi
cu adevărat. învăţătorii aceştia falşi au ieşit
ca să se arate că nu toţi sunt dintre ai
noştri.
2:20 Dar asta ridică întrebarea: „Cum
poate un credincios tânăr distinge între
adevăr şi neadevăr?" Răspunsul îl găsim în
faptul că avem ungerea din partea Celui
Sfânt şi.... ştim toate şi această ungere se
referă la Duhul Sfânt şi este din partea
Celui Sfânt, Domnul Isus Cristos. Când ci-
neva este mântuit, el sau ea primeşte Duhul
Sfânt, Care locuieşte în acea persoană. El îl
învredniceşte pe credincios să discearnă
între adevăr şi rătăcire. Când loan le spune
tinerilor săi cititori: „aveţi ungerea din
partea Celui Sfânt şi ştiţi toate",3 cuvinte-
le sale nu trebuie luate în sens absolut. loan
nu spune că ei posedă cunoaştere perfectă,
ci, mai degrabă, că au capacitatea de a
recunoaşte lucrurile adevărate de cele nea-
devărate. Astfel, până şi cel mai tânăr şi
mai simplu credincios are capacitatea de a
discerne lucrurile divine, capacitate de care
un filosof nu dispune. Creştinul poate vedea
mai mult când se află pe genunchi decât va
putea vedea omul lumesc, când se ridică pe
vârfurile picioarelor. în domeniul fizic, când
un prunc se naşte, el este înzestrat cu toate
facultăţile rasei umane. El are ochi, mâini,
picioare şi creier. Deşi acestea toate nu sunt
încă dezvoltate, personalitatea copilului este
intactă. Tot aşa este şi când se naşte cineva
din nou. în clipa aceea, el dispune de toate
facultăţile ce-i vor sta la dispoziţie de-a
lungul vieţii, chiar dacă acestea urmează să
cunoască în viitor posibilităţi nebănuite de
dezvoltare.

1 loan

1131

2:21 loan nu a scris pentru că cititorii
săi ar fi fost în necunoştinţă de cauză cu
privire la adevăr, ci mai degrabă pentru că
ei cunoşteau adevărul iar el voia să le
reamintească faptul că nici o minciună nu
este în adevăr. Gnosticii predau doctrine
contrare cuvântului lui Dumnezeu, acestea
fiind, deci, minciuni. Principala minciună
vehiculată de ei, aflată la baza învăţăturilor
lor, era tăgăduirea faptului că Isus este
Cristosul. După cum s-a arătat în introduce-
re, ei predau că Isus a fost doar un om şi
că Cristosul ar fi venit asupra Sa la botezul
Lui. Desigur, asta e o mare minciună răs-
pândită de unele din cultele deraiate din
vremea noastră. De la un capăt la altul al ei
Biblia insistă asupra faptului că Isus al NT
este Domnul (Iehova) al VT. Prin urmare,
nu este corect să se afirme că Cristosul a
venit asupra lui Isus, ci afirmaţia corectă
este că Isus este Cristosul.
2:22 loan are grijă să arate că a nega
Dumnezeirea Domnului Isus înseamnă a o
nega şi pe aceea a Tatălui. Unor oameni le
place să creadă că se închină lui Dumne-
zeu, dar nu vor să aibă nimic de a face cu
Domnul Isus Cristos. Apostolul spune:
„Acela este anticristul care tăgăduieşte
pe Tatăl şi pe fiul."
2:23 La loan 8:19, 42 Isus spune că cei
care nu au recunoscut Dumnezeirea Lui şi
nu L-au iubit nu L-au cunoscut nici pe Ta-
tăl şi nici nu L-au avut pe El de Tată. în
mod similar, loan spune: „Oricine tăgădu-
ieşte pe Fiul nu-L are nici pe Tatăl. Cine
îl mărturiseşte pe Fiul îl are şi pe Ta-
tăl." Aici avem adevărul minunat privitor la
unitatea dintre Tatăl şi Fiul. Nu poţi să-L
ai pe Tatăl dacă nu-L ai şi pe Fiul. Este
mesajul de care ar trebui să ţină seama toţi
unitarienii, scientologii creştini, musulmanii,
moderniştii, martorii lui Iehova şi iudeii.
2:24 Creştinii tineri se pot păzi de
învăţătorii falşi ascultând de următorul
mesaj: Ceea ce aţi auzit de Ia început,
aceea să rămână în voi. Asta se referă la
învăţăturile Domnului Isus şi ale tuturor
apostolilor Săi. Siguranţa noastră deplină stă
în alipirea noastră de cuvântul lui Dumne-
zeu. Toate trebuie să le punem la încercare
prin proba: „Ce spun Scripturile cu privire
la acest lucru?" Dacă o învăţătură nu este
în acord cu Biblia, atunci trebuie s-o respin-
gem. După cum obişnuia să spună Dr.
Ironside: „Dacă e nouă, nu e adevărată; iar
dacă e adevărată, nu e nouă."
2:25 Când rămânem în doctrina creşti-

nă, dăm dovadă de realitatea credinţei
noastre. Iar făgăduinţa acelei credinţei este
viaţa veşnică. Când II acceptăm pe Dom-
nul Isus, primim însăşi viaţa Sa, adică viaţa
veşnică şi viaţa aceasta ne învredniceşte să
punem la încercare toate doctrinele noi şi
discutabile.
2:26, 27 loan le-a scris în felul acesta
tinerilor credincioşi cu privire la învăţătorii
falşi cu scopul de a-i preveni. El nu se teme
deloc cu privire la rezultatul final, când îşi
aduce aminte că cititorii săi au primit...
ungerea... de la Domnul Isus. După cum
s-a arătat deja, ungerea este Duhul Sfânt şi
aici aflăm că Duhul Sfânt rămâne în voi.
Este o afirmaţie pozitivă, conform căreia,
după ce a fost primit Duhul Sfânt, El nu va
mai fi luat de la credincios. Pentru că am
primit Duhul Sfânt, nu avem nevoie să ne
înveţe cineva. Asta nu înseamnă că nu
avem nevoie de învăţători creştini în cadrul
bisericii. Dumnezeu ne-a purtat de grijă în
această privinţă, asigurându-ne învăţători
creştini, cum se arată la Efeseni 4:11. Ci
înseamnă că creştinul nu are nevoie de nici
o învăţătură cu privire la adevărul lui Dum-
nezeu, în afară de aceea care se găseşte în
Cuvântul lui Dumnezeu. Având Cuvântul
lui Dumnezeu în mâinile noastre şi Duhul
lui Dumnezeu în inimile noastre, noi avem
tot ce ne trebuie pentru a fi instruiţi în
adevărul lui Dumnezeu.
2:28 loan se adresează tuturor copiilor
iubiţi din familia lui Dumnezeu, îndemnân-
du-i să rămână în El pentru ca atunci când
Se va arăta El, noi să avem încredere şi să
nu rămânem de ruşine înaintea Lui la veni-
rea Lui. Pronumele personal noi se referă la
apostoli iar învăţătura este aceea că dacă
creştinii cărora li s-a adresat loan nu vor
rămâne statornici, urmându-L cu credincio-
şie pe Domnul, atunci apostolii care i-au
condus la Cristos vor rămâne de ruşine la
venirea lui Cristos. Versetul acesta sublinia-
ză importanţa lucrării de aprofundare care
trebuie neapărat desfăşurată în viaţa celor
care au răspuns iniţial apelurilor din cadrul
adunărilor de evanghelizare. De asemenea
sugerează posibilitatea de a rămâne de
ruşine la venirea lui Cristos.
VI. SEMNELE DISTINCTIVE ALE
CELOR DIN CADRUL PÂRTÂŞIEI
(CONT.): NEPRIHĂNIREA, DRA-
GOSTEA ŞI ÎNCREDEREA PE
CARE LE CONFERĂ (2:29-3:24)
2:29 A patra trăsătură caracteristică a

1132

1 loan

celor care aparţin familiei creştine este ne-
prihănirea (dreptatea). Cunoaştem din
domeniul fizic principiul conform căruia
odrasla se aseamănă cu părinţii care i-au
dat viaţă. Tot aşa este şi în domeniul spiri-
tual. Oricine practică dreptatea (neprihă-
nirea) este născut din Dumnezeu. întrucât
Dumnezeu este drept, înseamnă că tot ce
face El este drept şi, prin urmare, oricine
este născut din El este drept. Aceasta e
logica de netăgăduit a lui loan.
3:1 Gândul de a te naşte din Dumnezeu
îl umple de uimire pe loan şi astfel el îi
îndeamnă pe cititori să privească minunata
dragoste care ne-a adus în sânul familiei
lui Dumnezeu. Dar felul de dragoste al lui
Dumnezeu se manifestă prin faptul că ne-a
adus în familia Sa ca şi copii. „Iată cu ce
fel de dragoste ne-a înzestrat Dumnezeu,
ca să ne numim copii ai lui Dumnezeu!"4
Actualmente, în umblarea noastră zilnică
între oameni, lumea nu ne recunoaşte drept
copii ai lui Dumnezeu. Oamenii din lume
nu ne înţeleg pe noi, nici felul nostru de
comportare. într-adevăr, lumea nu L-a în-
ţeles nici pe Domnul Isus când S-a aflat a-
ici jos pe pământ. „El era în lume şi lumea
a fost creată prin El şi lumea nu L-a cu-
noscut. El a venit la ai Săi şi ai Săi nu L-au
primit." întrucât avem aceleaşi trăsături
caracteristice cu Domnul Isus, nici noi nu
ne putem aştepta ca lumea să ne înţeleagă.
3:2 înţeleşi sau neînţeleşi, acum noi
suntem însă copii ai lui Dumnezeu şi asta
e garanţia că vom avea parte în viitor de
slavă. Nu s-a arătat încă ce vom fi. Dar
ştim că, atunci când Se va arăta Cristos
vom fi ca El, pentru că îl vom vedea aşa
cum este. Asta nu înseamnă că vom fi în
cer ca Isus din punct de vedere fizic. Dom-
nul Isus va avea propria Sa înfăţişare şi va
purta de-a lungul întregii veşnicii cicatricile
rănilor suferite la Calvar. Noi credem că
fiecare din noi va avea propriile sale trăsă-
turi distinctive, fiind recunoscuţi ca atare.
Biblia nu ne învaţă că toţi vom fi la fel în
cer sau că nu se vom distinge deloc între
noi. Dar din punct de vedere moral vom fi
ca Domnul Isus Cristos. Vom fi eliberaţi pe
veci de posibilitatea întinării, de păcat, de
boală, de întristare şi de moarte.
Şi cum se va realiza această minunată
transformare? Răspunsul este că printr-o
singură privire la Cristos se va realiza acest
lucru. Căci îl vom vedea aşa cum este.
Procesul devenirii noastre tot mai mult
după chipul lui Cristos se desfăşoară încă

de pe acum, din viaţa actuală, pe măsură ce
îl privim prin credinţă în cuvântul lui Dum-
nezeu. Dar atunci procesul va fi desăvârşit
întru totul, când II vom vedea aşa cum
este: pentru că a-L vedea pe El înseamnă a
fi ca El.
3:3 Oricine are nădejdea aceasta de
a-L vedea pe Cristos şi de a fi ca El se
curăţeşte, după cum El este curat. Creşti-
nii recunosc de multă vreme faptul că
nădejdea în întoarcerea iminentă a lui Cris-
tos are o influenţă sanctificatoare asupra
vieţii credinciosului, care nu doreşte să facă
nici un lucru de care s-ar ruşina dacă ar fi
suprins facându-1 în momentul revenirii lui
Cristos. Observaţi că se spune: „se curăţeş-
te, după cum El (Cristos) este curat." Nu
se spune „după cum EI (Cristos) Se curăţeş-
te." Domnul Isus niciodată nu a trebuit să
Se curăţească, întrucât El este curat. în
cazul nostru, este un proces gradual. în
cazul Lui, este un fapt.
3:4 Opusul curăţirii îl găsim în versetul
patru: „Oricine practică păcatul practică
şi fărădelegea; şi păcatul este fărădele-
ge." Termenul practică traduce grecescul
poieö {face). Este vorba de o comportare
permanentă, exprimată la timpul prezentul
continuu. Se poate avea păcat şi dacă nu
există lege. Păcatul era în lume în intervalul
de timp de la Adam la Moise, înainte de a
fi fost dată legea lui Dumnezeu. Astfel nu
este tocmai exact să se afirme că „sin is a
transgression of the law" („păcatul este o
transgresiune sau încălcare a legii"), cum s-
a tradus în versiunea din 1611 a versiunii
KJV, ci, mai degrabă, că păcatul este
fărădelege. Este nesupunere faţă de Dum-
nezeu, dorinţa de a-ţi face propria ta voie.
de a refuza să recunoşti pe Domnul ca
Suveran de drept. în esenţă, înseamnă a-ţi
pune propria voinţă mai presus de voinţa
lui Dumnezeu. Este opoziţia faţă de Persoa-
na Vie care are dreptul de a fi ascultată.
3:5 Un creştin nu poate continua să
păcătuiască tară întrerupere, întrucât asta ar
constitui o totală negare a scopului pentru
care a venit Domnul Isus în lume. El S-a
arătat ca să ia păcatele noastre. Prin
urmare, a continua să păcătuieşti înseamnă
a trăi în totală nesocotire a motivului întru-
pării Sale.
Din nou, un creştin nu poate continua în
păcat, întrucât asta ar însemna să tăgăduias-
că pe Cel al cărui nume îl poartă. In El nu
este [nici un| păcat. Acesta este unul din
cele trei pasaje cheie din NT care tratează

1 loan

1133

umanitatea fără păcat a Domnului Isus
Cristos. Petru ne spune că: „El nu a comis
nici un păcat." Pavel ne spune că: „El n-a
cunoscut nici un păcat." Iar loan, ucenicul
care L-a cunoscut pe Domnul într-un mod
deosebit de apropiat, adaugă propria sa
mărturie: „în El mi este nici un păcat."
3:6 Oricine rămâne în El nu păcătu-
ieşte. Oricine păcătuieşte nici nu L-a
văzut, nici nu L-a cunoscut." Versetul
acesta arată contrastul dintre credinciosul
adevărat şi omul care nu s-a născut nicioda-
tă din nou. Se poate afirma cu certitudine
despre credinciosul adevărat că el nu păcă-
tuieşte la nesfârşit, că nu rămâne în păcat,
loan nu se referă aici la cazuri izolate de
păcătuire, ci, mai degrabă, la un comporta-
ment constant, habitual şi caracteristic de
păcătuire. Versetul acesta nu presupune că
atunci când un creştin comite un păcat, îşi
pierde mântuirea. Mai degrabă, afirmă că
atunci când cineva păcătuieşte în mod
obişnuit, se poate deduce că nu a fost
niciodată regenerat (născut din nou).
Aici se naşte însă o întrebare: „Când
devine un păcat „obişnuit", „habitual"? De
câte ori trebuie să comită cineva un păcat,
pentru ca acesta să devină o comportare
caracteristică?" loan nu răspunde la această
întrebare subînţeleasă. Mai degrabă, el îl
pune pe credincios în gardă, lăsând asupra
creştinului obligativitatea de a dovedi care
este realitatea.
3:7 Deşi gnosticii făceau mare paradă
de cunoştinţele lor, ei manifestau o mare
neglijenţă faţă de felul în care îşi trăiau
viaţa, ceea ce-1 determină pe loan să adau-
ge: „Copilaşilor, nimeni să nu vă înşele!
Cine practică dreptatea este drept, aşa
cum El însuşi este drept." Nu trebuie să
existe nici o confuzie în această privinţă: un
om nu poate avea o viaţă spirituală şi, în
acelaşi timp, să trăiască în păcat. Pe de altă
parte, un om va putea practica neprihănirea
doar având natura Aceluia care este drept
(neprihănit).
3:8 Unii copii se aseamănă atât de mult
cu părinţii încât nu ai putea să-i pierzi într-
o mulţime. Exact aşa este cu copiii lui
Dumnezeu şi copiii diavolului. Cine practi-
că păcatul este de la diavolul, căci diavo-
lul păcătuieşte de la început. Din nou
observaţi accentul pus pe cuvântul „practi-
că". Diavolul păcătuieşte de la început
(adică încontinuu, aceasta fiindu-i compor-
tarea caracteristică), adică de când a început
să păcătuiască. Toţi copiii lui îl urmează pe

această cale largă. Trebuie adăugat aici că
oamenii devin copiii lui Dumnezeu prin
naşterea din nou, dar nu există nici o naşte-
re în legătură cu copiii diavolului. Un om
devine copilul diavolului prin simpla imita-
re a comportării acestuia, dar nimeni nu se
naşte copil al diavolului.
în contrast cu aceasta, venirea Domnu-
lui a avut scopul de a nimici (sau anula)
lucrările diavolului. Domnul putea să-1
distrugă pe diavol cu un singur cuvânt, dar
a procedat altfel, venind în această lume ca
să sufere, să-Şi verse sângele şi să moară,
pentru a anula lucrările diavolului. Dacă
pe Mântuitorul L-a costat atât de mult
pentru a îndepărta păcatul, care ar trebui să
fie atitudinea celor care s-au încrezut în El
ca Mântuitor al lor?
3:9 Versetul nouă repetă imposibilitatea
celui care s-a născut din Dumnezeu de a
continua în păcat. Unii cercetători ai Bibliei
cred că acest verset se referă la noua natură
a credinciosului şi că dacă vechea natură
poate păcătui, cum, de fapt, şi face, noua
natură nu poate păcătui. Dar noi credem că
aici apostolul pune în contrast din nou omul
născut din nou cu cel nenăscut din nou,
referindu-se la comportarea permanentă sau
habituală. Credinciosul nu are obiceiul de a
păcătui. El nu rămâne cu îndărătnicie în
păcat.
Motivul este faptul că sămânţa Lui
rămâne în el. Există între cercetătorii
Bibliei destul de multe dezacorduri de
opinie şi cu privire la sensul acestei sintag-
me. Unii cred că această sămânţă se referă
la noua natură, alţii la Duhul Sfânt iar alţii
la cuvântul lui Dumnezeu. Toate aceste
opinii sunt valabile şi, prin urmare, pot
constitui explicaţia corectă. Noi optăm
pentru opinia conform căreia sămânţa se
referă la viaţa nouă care este dăruită credin-
ciosului la convertirea sa. Avem aşadar
afirmaţia conform căreia viaţa divină rămâ-
ne în credincios, el fiind în siguranţă pe
veşnicie. Dar în loc să fie o scuză pentru
creştin ca acesta să se bălăcească în păcat,
siguranţa lui veşnică este garanţia faptului
că nu va continua în păcat. El nu poate
păcătui in mod obişnuit pentru că s-a
născut din Dumnezeu. Această relaţie
divină exclude posibilitatea ca el să rămână
în păcat, ca mod de viaţă.
3:8 Iată dar a patra trăsătură distinctivă
a copiilor lui Dumnezeu şi a copiilor
diavolului. Cei care nu practică neprihăni-
rea nu sunt de la Dumnezeu. Nu există

1134

1 loan

teren neutru. Nu există nici o categorie de
oameni care să aparţină şi uneia, şi celeilal-
te tabere. Copiii lui Dumnezeu se cunosc
după vieţile lor neprihănite.
3:10b, 11 în această secţiune avem o
continuare a celui de-al doilea test prin care
se cunosc cei ce aparţin familiei lui Dum-
nezeu: testul iubirii — aceasta fiind o
continuare a pasajului de la 2:7-17. De la
începutul dispensaţiei creştine, s-a propovă-
duit că dragostea de fraţi este o obligaţie
divină. Termenul dragoste nu e folosit aici
în sens de prietenie sau simplă afecţiune
umană, ci de dragoste divină. Este vorba
de a-i iubi pe alţii cum ne-a iubit şi Cristos.
De fapt, acest lucru nu poate fi realizat cu
propriile noastre puteri, ci numai prin pute-
rea Duhului Sfânt.
3:12 loan revine la prima consemnare a
unui om care nu şi-a iubit fratele. Cain a
dovedit că a fost de la cel rău prin faptul
că şi-a ucis fratele, Abel. Motivul care a
stat la baza acţiunii sale este prezentat în
cuvintele: „faptele lui au fost rele iar ale
fratelui au fost drepte."
3:13 Este un principiu de bază al vieţii
omeneşti că răutatea urăşte dreptatea şi aşa
se explică de ce lumea îl urăşte pe credin-
cios. Viaţa neprihănită a creştinului pune în
evidenţă răutatea necredinciosului. Acestuia
din urmă nu-i place deloc să fie scos la
lumină şi, în loc să-şi îndrepte comportarea
rea, caută să distrugă lumina care i-a de-
mascat viaţa de păcat. Ar fi nerezonabil ca
o persoană să distrugă un liniar sau un
echer, doar pentru că pune în evidenţă cât
de strâmbă este linia care a tras-o el.
3:14 Noi ştim că am trecut din moar-
te la viaţă, pentru că iubim pe fraţi. Este
un fapt remarcabil că atunci când cineva
este mântuit, are o atitudine total diferită
faţă de creştini. Este una din modalităţile
prin care primeşte asigurarea că a fost
mântuit. Cine nu iubeşte un copil adevărat
al Iui Dumnezeu poate să tot spună cu gura
că este creştin, pentru că Biblia afirmă
răspicat că el rămâne în moarte. Dintot-
deauna a fost mort duhoveniceşte şi aşa a
rămas şi acum.
3:15 în ochii lumii, ura nu este o faptă
reprobabilă, dar Dumnezeu o numeşte
ucidere. Şi, dacă stăm bine să ne gândim,
aşa şi este ura: ucidere în embrion, căci
există sâmburele sau motivaţia uciderii,
chiar dacă actul propriu-zis nu s-a consumat
încă. Astfel oricine îşi urăşte fratele este
un ucigaş. Când loan spune că nici un

ucigaş nu are viaţa veşnică rămânând în
el, el nu spune prin asta că un ucigaş nu
poate fi mântuit, ci subliniază doar faptul că
un om care în mod caracteristic îşi urăşte
semenii este un ucigaş potenţial, nefiind
mântuit.
3:16 Domnul nostru Isus ne-a dat exem-
plul suprem de dragoste când Şi-a dat
viaţa pentru noi. Cristos este pus aici în
contrast cu Cain. El ne dă dragostea în ex-
presia ei sublimă. într-un sens, dragostea
este invizibilă, dar o vedem prin felul ei de
a se manifesta. La crucea de la Calvar, ve-
dem dragostea adevărată. loan trage de aici
învăţămintele potrivit cărora şi noi trebuie
să ne dăm viaţa pentru fraţii noştri. Asta în-
seamnă că viaţa noastră trebuie să fie un şir
neîntrerupt de dăruire în folosul altor cre-
dincioşi şi că trebuie să fim gata să murim
pentru ei, dacă va fi nevoie. Majoritatea
dintre noi nu vom fi niciodată chemaţi să
murim pentru alţii, dar fiecare din noi poate
manifesta dragostea de fraţi prin împărtăşi-
rea bunurilor sale materiale cu cei nevoiaşi
— exact ideea subliniată de versetul 17.
3:17 Dacă versetul 16 sugerează limita
maximă a dăruirii noastre pentru fraţii
noştri, versetul 17 o sugerează pe cea mini-
mă, loan spune răspicat că nu e creştin cel
care îşi vede fratele în nevoi şi refuză să-i
pună la dispoziţie cele necesare acoperirii
nevoilor sale. Asta nu justifică însă acţiunea
de a da fără nici un discernământ tuturor,
pentru că este posibil să-i faci rău unui om
dându-i bani cu care acesta va cumpăra
lucruri ce nu-i vor face bine. Dar versetul
ridică întrebări răscolitoare cu privire la
acumularea de către creştini a unor mari
averi.
3:18 Lumea nu trebuie s-o iubim cu
vorba, nici cu limba, ci cu fapta şi cu ade-
vărul. Cu alte cuvinte, nu trebuie să fie doar
o chestiune de afecţiune, nici o expresie a
ceea ce nu este, în realitate, adevărat. Ci
dragostea aceasta trebuie să se manifeste
sub forma unor fapte de milostenie şi dra-
gostea noastră trebuie să fie autentică, iar
nu prefăcută.
3:19 Prin exercitarea acestei iubiri
active şi reale faţă de fraţii noştri, noi vom
cunoaşte că suntem din adevăr şi ne vom
linişti inimile când ne vom înfăţişa înaintea
lui în rugăciune.
3:20 Fiindcă dacă ne condamnă inima
noastră, Dumnezeu este mai mare decât
inima noastră şi cunoaşte toate lucrurile.
Subiectul aici este atitudinea cu care venim

1 loan

1135

înaintea lui Dumnezeu în rugăciune. Verse-
tul acesta poate fi înţeles în două moduri.
Mai întâi, dacă inima noastră ne
condamnă, Dumnezeu este mai mare
decât inima noastră în sensul că El este
mai mare în compasiune. Deşi s-ar putea
ca noi să fim cuprinşi de sentimente intese
de nevrednicie, Dumnezeu ştie însă că, în
esenţa noastră, noi îl iubim şi că-i iubim pe
copiii Lui. El ştie că noi suntem ai Săi, în
pofida scădinţelor şi păcatelor noastre.
Cealaltă interpretare este că dacă inima
noastră ne condamnă, Dumnezeu este
mai mare decât inima noastră în chesti-
nea judecăţii. Pe când noi înşine ne cunoaş-
tem păcatele într-un mod foarte mărginit,
Dumnezeu le cunoaşte în mod deplin şi
absolut. El ştie tot ce este condamnabil în
viaţa noastră, pe când noi nu ştim decât în
parte. Noi înclinăm spre această ultimă
intepretare, deşi ambele sunt valabile şi,
prin urmare, posibile.
3:21 Avem aici atitudinea celui care are
cugetul curat înaintea lui Dumnezeu. Nu că
persoana respectivă ar fi trăit fără păcat, ci
a fost gata imediat să-şi mărturisească şi să
se lase de păcatele sale. Făcând aşa, persoa-
na respectivă are încredere înaintea lui
Dumnezeu şi îndrăzneală în rugăciune.
Astfel, dacă nu ne condamnă inima noas-
tră, avem îndrăzneală la Dumnezeu.
3:22 Şi orice cerem primim de la El,
pentru că păzim poruncile Lui şi facem
acele lucruri care sunt plăcute înaintea
Lui. A păzi poruncile lui înseamnă a rămâ-
ne în El. A trăi într-o relaţie intimă şi vitală
cu Mântuitorul. Când suntem într-o aseme-
nea părtăşie cu El, facem din voia Lui voia
noastră. Prin Duhul Sfânt, El ne umple cu
cunoştinţa voii Sale. într-o asemenea stare,
noi nu vom mai cere vreun lucru care să fie
contrar voii lui Dumnezeu. Când cerem
după voia Lui, primim de la El lucrurile
pe care le-am cerut.
3:23 Porunca lui Dumnezeu este ca noi
să credem în Numele Fiului Său Isus
Cristos şi să ne iubim unii pe alţii, cum
ne-a dat El poruncă. Asta pare să rezume
toate poruncile NT, căci ni se vorbeşte
despre îndatorirea noastră de zi cu zi faţă
de Dumnezeu şi faţă de semenii noştri
creştini. Prima noastră îndatorire este de a
ne încrede în Domnul Isus Cristos. Apoi,
datorită faptului că credinţa adevărată se
exprimă printr-o conduită corectă, trebuie să
ne iubim unii pe alţii. Aceasta este o dova-
dă a credinţei mântuitoare.

Observaţi aici şi în alte versete că loan
foloseşte pronumele personale El şi Lui cu
referire atât la Dumnezeu, cât şi la Domnul
Isus Cristos, fără să se oprească să explice
la care din Ei se referă. El îndrăzneşte să
facă acest lucru întrucât Fiul este în mod
tot atât de adevărat Dumnezeu cât este şi
Tatăl, şi nu este o cutezanţă nepermisă să
se refere la Amândoi în aceeaşi rostire.
3:24a Prima parte a versetului 24 în-
cheie secţiunea privitoare la dragoste ca test
prin care se cunosc copiii lui Dumnezeu:
Acum cine păzeşte poruncile Lui rămâne
în El şi El în el. A asculta de El înseamnă
a rămâne în El şi cei care rămân în El sunt
asiguraţi de prezenţa Lui necurmată în ei.
3:24b Şi prin asta ştim că EI rămâne
în noi, prin Duhul pe care ni 1-a dat El.
Subiectul încrederii este introdus prin afir-
maţia că asigurarea rămânerii lui Dumnezeu
în noi ne parvine prin Duhul Sfânt. Toţi
credincioşii au Duhul Sfânt. El este Cel
care îi călăuzeşte în tot adevărul şi-i învred-
niceşte să discearnă eroarea.
VII. NEVOIA DE A DISCERNE ÎNTRE
ADEVĂR ŞI RĂTĂCIRE (4:1-6)
4:1 După ce L-a menţionat pe Duhul
Sfânt, loan îşi aduce aminte că există şi alte
duhuri în lume astăzi şi că copiii lui Dum-
nezeu au nevoie să fie preveniţi cu privire
la ele. Astfel el îl atenţionează pe credin-
cios să nu dea crezare oricărui duh. Ter-
menul duh se referă probabil aici la învăţă-
tori, dar nu numai la ei. Doar pentru că
cineva vorbeşte despre Biblie, Dumnezeu şi
Isus nu înseamnă că este un copil adevărat
al lui Dumnezeu. Noi avem datoria să
cercetăm duhurile, dacă sunt de la Dum-
nezeu, căci au ieşit în lume mulţi proroci
mincinoşi. Aceştia sunt oameni care afirmă
că acceptă creştinismul, dar în realitate
propovăduiesc o cu totul altă evanghelie.
4:2 loan prezintă testele propriu-zise
prin care pot fi dovediţi aceşti oameni.
Marele test la care poate fi supus un învăţă-
tor este să-1 rogi să răspundă la întrebarea:
„Ce crezi despre Cristos?" Orice duh care
mărturiseşte că Isus Cristos a venit în
trup este de la Dumnezeu. Nu se pune
atât de mult accent pe mărturisirea faptului
istoric propriu-zis, că Isus S-a născut în
lume în trup uman, cât pe mărturisirea cu
privire la o Persoană vie în prezent, Isus
Cristos... venit în trup. Este mărturisirea
care îl recunoaşte pe Isus ca Cristos întru-
pat. Şi mărturisirea Lui înseamnă a te pleca

1136

1 loan

înaintea Lui ca Domn al vieţii tale. Acum
dacă îl veţi auzi pe cineva prezentându-L
pe Domnul Isus ca adevăratul Cristos al lui
Dumnezeu, veţi şti că vorbeşte prin Duhul
lui Dumnezeu. Duhul lui Dumnezeu îi
cheamă pe oameni să-L recunoască pe Isus
Cristos ca domn şi să-şi predea viaţa Lui.
Duhul Sfânt întotdeauna II proslăveşte pe
Isus.
4:3 Şi orice duh care nu mărturiseşte
pe Isus Cristos venit în trup nu este de la
Dumnezeu.5 Aşa se pot depista învăţătorii
falşi, prin faptul că nu-L mărturisesc pe
Isusul descris în versetul precedent. Este
duhul lui Anticrist, despre care s-a profeţit
şi care chiar este acum în lume. Există
astăzi mulţi care sunt dispuşi să facă afir-
maţii acceptabile despre Isus, dar nu vor
să-L mărturisească însă ca Dumnezeu întru-
pat. Ei vor spune că Cristos este „divin",
dar nu şi aceea că El este Dumnezeu.
4:4 Credincioşii smeriţi pot birui pe
aceşti învăţători falşi, pentru că ei au
Duhul Sfânt în lăuntrul lor şi El îi învredni-
ceşte să depisteze abaterile de la adevăr şi
să refuze să asculte de ele.
4:5 învăţătorii falşi sunt din lume şi de
aceea sursa tuturor cuvintelor lor provine
din lume. Lumea este izvorul tuturor învăţă-
turilor lor şi, prin urmare, lumea îi ascultă.
Asta ne aminteşte că aprobarea lumii nu
este un test al valabilităţii învăţăturilor
cuiva. Dacă un om nu doreşte decât să fie
popular, tot ce trebuie să facă este să vor-
bească asemenea lumii, dar dacă voieşte să
fie credincios faţă de Dumnezeu, trebuie să
fie gata şâ înfrunte dezaprobarea lumii.
4:6 în versetul 6, loan vorbeşte ca
reprezentant al apostolilor, spunând: „Noi
suntem din Dumnezeu. Cine îl cunoaşte
pe Dumnezeu ne ascultă." Asta înseamnă
că toţi cei care sunt născuţi cu adevărat din
Dumnezeu vor accepta învăţătura apostoli-
lor, aşa cum se găseşte în NT. Pe de altă
parte, cei care nu sunt din Dumnezeu refu-
ză mărturia NT sau caută să adauge la ea
sau s-o amestece cu alte învăţături.
VIII. SEMNELE DISTINCTIVE ALE
CELOR DIN CADRUL PĂRTĂŞIEI
(CONT.):  (4:7-5:20)
A. Dragostea (4:7-21)
4:7, 8 Aici loan reia tema iubirii fraţilor
noştri, subliniind că dragostea este o înda-
torire, în acord cu caracterul lui Dumnezeu.
După cum s-a arătat deja, loan nu are în
vedere dragostea comună tuturor oamenilor,

ci iubirea manifestată faţă de copiii lui
Dumnezeu care a fost sădită în cei ce au
fost născuţi din nou. Dragostea este de Ia
Dumnezeu în ce priveşte originea ei şi
oricine iubeşte a fost născut din Dumne-
zeu şi-L cunoaşte pe Dumnezeu. Cine nu
iubeşte nu L-a cunoscut pe Dumnezeu,
pentru că Dumnezeu este dragoste. Nu se
spune că Dumnezeu iubeşte, deşi acest
lucru este adevărat. Dar loan subliniază că
Dumnezeu este dragoste. Dragostea este
însăşi natura Sa. în sensul cel mai adevărat
al cuvântului, nu există dragoste decât
aceea care îşi regăseşte izvorul în El. Cu-
vintele: „Dumnezeu este dragoste" fac cât
toate limbile de pe pământ sau din cer. G.
S. Barrett le numeşte:
...cele mai măreţe cuvinte rostite vreodată în
limbajul omenesc, cele mai înălţătoare cuvinte
din întreaga Biblie.... Este imposibil să sugerăm
chiar şi la modul cel mai schiţat posibil tot ce
cuprind aceste cuvinte, căci nici o fiinţă ome-
nească şi nici un intelect creat nu a pătruns şi
nu va pătrunde vreodată tâlcul lor insondabil;
noi însă putem afirma cu reverenţă că această
singură propoziţie despre Dumnezeu cuprinde
cheia tuturor lucrărilor şi căii Iui Dumnezeu...
taina creaţiei... răscumpărării... şi Fiinţei lui
Dumnezeu însuşi.6
4:9, 10 în versetele următoare avem o
descriere a manifestării dragostei lui Dum-
nezeu la cele trei timpuri. La trecut, ea s-a
manifestat faţă de noi ca păcătoşi prin darul
singurului Său fiu născut (4:9-11). în pre-
zent, se manifestă faţă de noi ca sfinţi prin
faptul că locuieşte în lăuntrul nostru (4:12-
16). în viitor, se va manifesta faţă de noi
prin faptul că ne va da îndrăzneală în ziua
judecăţii.
Aşadar, mai întâi, avem dragostea lui
Dumnezeu faţă de noi ca păcătoşi. Dum-
nezeu L-a trimis pe singurul Său fiu
născut în lume ca noi să trăim prin El şi
să fie ispăşire7 pentru păcatele noastre.
Noi eram morţi, având trebuinţă de viaţă, şi
eram vinovaţi, având trebuinţă de ispăşire.
Sintagma „Singurul Său Fiu născut"
poartă în sine ideea unei relaţii unice ce
n-ar putea fi împărtăşită de nici un alt fiu.
Asta face dragostea lui Dumnezeu cu atât
mai remarcabilă, ca El să-Şi fi trimis unicul
Fiu în lume ca noi să trăim prin El.
Dragostea lui Dumnezeu nu ne-a fost
arătată pentru că noi L-am fi iubit mai întâi
pe El, căci nu L-am iubit. De fapt, am fost

1 loan

1137

duşmanii Lui; L-am urât. Cu alte cuvinte,
El nu ne-a iubit pentru că noi L-am iubit pe
El, ci ne-a iubit în pofida neîmpăcatului
nostru antagonism faţă de El. Şi cum Şi-a
arătat dragostea? Trimiţându-L pe Fiul Său
ca ispăşire pentru păcatele noastre. Ispăşire
înseamnă satisfacere, împlinire sau rezol-
vare a problemei păcatului.
Unii liberali ar dori să separe dragostea
lui Dumnezeu de lucrarea răscumpărătoare
a lui Cristos. loan le leagă însă, arătând că
între ele nu există nici cea mai mică contra-
dicţie. Denney comentează:
Observaţi răsunătorul paradox din acest verset,
anume că Dumnezeu este în acelaşi timp iu-
bitor şi plin de mânie şi că dragostea Lui a-
sigură ispăşirea care îndepărtează de la noi
mânia Sa. Aşadar, departe de a găsi vreun con-
trast între iubire şi ispăşire, apostolul nu-i poate
transmite nimănui vreo idee despre dragoste
decât îndreptându-i privirea spre ispăşire.*
4:11 loan impune asupra noastră lecţia
unei atari iubiri: „Preaiubiţilor, dacă
Dumnezeu ne-a iubit astfel, trebuie să ne
iubim şi noi unii pe alţii." Cuvântul „da-
că" de aici nu exprimă îndoiala, ci e folosit
cu sensul de „întrucât". întrucât Dumnezeu
Şi-a revărsat dragostea asupra noastră, celor
care suntem copiii Lui, atât de mult, şi noi
trebuie să-i iubim pe cei care sunt împreună
cu noi membri ai familiei Sale binecuvân-
tate.
4:12, 13 Dragostea lui Dumnezeu se
manifestă faţă de noi în vremea de acum
prin faptul că locuieşte în noi. Apostolul
spune: „Nimeni nu L-a văzut pe Dumne-
zeu vreodată. Dacă ne iubim unii pe alţii,
Dumnezeu rămâne în noi şi dragostea
Lui este desăvârşită în noi." La loan 1:18
citim: „Nimeni nu L-a văzut pe Dumnezeu
vreodată. Singurul Fiu născut, care este în
sânul Tatălui, Acela L-a făcut cunoscut." în
evanghelia lui loan vedem că Dumnezeul
nevăzut este făcut cunoscut lumii prin
Domnul Isus Cristos. Aici avem sintagma:
„nimeni nu L-a văzut pe Dumnezeu
niciodată", care se repetă în evanghelia lui
loan. Dar acum Dumnezeu este făcut cu-
noscut lumii nu prin Cristos, căci El a
revenit în cer, ci prin credincioşi. Cât de
cutremurător este, prin urmare, gândul că
noi trebuie să constituim răspunsul lui
Dumnezeu la nevoia omului de a-L vedea!
Şi când ne iubim unii pe alţii, dragostea
Lui este desăvârşită în noi. Asta înseamnă

că dragostea lui Dumnezeu faţă de noi şi-a
atins ţelul. Noi nu am fost niciodată rân-
duiţi de Dumnezeu să fim terminale ale
binecuvântărilor lui Dumnezeu, ci doar
canale, prin care aceste binecuvântări să se
reverse mai departe spre alţii. Dragostea lui
Dumnezeu ne este dată nu pentru ca noi s-o
ţinem îngrădită în noi, ci ca ea să fie tur-
nată prin noi spre alţii. Când ne iubim într-
adevăr în acest fel, asta e o dovadă a faptu-
lui că suntem în El şi El este în noi şi că
suntem părtaşi ai Duhului Lui. Trebuie să
ne oprim aici ca să ne minunăm de prezen-
ţa Sa în noi şi de prezenţa noastră în El.
4:14 loan adaugă acum mărturia cetei
de apostoli: „Şi noi am văzut şi mărturi-
sim că Tatăl L-a trimis pe Fiul ca să fie
Mântuitorul lumii." Aceasta este măreaţa
declaraţie despre iubirea divină în acţiune.
„Tatăl L-a trimis pe Fiul" descrie spectrul
nemărginit al lucrării lui Cristos. W. E.
Vine a scris că „spectrul misiunii Sale a
fost tot atât de nemărginit ca omenirea şi
doar nepocâinţa şi necredinţa omului au
delimitat efectul ei real."9
4:15 Binecuvântarea de a-L avea pe
însuşi Dumnezeu locuind în noi este privi-
legiul tuturor celor care mărturisesc că Isus
este Fiul lui Dumnezeu. Din nou, aici
avem nu doar mărturisirea unei aserţiuni
intelectuale, ci o mărturisire ce angajează
întreaga persoană a unui om faţă de Dom-
nul Isus Cristos. Nu există relaţie mai
apropiată pentru o persoană decât aceea în
care omul respectiv rămâne în Dumnezeu şi
Dumnezeu rămâne în el. Ne este greu să
vizualizăm o atare relaţie, dar am putea-o
compara, în domeniul natural, cu un vătrai
aşezat într-un foc, cu un burete aflat în apă
sau cu un balon în aer. în fiecare caz,
obiectul este într-un element iar elementul
este în obiect.
4:16 Şi noi am cunoscut şi am crezut
dragostea pe care o are Dumnezeu faţă
de noi. Dumnezeu este dragoste; şi cine
rămâne în dragoste şi Dumnezeu rămâne
în el. Dumnezeu este dragoste şi dragostea
aceea trebuie să-şi găsească un obiect.
Obiectul special al dragostei Iui Dumnezeu
este compania celor care s-au născut în
familie. Dacă vreau să fiu în părtăşie cu
Dumnezeu, trebuie sâ-i iubesc pe cei pe
care îi iubeşte El.
4:17 Dragostea a fost desăvârşită
printre noi în asta. Nu că dragostea noas-
tră ar fi desăvârşită, ci dragostea lui Dum-
nezeu  este desăvârşită cu noi.   loan  ne

1138

1 loan

poartă acum în viitor, când vom sta înaintea
Domnului. O vom face cu îndrăzneală şi
încredere, sau cu groază şi cutremur? Răs-
punsul este că acest lucru se va petrece cu
îndrăzneală sau încredere, pentru că dra-
gostea desăvârşită a rezolvat problema
păcatului odată pentru totdeauna. Motivul
încrederii noastre în ziua aceea este redat
prin cuvintele: „pentru că aşa cum este
El, aşa suntem şi noi în lumea aceasta."
Domnul Isus este acum în cer, având jude-
cata în urma Sa. El a venit în lume o dată
şi a suferit pedeapsa pe care o meritam noi
pentru păcatele noastre. Dar El a isprăvit
lucrarea de răscumpărare şi acum nu va mai
trebui să se ocupe de chestiunea păcatului.
Cum este El, aşa suntem noi în lumea
aceasta. Adică, păcatele noastre au fost
judecate pe crucea Golgotei şi noi putem
cânta acum cu încredere:
Moartea şi judecata sunt în urma mea.
Harul şi gloria îmi stau înainte;
Toate talazurile L-au împresurat pe Isus,
Acolo şi-au consumat toată puterea.
— Doamna J. A. Trench
După cum judecata este de acum trecută
pentru El, tot aşa şi noi suntem dincolo de
puterea condamnării de a mai putea avea
vreun efect asupra noastră.
4:18 Pentru că am ajuns să cunoaştem
dragostea lui Dumnezeu, nu avem nici o
frică că vom pieri. în dragoste nu este
frică, ci dragostea desăvârşită izgoneşte
frica. Dragostea Lui desăvârşită este cea
care izgoneşte frica. Eu sunt asigurat mai
întâi de toate de dragostea Domnului, pen-
tru că EI Şi-a trimis Fiul să moară pentru
mine. în al doilea rând, eu ştiu că El mă
iubeşte pentru că locuieşte în mine în mo-
mentul de faţă. în al treilea rând, eu pot
privi viitorul cu încredere, lipsit de orice
frică. Cu adevărat, frica presupune chin şi
cine se teme n-a fost făcut desăvârşit în
dragoste. Cele Zece Porunci îl obligă pe
om să-L iubească pe Dumnezeu şi pe a-
proapele său, dar legea nu a putut produce
această dragoste. Atunci cum a putut obţine
Dumnezeu această dragoste pe care o cerea
neprihănirea Sa? El a rezolvat problema tri-
miţându-L pe Fiul Său ca să moară pentru
noi. O dragoste atât de minunată ne atrage,
la rândul ei, inimile spre El. Noi spunem:
„Tu ai sângerat şi ai murit pentru mine; de
acum înainte Eu voi trăi pentru Tine."
4:20 loan subliniază zădărnicia de a

spune că cineva îl iubeşte pe Dumnezeu,
urându-şi, în acelaşi timp, fratele. Pe măsu-
ră ce spiţele se apropie de centrul roţii, ele
se apropie şi unele de altele. Tot aşa şi noi,
pe măsură ce ne apropiem tot mai mult de
Domnul, îi vom iubi tot mai mult pe fraţii
noştri credincioşi. De fapt, nu-L iubim pe
Domnul cu nimic mai mult decât îi iubim
pe cei mai umili dintre urmaşii Lui. loan
demonstrează imposibilitatea de a-L iubi pe
Dumnezeu, pe Care nu L-am văzut, dacă
nu-i iubim pe fraţii noştri, pe care i-am
văzut.
4:21 loan îşi încheie secţiunea repetând
porunca pe care o avem de la El: cine
iubeşte pe Dumnezeu trebuie să-şi iu-
bească şi fratele.
B.	Doctrină sănătoasă (5:1a)
loan încheie aici testele vieţii, revenind
la testul doctrinei sau al credinţei, cum l-am
mai putea numi. în primele trei versete, ni
se dau rezultatele credinţei, după cum
urmează: mai întâi, naşterea divină, apoi
dragostea pentru Dumnezeu şi apoi dragos-
tea pentru semenii noştri credincioşi şi, în
fine, ascultarea de poruncile lui Dumnezeu.
Mai întâi de toate, aşadar, avem naşterea
divină: Oricine crede că Isus este Cristo-
sul este născut din Dumnezeu. Credinţa
din acest verset nu este doar acceptarea
unei realităţi cu intelectul nostru, ci preda-
rea cu toată fiinţa cuiva lui Isus ca şi Cris-
tosul.
C.	Dragostea şi ascultarea pe care le
produce (5:lb-3)
5:1b Dacă am fost cu adevărat născuţi
din Dumnezeu, atunci ÎI vom iubi. Şi nu
numai atât, dar îi vom iubi şi pe copiii Lui.
E bine să observăm aici că trebuie să-i
iubim pe toţi credincioşii şi nu doar pe
aceia dintr-o anumită confesiune pământeas-
că sau adunare particulară.
5:2, 3 Al patrulea rezultat al credinţei
este ascultarea de poruncile lui Dumnezeu.
Prin aceasta ştim că-i iubim pe copiii Iui
Dumnezeu, când îl iubim pe Dumnezeu
şi păzim poruncile Lui. Cei care sunt cu
adevărat mântuiţi vor fi caracterizaţi de
dorinţa de a face voia lui Dumnezeu. Dra-
gostea noastră pentru Dumnezeu se exprimă
prin ascultarea noastră de bună voie de
poruncile Lui. Domnul Isus a spus: „Dacă
Mă iubiţi, păziţi poruncile Mele."
Când loan spune că poruncile Lui nu
sunt grele, el nu vrea să spună că ele nu

1 loan

1139

sunt dificile, ci doar aceea că ele sunt înseşi
lucrurile pe care cei născuţi din nou doresc
din tot sufletul să le înfăptuiască. Când îi
spui unei mame să aibă grijă de pruncul ei,
nu faci altceva decât să-i reaminteşti de un
lucru căreia ei îi place deja să-1 facă. Po-
runcile Domnului sunt înseşi lucrurile cele
mai bune pentru noi, lucrurile în care natura
noastră nouă îşi găseşte toată plăcerea.
D.	Credinţa care biruie lumea (5:4, 5)
5:4 în continuare aflăm secretul biruin-
ţei asupra lumii. Sistemul lumii acesteia
este o monstruoasă schemă de ispitire, care
în permanenţă încearcă să ne îndepărteze de
Dumnezeu şi de ceea ce este etern, căutând
să ne ocupe timpul şi gândurile cu ceea ce
este vremelnic şi senzual. Oamenii lumii
sunt complet absorbiţi de lucrurile ce ţin de
timp şi de simţuri. Ei au devenit victime ale
lucrurilor trecătoare.
Numai omul care este născut din Dum-
nezeu biruie cu adevărat lumea, întrucât
prin credinţă el este în stare să se ridice
deasupra lucrurilor pieritoare ale acestei
lumi, văzând lucrurile în perspectiva lor
adevărată: cea eternă. Astfel cel care biruie
cu adevărat lumea nu este marele savant
sau filozof sau psiholog, ci credinciosul
simplu care îşi dă seama că lucrurile ce se
văd sunt temporare şi că lucrurile care nu
se văd sunt eterne. O vedere a slavei lui
Dumnezeu pe chipul lui Isus are darul de a
face ca toată gloria acestei lumi să pălească.
5:5 Cum am văzut, subiectul acestei
secţiuni este credinţa ca test al vieţii veşni-
ce, loan tocmai a menţionat că cel care
biruie este cel care crede că Isus este Fiul
lui Dumnezeu. Acum el merge mai departe,
expunând adevărul cu privire la lucrarea
Domnului Isus Cristos.
E.	Doctrina sănătoasă (5:6-12)
5:6 El spune: „Acesta este Cel care a
venit prin apă şi sânge." Multe discuţii
s-au ivit în legătură cu înţelesul acestor
cuvinte. Unii cred că apa şi sângele se
referă la ceea ce a ţâşnit din coasta Mântui-
torului (loan 19:34). Alţii cred că apa se
referă la Duhul lui Dumnezeu iar că sân-
gele se referă la sângele vărsat la Golgota.
Iar alţii cred că este o referire la naşterea
naturală, în cadrul căreia apa şi sângele
sunt prezente. Noi am dori să sugerăm o a
patra interpretare, care ţine cont în mod
deosebit de erezia gnosticilor, pe care apos-
tolul caută s-o combată în această epistolă.

Cum s-a arătat mai înainte, gnosticii
credeau că Cristos a venit asupra lui Isus la
botezul Său şi că L-a părăsit înainte de
Patimile Sale, adică în Grădina Ghetsimane.
Cu alte cuvinte, susţin ei: „Cristos nu a
murit pe cruce, ci doar Isus omul." Dar
această interpretare deposedează, desigur,
lucrarea Sa de orice valoare ispăşitoare
pentru păcatele altora. Noi sugerăm că loan
se referă la apă în mod emblematic pentru
botezul lui Isus iar la sânge ca simbol al
morţii Sale ispăşitoare. Acestea au fost cele
două puncte terminus ale lucrării Sale
publice. loan spune că Isus a fost tot atât de
deplin Cristosul când a murit pe cruce ca şi
când a fost botezat în Iordan. Acesta este
Cel care a venit prin apă şi prin sânge
— nu numai prin apă (fapt pe care gnos-
ticii erau pregătiţi să-1 conceadă), ci prin
apă şi prin sânge. Se pare că inima ome-
nească caută în permanenţă să se descotoro-
sească de doctrina ispăşirii. Oamenii ar fi
dispuşi să-L accepte pe Domnul Isus ca
Omul desăvârşit, ca Exemplul ideal, care
ne-a dat un minunat cod de conduită mora-
lă. Dar loan insistă aici că Domnul Isus nu
este doar Omul Desăvârşit, ci şi Dumnezeu
desăvârşit şi că Acelaşi care a fost botezat
în râul Iordan Şi-a dat viaţa ca jertfă pentru
păcătoşi. Oamenii îi spun lui Cristos: „Dă-
Te jos de pe cruce şi vom crede în Tine."
Dacă ar putea elimina, cumva, din gândirea
lor crucea, ar fi cu adevărat fericiţi. Dar
loan spune: „Nu aşa. Căci nu puteţi să-L
aveţi pe Domnul Isus Cristos în afară de
lucrarea Sa perfectă de răscumpărare de la
Calvar."
Duhul este Cel care mărturiseşte,
fiindcă Duhul este adevărul. Asta înseam-
nă că Duhul Sfânt al lui Dumnezeu întot-
deauna mărturiseşte adevărul cu privire la
Domnul Isus pe care l-a desfăşurat loan. El
depune mărturie că Cristos a venit nu nu-
mai prin apă, ci cu apă şi cu sânge, pentru
că acesta este adevărul lui Dumnezeu.
5:7, 8 întotdeauna este o pricină de
tulburare pentru unii creştini devotaţi să afle
că părţi din versetele 7 şi 8, aşa cum se
găsesc în versiunile KJV şi NKJV, se află,
în realitate, doar într-un mănunchi de manu-
scrise greceşti ale NT." Dar asta nu afec-
tează cu nimic adevărul inspiraţiei acestor
Scripturi. Unii oameni cred că este impor-
tant să păstrăm aceste cuvinte în textul
sacru, deoarece ele menţionează cele Trei
Persoane ale Sfintei Treimi. Dar adevărul
Trinităţii nu depinde doar de acest pasaj, ci

1140

1 loan

se găseşte în multe alte porţiuni din Scrip-
turi.
După ce a prezentat în versetele prece-
dente Persoana şi lucrarea lui Cristos, loan
se ocupă în continuare de vrednicia şi
probitatea credinţei în El, spunând că sunt
trei care aduc mărturie (cuvintele: „pe
pământ" nu trebuie incluse): Duhul, apa şi
sângele; şi aceşti trei sunt una în mărtu-
ria lor. Deşi cuvântul lui Dumnezeu trebuie
să ne fie de ajuns, ca bază a credinţei, El
ne face concesia de a ne da o mărturie
triplă cu privire la adevăr. Mai întâi, Duhul
lui Dumnezeu depune mărturie adevărului
potrivit căruia Isus Cristos este Dumnezeu
şi că El este singurul Mântuitor din lume.
Mărturia Duhului se găseşte în cuvântul
scris al lui Dumnezeu.
Apoi există mărturia apei. Noi credem
că asta se referă la ceea ce s-a întâmplat la
botezul Domnului Isus. Cu ocazia acelui
eveniment. Dumnezeu a deschis cerurile şi
a proclamat public: „Acesta este Fiul meu
preaiubit, în care îmi găsesc toată plăcerea."
Astfel Dumnezeu Tatăl a adăugat propria
Sa mărturie la cea a Iui Dumnezeu Duhul,
cu privire la Persoana lui Cristos.
în fine, avem mărturia sângelui. Pe
cruce, Domnul Isus a adus mărturie cu
privire la El însuşi că este Fiul lui Dumne-
zeu. Nimeni nu I-a luat viaţa de la El, ci El
Şi-a dat-o singur. Dacă ar fi doar un om, El
n-ar fi putut face aceasta. Sângele Domnu-
lui Isus Cristos mărturiseşte că problema
păcatului a fost rezolvată odată pentru
totdeauna spre satisfacţia lui Dumnezeu.
Toţi aceşti trei martori sunt în acord, sunt
una în mărturia lor. Adică, ei sunt uniţi în
mărturia cu privire la perfecţiunea Persoanei
şi lucrării lui Cristos.
5:9 în acest punct loan aduce un argu-
ment puternic: „Dacă primim mărturia
oamenilor, mărturia Iui Dumnezeu este
mai mare." în viaţa de zi cu zi, la tot pasul
acceptăm cuvântul semenilor noştri. Dacă
nu l-am accepta, activităţile economice şi
industriale ar fi pe dată sistate iar viaţa
socială nu şi-ar putea desfăşura cursul. Noi
acceptăm mărturia oamenilor, care însă ar
putea să fie eronată sau chiar înşelătoare.
Dar dacă procedăm astfel în viaţa de toate
zilele, cu cât mai mult ar trebui să ne încre-
dem în cuvântul lui Dumnezeu, care nu
poate greşi şi nu poate minţi. Este cel mai
iraţional lucru să nu crezi în Dumnezeu.
Mărturia Lui este absolut credibilă.
5:10 Când un om acceptă mărturia Lui

cu privire la Fiul Său, Dumnezeu pecetlu-
ieşte adevărul, dându-i omului aceluia
mărturia Duhului în el însuşi. Pe de altă
parte, dacă un om refuză să creadă în Dum-
nezeu, îl face pe Dumnezeu mincinos;
pentru că n-a crezut mărturia pe care
Dumnezeu a făcut-o despre Fiul Său.
Oamenii cred că pot accepta sau respinge
mărturia cu privire la Cristos, dar loan vrea
să-i înştiinţeze că a o respinge înseamnă
a-L acuza pe Dumnezeu de necinste.
5:11 loan rezumă acum mesajul creştin:
„Şi mărturia este aceasta: că Dumnezeu
ne-a dat viaţa veşnică şi această viaţă
este în Fiul Său." Ce adevăruri extraordi-
nare sunt acestea! Anume că Dumnezeu le-
a dat oamenilor viaţă veşnică şi că sursa
acestei vieţi este în Fiul Său!
5:12 De aici se desprinde concluzia
inevitabilă: Cine îl are pe Fiul are viaţă;
cine nu-L are pe Fiul Iui Dumnezeu nu
are viaţă. învăţătura este de neocolit: Viaţa
veşnică nu se găseşte în educaţie sau în
filozofie sau în ştiinţă sau în facerea de
fapte bune sau în religie sau chiar în biseri-
că. Pentru a avea viaţă cineva trebuie să-L
aibă pe Fiul lui Dumnezeu. Pe de altă parte,
cine nu-L are pe Fiul lui Dumnezeu nu are
viaţă, adică, nu are viaţa adevărată. Viaţa
veşnică este inseparabilă de Isus Cristos.
F.  Asigurare prin intermediul Cuvântu-
lui (5:13)
5:13 Am ajuns acum la porţiunea de
încheiere a epistolei. Mai întâi, loan afirmă
în termeni cât se poate de clari de ce a scris
pasajele anterioare. Scopul este ca cei care
cred în numele Fiului lui Dumnezeu să
ştie că au viaţă veşnică. Dacă posezi
semnele distinctive ale celor care sunt copiii
lui Dumnezeu, atunci poţi şti că te-ai născut
în familia lui Dumnezeu. Versetul acesta ne
mai învaţă adevărul scump conform căruia
siguranţa mântuirii vine prin cuvântul lui
Dumnezeu. loan a scris aceste cuvinte
pentru ca oamenii să ştie că au viaţa veşni-
că. Cu alte cuvinte, Scripturile au fost scrise
pentru ca cei care cred în Domnul Isus să
aibă asigurarea că sunt mântuiţi. Nu mai e
nevoie să spere sau să ghicească sau să
bâjbâie în întuneric. Nu se pune problema
de a face o presupunere că poate, poate eşti
mântuit. loan afirmă în maniera cea mai
limpede posibilă că cei care cred cu adevă-
rat în Domnul Isus pot şti că au viaţa veşni-
că.

1 loan

1141

G. încrederea în rugăciune (5:14-17)
5:14,15 Când ştim că avem viaţa veşni-
că, e de prisos să mai amintim că ne putem
duce înaintea Domnului cu încredere. loan
descrie această încredere în versetele 14 şi
15. Noi ştim că dacă cerem ceva după voia
lui Dumnezeu, El ne va asculta acele rugă-
ciuni şi le va da răspuns. într-adevăr, ar
trebui să ne temem să ne rugăm pentru
vreun lucru care nu este după voia Lui.
Poate că cineva va zice: „Dar cum pot eu
cunoaşte voia lui Dumnezeu?" în general,
răspunsul este că voia lui Dumnezeu ne
este revelată în Sfintele Scripturi şi astfel
trebuie să studiem cuvântul pentru ca să
putem cunoaşte mai bine care este voia lui
Dumnezeu şi cum ne putem ruga în mai
mare cunoştinţă de cauză.
5:16 loan ne dă un exemplu în care
credinciosul poate avea încredere în rugă-
ciune, dar citează şi un exemplu în care
încrederea nu este posibilă. Dacă vede
cineva pe fratele său făcând un păcat
care nu duce Ia moarte, să se roage şi
Dumnezeu îi va da viaţă pentru cei care
nu comit un păcat ce duce Ia moarte.
Aici se pare că este vorba de un caz în care
un creştin îl vede pe un alt creştin angajân-
du-se într-o activitate păcătoasă. Nu este
însă un păcat de natură să aducă moarte
persoanei care-1 săvârşeşte. într-o atare si-
tuaţie, credinciosul poate cere refacerea per-
soanei care a greşit şi Dumnezeu va da ce-
lui care s-a rugat viaţă pentru cei care nu
comit păcat ce duce la moarte.
Pe de altă parte, există păcat care duce
la moarte şi apostolul spune: Nu-i zic să se
roage pentru acela.
PĂCATUL CARE DUCE
LA MOARTE
Este cu neputinţă să afirmăm cu certitu-
dine definitivă ce anume este păcatul care
duce la moarte. Prin urmare, cea mai
sigură abordare este să enumerăm diversele
interpretări acceptabile care i s-au dat,
precizând apoi care este, în opinia noastră,
cea mai corectă.
1.	Unii cred că păcatul care duce Ia
moarte se referă la păcatul  în care un
credincios persistă şi pe care nu-1 mărturi-
seşte. La 1 Corinteni 11:30 citim că unii au
murit pentru că au luat Cina Domnului fără
să se judece.
2.	Alţii cred că aici este vorba de păca-
tul uciderii. Dacă un creştin, într-un mo-
ment de mânie, se aprinde şi-1 omoară pe

cineva, atunci nu trebuie să avem libertatea
de a ne ruga pentru eliberarea sa de pe-
deapsa cu moartea, pentru că Dumnezeu a
afirmat deja că este voia Lui ca „oricine
varsă sângele omului prin om să-i fie vărsat
şi sângele lui."
3.	Mai sunt şi alţii care cred că aici este
vorba despre păcatul blasfemiei sau hulii
împotriva Duhului Sfânt. Domnul Isus a
spus că cei care au atribuit minunile săvâr-
şite de El în puterea Duhului Sfânt lui
Beelzebul,  prinţul   demonilor,   au  comis
păcatul ce nu se iartă şi că nu mai este
iertare pentru acest păcat, nici în veacul de
acum, nici în cel viitor.
4.	Alţii cred că este o formă specială de
păcat cum ar fi cel săvârşit de Moise sau de
Aaron, de Anania şi Safira, pe care Dumne-
zeu îl pedepseşte cu o judecată sumară.
5.	O ultimă explicaţie constă în faptul
că aici ar fi vorba de păcatul apostaziei şi
noi credem că aceasta este explicaţia care
corespunde cel mai adecvat contextului. Un
apostat este unul care a auzit marile adevă-
ruri ale credinţei creştine, s-a convins pe
plan intelectual că Isus este Cristosul, ba
chiar a făcut o mărturie de creştinism, dar
nu a fost mântuit cu adevărat. După ce a
gustat lucrurile ce ţin de creştinism, renunţă
apoi complet la aceste lucruri, repudiindu-L
pe Domnul Isus Cristos. La Evrei 6 aflăm
că acest păcat conduce la moarte. Cei care
comit acest păcat nu mai au nici o scăpare,
întrucât: „ei îl răstignesc din nou pentru ei
înşişi pe Fiul lui Dumnezeu şi-L fac să fie
batjocorit pe faţă." Pe tot cuprinsul acestei
epistole, loan a vorbit avându-i în vedere pe
gnostici. învăţătorii aceştia falşi făcuseră
cândva parte din părtăşia creştină. Ei se
declaraseră   credincioşi.   Ei   cunoscuseră
faptele privitoare la credinţă, dar apoi I-au
întors spatele Domnului Isus, acceptând o
învăţătură care I-a negat complet Dumne-
zeirea şi suficienţa lucrării Sale de ispăşire.
Un creştin nu poate avea libertatea de a se
ruga pentru refacerea unei asemenea per-
soane, întrucât Dumnezeu a indicat deja în
cuvântul Său că oamenii aceştia au săvârşit
păcatul care duce la moarte.^
5:15 Orice nedreptate este păcat, dar
este un păcat care nu duce la moarte.
Există deosebiri esenţiale în gradele de
păcat şi există păcate care nu sunt de o
natură şi de o gravitate care să ducă la
moarte.

1142

1 loan

H. Cunoaşterea realităţilor spirituale
(5:18-20)
5:18 începând cu versetul 18, loan
începe procesul maiestuos al încheierii
epistolei sale, reiterând marile certitudini ale
credinţei creştine. Ştim că oricine este
născut din Dumnezeu nu păcătuieşte. De
asta putem fi siguri: că cel care posedă
natura divină nu practică încontinuu păca-
tul. Motivul ne este prezentat în continuare:
Căci cel care a fost născut din Dumnezeu
se păzeşte1" şi cel rău nu se atinge de el.
Ca la 3:9, asta se referă la credinciosul
adevărat cate perseverează sau se păzeşte
prin intermediul naturii divine. Numai o
atare persoană rămâne neatinsă de cel rău.
5:19 Creştinul răspunde la cei care
pretind că ar avea cunoştinţe superioare în
felul următor: Noi ştim că suntem din
Dumnezeu şi toată lumea zace sub domi-
naţia celui rău. loan nu se sfieşte să spună
lucrurilor pe nume. El nu vede decât două
sfere: în El sau sub dominaţia celui rău.
Toţi oamenii sunt fie mântuiţi, fie pierduţi
şi poziţia lor depinde de relaţia lor cu Isus
Cristos. Luaţi aminte la acest lucru, voi,
gnosticilor!
5:20 Al treilea mare adevăr este cel al
întrupării. Noi ştim că Fiul lui Dumnezeu
a venit. Aceasta e tema cu care şi-a început
loan epistola şi cu care se pregăteşte acum
să încheie. Venirea Domnului Isus ni L-a
descoperit pe Cel care este adevărat, adică
Dumnezeul adevărat. Dumnezeu Tatăl
poate fi cunoscut doar prin Domnul Isus
Cristos. „Singurul Fiu născut, care este în
sânul Tatălui, El l-a făcut cunoscut." Apoi
loan adaugă: Şi noi suntem în Cel Adevă-
rat, adică în Fiul Său Isus Cristos. Din
nou, accentul cade pe faptul că numai în
măsura în care suntem în Isus Cristos
putem fi în Dumnezeu. „Nimeni nu vine la
Tatăl decât prin Mine." Acesta este Dum-
nezeul adevărat şi viaţa veşnică. Cu alte
cuvinte, loan propovăduieşte ceea ce gnosti-
cii tăgăduiau, anume că Isus Cristos este
Dumnezeu şi că viaţa veşnică se găseşte
numai în El.
IX. ÎNDEMNUL DE ÎNCHEIERE (5:21)
în fine, avem îndemnul final al lui loan:
„Copilaşilor, păziţi-vă de idoli!" Apostolul
spune de fapt: „Păziţi-vă de orice învăţături
care se opun acestor realităţi." El vrea ca
credincioşii să se păzească de orice idei
privitoare la Dumnezeu care se deosebesc
de cele ce ne-au fost transmise de apostoli.

Isus Cristos este Dumnezeu. Orice alt gând
este idolatrie. Aici loan nu se referă în
principal la idolii sculptaţi din lemn. Un
idol este un substitut sau un zeu fals care ia
locul Dumnezeului adevărat. Aici un idol
nu este atât de mult un lucru material, cât
o învăţătură falsă.
Arhiepiscopul Alexander a numit acest
îndemn: „o cutremurare elocventă". Nu
putem să ne imaginăm nici un limbaj care
să prezinte mai adecvat o atare descriere şi
astfel încheiem comentariul acesta cu eloc-
venta cutremurare a lui loan:
„Copilaşilor, păziţi-vă de idoli. Amin."
NOTE FINALE
'(2:7) Textul critic (NU) omite al doilea
„de la început".
2(2:12) Cuvântul teknia provine de la un
termen cu sensul de a naşte (copii). Dimi-
nutivul devine astfel: „mici născuţi", un
echivalent exact al drăgălaşului termen
scoţian: „bairnies."
3(2:20) Textele tradiţionale (şi majorita-
re) redau textul: „voi ştiţi toate lucrurile"
(panta). Textul critic (NU) îl redă: „voi toţi
(pantes) ştiţi." Este uşor de observat de ce
varianta dificilă a fost schimbată în varianta
lesne de înţeles: „voi toţi ştiţi".
4(3:1) Textul NU adaugă cuvintele: „Şi
noi suntem".
5(4:3) Textul NU omite al doilea „că" şi
„Cristos a venit în trup".
6(4:7, 8) G. S. Barrett, TJie First Epistle
General of St. John, pg. 170-173.
7(4:9, 10) Ispăşire înseamnă satisfacerea
sau îndeplinirea care s-a făcut pentru păcat
prin intermediul unei jertfe. în original, cu-
vântul este înrudit cu temenenul grec pentru
„capacul îndurării". Sub conducerea britani-
cului C. H. Dodd, s-a organizat o campanie
reuşită de combatere a termenului (şi a doc-
trinei pe care o reprezintă), aşa încât, ur-
mând direcţia liberalei versiuni RSV, majo-
ritatea traducerilor modeme ale Bibliei au
schimbat cuvântul. întrucât este un „cuvânt
sănătos" standard ce reprezintă un adevăr
teologic, noi trebuie însă să-1 păstrăm (cum
procedează versiunile KJV şi NKJV).
8(4:9, 10) James R. Denney, The Death
of Christ („Moartea lui Cristos"), ediţia a
doua, pg. 276. Prima parte a citatului provi-
ne, după câte se pare, dintr-o ediţie ante-
rioară.
9(4:14) W. E. Vine, The Epistles of
John, pg. 85.
10(4:19) Textul NU omite pe El.

1 loan

1143

"(5:7, 8) Erasmus a adăugat aceste
cuvinte la ediţiile ulterioare ale NT grec,
datorită presiunilor exercitate de papă (ele
apar în Biblia oficială romano-catolică în
latină. Vulgata). Doar patru manuscrise
greceşti de dată foarte recentă conţin aceste
cuvinte. Prin urmare, nu e clar dacă trebuie
să le folosim. Acei membri ai cultelor
deviate care se duc din uşă în uşă, tăgădu-
ind binecuvântata Trinitate, se grăbesc să
scoată în evidenţă aceste fapte. Deci e bine
să fim în cunoştinţă de cauză cu privire la
această problemă.
l2(5:18) Dacă se citeşte varianta din
textul NU: „îl păzeşte pe el" în loc de „se
păzeşte", atunci cuvintele: „Cel care s-a
născut din Dumnezeu" se vor referi Ia
Cristos.
BIBLIOGRAFIE
Barrett, G. S. The First Epistle General of
St. John. Londra: The Religious Tract
Society, 1910.
Candlish, Robert S. The First Epistle of
John. Grand Rapids: Zondervan Pub-
lishing House, n.d.

Findlay, George. Fellowship in the Life
Eternal. Londra: Hodder & Stoughton,
n.d.
Ironside, H. A. Addresses on the Epistles of
John. New York: Loizeaux Bros., n.d.
Kelly, William. An Exposition of the Epis-
tles of John the Apostle. Londra: T.
Weston, 1905.
Law, Robert. The Tests of Life. Edinburgh:
T & T Clark, 1909. "
Marshall, I. Howard. The Epistles of John
(NIC). Grand Rapids: Wm. B. Eerd-
mans Publishing Company, 1978.
Mitchell, John G. Fellowship: TJvee Letters
from John. Portland, Oregon: Multno-
mah Press, 1974.
Stott, John R. W. The Epistles of John
(TBC). Grand Rapids: Wm. B. Eerd-
mans Publishing Company, 1964.
Vine, W. E. The Epistles of John: Light,
Love, Life. Grand Rapids: Zondervan
Publishing House, 1970.
Westcott, Brooke Foss. The Epistles of St.
John. Cambridge: The MacMillan Com-
pany, 1892.

A DOUA EPISTOLA A LUI IO AN
Introducere
,,[A doua loan] ne prezintă un aspect inedit al Apostolului, arătându-ni-l ca
păstor de suflete individuale.... Dacă este adresată unei biserici locale sau.... unei
doamne creştine,... în folosul unor persoane particulare pentni care manifestă un
interes deosebit de mare a expediat el această scrisoare."	— A. Plummer

I.	Locul unic în Canon
Alături de 3 loan această scurtă notă e
tot ce ne-a rămas din nepreţuita corespon-
denţă personală a unuia din cei mai iubiţi
sfinţi de la început, apostolul loan.
Uneori creştinii vor să ştie cât de „des-
chişi" sau de „închişi" ar trebui să fie cu
alţii, în special cu cei care se declară credin-
cioşi. 2 şi 3 loan răspund la această întrebare
foarte practică. 2 loan arată importanţa de a
ţine uşile casei (sau ale bisericii din casă)
închise ereticilor; 3 loan ne îndeamnă să
avem o „politică a uşilor deschise" cu privire
la predicatorii şi misionarii itineranţi.
II.	Paternitatea
Dovezile externe ale faptului că loan este
cel care a scris epistola 2 loan sunt mai
precare decât în cazul lui 1 loan, aceasta
datorându-se dimensiunii şi naturii particula-
re a epistolei. Irineu o citează, dar, asemenea
altora, a crezut că face parte din 1 loan
(împărţirea pe capitole şi versete s-a făcut cu
multe secole mai târziu). Origen s-a îndoit de
această epistolă, dar Clement şi Dionysius,
ambii din Alexandria, au citat-o ca aparţi-
nând lui loan. Ciprian în mod special citează
versetul 10 ca fiind scris de apostolul loan.
Dovezile interne constau în faptul că
stilul şi vocabularul sunt în armonie cu
omologul lor din 1 şi 3 loan. Chiar dacă 2 şi
3 loan au un început diferit de cel al lui 1
loan, ele sunt atât de similare totuşi încât
puţini sunt aceia care neagă faptul că au ieşit
cu toate de sub pana aceluiaşi autor şi, se
pare, cam în acelaşi timp.
Nu există motive care să ne oblige să ne
îndoim de tradiţia care i-a atribuit lui loan

epistola 2 loan (vezi Introducerea la 1 loan,
pentru detalii suplimentare).
III.	Data
Ca în cazul lui 1 loan, sunt posibile două
perioade generale ca timp al apariţiei episto-
lei. Fie data timpurie (situată în anii 60),
înainte de distrugerea Ierusalimului, fie o
dată târzie (prin anii 85-90). Dacă prima
variantă este cea corectă, atunci redactarea ei
s-a făcut probabil la Ierusalim. Iar dacă cea
din urmă este cea valabilă, atunci epistola a
fost scrisă la Efes, unde apostolul şi-a sfârşit
alergarea pe acest pământ, la o vârstă apre-
ciabilă.
IV.	Fondul şi tema
Fondul acestei epistole este misiunea larg
răspândită a predicatorilor itineranţi din
cadrul bisericii primare, ce se practică şi azi
în unele cercuri. Aceşti evanghelişti şi vesti-
tori ai Cuvântului erau găzduiţi, hrăniţi şi
uneori primeau bani de la creştinii şi adună-
rile vizitate de ei. Din nefericire, învăţătorii
falşi şi şarlatanii religioşi au profitat imediat
de acest sistem, folosindu-I ca mijloc de
câştig nemuncit şi de răspândire a ereziilor
lor, cum ar fi gnosticismul (vezi Introducerea
la 1 loan).
Dacă a fost important în veacul întâi ca
apostolul să-i avertizeze pe creştini cu privire
la pericolul ereticilor şi al „profitorilor reli-
gioşi", oare ce ar spune apostolul loan astăzi,
la vederea amalgamului de secte, culte dera-
iate şi religii false?
Tema centrală a lui 2 loan e că nu trebuie
să cooperăm în nici un fel cu o persoană care
răspândeşte învăţături greşite cu privire la
Persoana Domnului nostru (v. 10, 11).

1145

1146

2 loan

SCHIŢA CĂRŢII
I. SALUTUL APOSTOLULUI: HAR, ÎNDURARE ŞI PACE (v. 1-3)
II. BUCURIA APOSTOLULUI: COPII ASCULTĂTORI (v. 4)
III.	ÎNDEMNUL SOLEMN AL APOSTOLULUI: UMBLAŢI ÎN DRAGOSTE (v.5,6)
IV.	PREOCUPAREA APOSTOLULUI: ÎNŞELĂTORII ANTICRIŞTI (v. 7-11)
V. NĂDEJDEA APOSTOLULUI: CĂ VA PUTEA FACE O VIZITĂ PERSONALĂ
(v. 12, 13)
Comentariu

I. SALUTUL APOSTOLULUI: HAR,
ÎNDURARE ŞI PACE (v. 1-3)
V. 1 în 2 loan apostolul se prezintă
drept bătrânul. Asta ar putea fi o referire
la vârsta sa sau la poziţia oficială deţinută
în cadrul bisericii. Cât priveşte vârsta, loan
a fost ultimul dintre apostoli care a petrecut
timp în compania Domnului Isus. Ca pozi-
ţie oficială, negreşit el a fost un episcop sau
supraveghetor. Astfel, nu suntem nevoiţi să
alegem una din două explicaţii, întrucât
ambele sunt corecte.
Sintagma: „Către aleasa doamnă" nu
este lesne de explicat. Există trei concepţii
larg răspândite. (1) Unii cred că aleasa
doamnă este biserica, numită în alte locuri
din Scriptură Mireasa lui Cristos, sau o
biserică locală. (2) Alţii cred că Scrisoarea
a fost adresată „către aleasa Kyria" —
numele ei fiind Kyria. Acesta ar putea fi
echivalentul în greacă al termenului arama-
ic: Marta (ambele înseamnă „doamnă").1 (3)
Alţii cred că loan se adresează unei doam-
ne creştine al cărei nume nu este precizat,
care, alături de toţi ceilalţi credincioşi, se
află printre aleşii lui Dumnezeu — aleşi în
Cristos înainte de întemeierea lumii.
Noi preferăm ultima dintre interpretări
şi credem că este deosebit de semnificativ
raptul că acest avertisment împotriva învăţă-
torilor anti-creştini se găseşte într-o scrisoa-
re adresată unei femei. Păcatul a pătruns în
lume prin înşelarea Evei de către Satan.
„Femeia, fiind amăgită, a căzut în călcarea
poruncii" (1 Tim. 2:14). Pavel se referă la
învăţătorii falşi care lansează apeluri deose-
bit de puternice la adresa femeilor. Astfel ei
pătrund în case şi Ie prind în mrejele lor pe
„femeile credule, împovărate de păcate şi
stăpânite de felurite pofte", care sunt dispu-
se să asculte pe oricine şi totuşi „nu pot
ajunge niciodată la cunoştinţa adevărului"

(2 Tim. 3:6, 7). Chiar în zilele noastre
membrii cultelor deraiate se duc pe la
casele oamenilor în timpul zilei, când băr-
batul este de obicei la serviciu. Copiii
trebuie să fie şi ei avertizaţi cu privire la
pericolul învăţătorilor falşi.
loan afirmă că o iubeşte pe această
aleasă doamnă şi... copiii ei... în adevăr.
Cei care sunt mântuiţi se găsesc într-o
minunată părtăşie, iubindu-i pe unii care, în
alte împrejurări, nu i-ar fi iubit deloc, dacă
nu ar fi fost dragostea lor comună pentru
adevărul lui Dumnezeu. Adevărul lui Dum-
nezeu este cel care leagă inimile între ele
— inimile celor care au cunoscut adevă-
rul.
V. 2 Datorită adevărului are două
explicaţii posibile. Poate să se refere la
motivul pentru care îi iubim pe toţi sfinţii
sau poate ne oferă motivul pentru care a
scris loan această scrisoare. Ambele sunt
sensuri valabile. Adevărul care rămâne în
noi şi va fi cu noi pentru veci. Aici ade-
vărul se poate referi la: (1) Domnul Isus
Cristos, Care a spus: „Eu sunt... adevărul"
(loan 14:6); (2) la Duhul Sfanţ: „Duhul este
adevăr" (1 loan 5:6; vezi loan 14:16, 17);
sau (3) la Biblie. „Cuvântul Tău este adevă-
rul" (loan 17:17). Oare nu trebuie să ne
oprim aici şi să ne minunăm de faptul că
suntem susţinuţi de aceştia Trei şi că ei
sunt cu noi pe veci?
V. 3 Salutul lui loan este „Harul,
îndurarea şi pacea sâ fie cu voi."2 Harul
este favoarea nemeritată acordată celor care
merită exact opusul. îndurarea este compa-
siunea manifestată faţă de cei ce sunt vino-
vaţi şi nenorociţi. Pacea este relaţia armo-
nioasă ce decurge din harul şi îndurarea
lui Dumnezeu. Toate aceste trei binecuvân-
tări sunt de la Dumnezeu Tatăl şi de la
Domnul Isus Cristos. Tatăl este Izvorul

2 loan

1147

iar Fiul este Canalul. în plus, ei sunt în
adevăr şi dragoste, şi niciodată pe cheltu-
iala oricăreia dintre aceste virtuţi.
II.	BUCURIA APOSTOLULUI:
COPII ASCULTĂTORI (v. 4)
în acest punct, loan îşi exprimă bucuria
să afle că unii din copiii alesei doamne
umblau în adevăr. Adevărul nu este doar
ceva în care trebuie să credem cu mintea, ci
ceva care trebuie trăit în viaţa şi comporta-
rea noastră de zi cu zi. După cum Domnul
Isus a fost întruchiparea vie a adevărului,
tot aşa El Se aşteaptă ca vieţile noastre să
fie mărturii aduse adevărului.
III.	ÎNDEMNUL SOLEMN AL
APOSTOLULUI: UMBLAŢI ÎN
DRAGOSTE (v.5,6)
V. 5 în versetele 5 la 9, apostolul pare
să ne ofere un scurt rezumat al Primei sale
Epistole. Acolo el a enumerat testele vieţii.
Acum, în versetele acestea, el repetă ultime-
le trei din aceste teste — testul iubirii (v.
5), testul ascultării (v. 6) şi testul doctrinei
(v. 7-9).
V. 6 Mai întâi, el le aminteşte cititorilor
despre porunca de a iubi pe semenii lor
credincioşi. Iubirea, în esenţa ei, este aici
dăruirea plină de abnegaţie în folosul altora.
Nu este nicidecum atitudinea de felul:
„Oare ce voi putea obţine de la persoana
aceasta?", ci „Ce aş putea face pentru
persoana respectivă?" în acest caz, se va
dovedi că dragostea este o umblare după
poruncile Sale. Nu putem iubi cu adevărat,
în sensul divin al cuvântului, dacă nu um-
blăm în ascultare de Domnul şi de adevărul
lui Dumnezeu.
IV.	PREOCUPAREA APOSTOLULUI:
ÎNŞELĂTORII ANTICRIŞTI
(v. 7-11)
V. 7 Asta ne conduce la testul doctrinei.
Marea întrebare care se pune este: „A
devenit Dumnezeu cu adevărat Om în
Persoana lui Isus Cristos?" Răspunsul este
un hotărât „Da!" Gnosticii1 credeau că
Cristosul divin a venit asupra lui Isus din
Nazaret pentru un timp. Dar loan insistă că
Isus Cristos a fost, este şi în veci va fi
Dumnezeu.
V. 8 Prin urmare, el îşi avertizează
cititorii: „Luaţi seama la voi înşivă, ca noi
să nu pierdem lucrurile pentru care am
lucrat, ci să primim o răsplată deplină."
Cu alte cuvinte, rămâneţi tari în adevărul

privitor la Domnul Isus Cristos, pentru ca
truda noastră în mijlocul vostru să nu fi fost
în zadar şi ca noi (apostolii şi cei care le-au
urmat) să primim o răsplată deplină.
V. 9 Când spune loan: „Oricine trans-
gresează4 şi nu rămâne în doctrina lui
Cristos", el se referă la învăţătorii falşi. A
transgresa înseamnă a trece peste hotarele
îngăduite. Este exact ceea ce fac cultele
deraiate, pretinzând că posedă o nouă lumi-
nă şi propovăduind doctrine pe care Dum-
nezeu nu ni le-a descoperit în Cuvântul
Său. Eu nu rămân înăuntrul hotarelor reve-
laţiei creştine, nu rămân în învăţătura
(doctrina) lui Cristos, adică, după toate
probabilităţile, în învăţăturile pe care Cris-
tos însuşi le-a adus. Cuvintele ar mai putea
putea însemna: tot ce ne învaţă Biblia
despre Cristos. Apostolul subliniază în
versetul 9 că un membru al unei secte
deraiate poate pretinde că-L cunoaşte pe
Dumnezeu, dar dacă nu crede în Dumnezei-
rea absolută şi în umanitatea absolută a
Domnului Isus, el nu îl are pe Dumnezeu
deloc. Dumnezeu poate fi cunoscut doar
prin Fiul Său. „Nimeni nu vine la Tatăl
decât prin Mine" (loan 14:6).
V. 10, 11 Aici se află miezul epistolei,
întrucât ni se dau sfaturi de mare preţ cu
privire la modul în care trebuie să ne pur-
tăm cu învăţătorii falşi care ne bat la uşă.
loan nu se referă la vizitatorii ocazionali, ci
la propovăduitorii unor învăţături anti-creşti-
ne. Se cuvine oare să-i poftim înăuntru? Să
le oferim o ceaşcă de cafea? Să-i ajutăm
financiar? Să cumpărăm literatura oferită de
ei? Răspunsul este că nu trebuie să-i pri-
mim şi nu trebuie să-i salutăm. Oamenii
aceştia sunt duşmani ai lui Cristos. A le
oferi ospitalitate înseamnă a ne situa de
partea celor care se împotrivesc Mântuitoru-
lui nostru. Uneori am putea primi în casă o
asemenea persoană fără să ştim că îl tăgă-
duieşte pe Domnul. Dar atunci când ştim
sigur că cineva este un învăţător fals, ar fi
un act de neloialitate faţă de Cristos să ne
împrietenim cu un atare om. Versetele
acestea nu se aplică la vizitatori, în general.
Adesea invităm în căminul nostru necredin-
cioşi, în efortul de a-i câştiga la Cristos.
Dar aici avem de a face cu o chestiune
legată de învăţătorii religioşi care tăgădu-
iesc Dumnezeirea şi umanitatea lui Isus
Cristos, cum explică şi C. F. Hogg:
Nu trebuie făcut nici un lucru care să dea
impresia că ofensa adusă împotriva lui Cristos

1148

2 loan

ar fi un lucru de nimic sau să-1 punem pe
delicvent în poziţia în care ar putea să-i influ-
enţeze şi pe alţii.5
V. NĂDEJDEA APOSTOLULUI: CĂ
VA PUTEA FACE O VIZITĂ
PERSONALĂ (v. 12, 13)
V. 12 loan ar fi dorit să spună mai
multe alesei doamne. Dar el se opreşte din
scris în acest punct, în speranţa că va putea
efectua în curând o vizită personală, când
va putea vorbi faţă în faţă. Cu cât mai
satisfăcător este să poţi vorbi în cadrul unei
întâlniri în persoană decât să scrii pe hârtie
cu cerneală! Şi cu cât mai minunat va fi
să-L vedem pe Mântuitorul faţă în faţă
decât să-L vedem cu ochii credinţei, ca în
prezent! Cu adevărat atunci bucuria noas-
tră va fi deplină!
V. 13 Aşadar loan încheie: „Copiii
surorii tale alese te salută." Nu ştim cine
au fost aceştia, dar îi vom întâlni într-o zi şi
ne vom bucura de părtăşia cu ei şi cu
preaiubitul apostol loan, care a redactat
această scrisoare. Şi, lucrul cel mai minunat
dintre toate, ne vom întâlni cu însuşi Mân-
tuitorul. Amin.

NOTE FINALE
1	(v. 1) Variantă mai puţin probabilă,
întrucât termenul din greacă pentru ales
(Eklekte, „Electa") ar putea fi înţeles ca
nume   substantiv   propriu   iar   termenul
„doamnă"   ca   o   formulă   de   adresare:
„Doamna Electa."
2	(v. 3) Textul critic (NU) şi cel majori-
tar (M) spun: „noi". Cuvintele din greacă
pentru voi/noi, pentru pe voi/pe noi şi al
vostru/al nostru se deosebesc  unele de
altele doar printr-o literă, de unde şi proble-
mele întâmpinate de cei care au copiat
manuscrisele. (Vezi, de pildă, v. 8, unde
textul NU redă varianta voi nu noi.)
i (v. 7) Vezi Introducerea la Coloseni,
unde este tratat gnosticismul.
4	(v. 9) Textul NU: „o ia înainte" sau
progresează" (proagön), în loc de trans-
gresează." iparabainön) din TR şi textul
majoritar.
5	(v. 10,11) C.F.Hogg, What Saith the
Scripture? („Ce spune Scriptura?"), pg.143.
BIBLIOGRAFIE
Vezi Bibliografia de la sfârşitul comen-
tariului asupra lui 1 loan.

A TREIA EPISTOLA A LUI IO AN
Introducere
„Pe ansamblu, această ultimă privire asupra vieţii creştine în era apostolică se
merită să fie studiată temeinic de cercetătontl [biblic]. Starea de lucruri pe care o
dezvăluie nu se apropie de cea ideală, dar constituie o mărturie a libertăţii şi vigorii
credinţei aflate in procesul maturizării."	— B. F. Westcott

I.	Locul unic în Canon
Chiar 3 loan, cea mai scurtă carte din
NT (cu un rând mai scurtă decât 2 loan, în
original), ilustrează adevărul divin potrivit
căruia: „toată Scriptura... este de folos." Ca
în 2 loan, cuvintele cheie din această epistolă
sunt: dragoste şi adevăr. Dar, spre deosebire
de 2 loan, care ne prezintă fermitatea dra-
gostei, în faptul că refuză să-i primească în
casă pe cei ce nu propovăduiesc adevărul, 3
loan ne arată tandreţea dragostei, în ajutora-
rea celor care au mers înainte cu adevărul.
II.	Paternitatea
Dovezile externe ale faptului că loan este
cel care a scris epistola 3 loan sunt similare
celor de la 2 loan. Aceste scrisori sunt atât
de scurte şi de personale încât e lesne de
înţeles de ce nu dispun de spectrul mai mare
de dovezi prezent în cazul lui 1 loan.
Origen şi Eusebiu au catalogat 3 loan
printre antilegomena sau cărţile puse sub
semnul întrebării. Clement şi Dionysius,
ambii din Alexandria, au acceptat 3 loan, ca,
de altfel. Chirii din Ierusalim. Dovezile din
Canonul Muratorian nu sunt clare în această
privinţă.
Dovezile interne pun epistola în foarte
strânsă legătură cu 2 loan şi, evident, cu 1
loan. împreună cele trei epistole se sprijină
una pe alta în privinţa autenticităţii lor.
Nu există nici un motiv care să ne deter-
mine să ne îndoim de concepţia tradiţională,
conform căreia apostolul loan este cel care a
scris 3 loan, împreună cu celelalte două

Scrisori ce i-au fost atribuite.
III.	Data
Ca în cazul lui 1 şi 2 loan, s-au propus
două date probabile ale apariţiei cărţii. Dacă
loan a redactat epistola de faţă de la Ierusa-
lim, înainte de distrugerea acelui oraş, atunci
data probabilă a apariţiei cărţii ar fi în anii
60. Mult mai răspândită printre cercetători
este însă opinia că Epistola datează dintr-o
perioadă mai târzie, când loan a trăit şi slujit
la Efes. Astfel s-a bucurat de o mare accep-
ţiune opinia conform căreia cartea a apărut
între anii 85-90.
IV.	Fondul şi tema
Fundalul istoric al acestei scurte scrisori
ne oferă o privire fugară asupra vieţii biseri-
cii în a doua jumătate a primului veac. în
doar câteva trăsături concise de pană, aposto-
lul schiţează trei personaje: Gaius, cel ospita-
lier şi duhovnicesc, Dimitrie, cel vorbit de
bine, şi Diotref, care-şi urmărea doar intere-
sele proprii şi era lipsit de dragoste. Diotref
ar putea ilustra personalitatea foarte egoistă
şi încăpăţânată ce se poate manifesta în
cadrul structurii oricărei biserici. Pe de altă
parte, el ar putea exemplifica tendinţa câte
unui bătrân de a dobândi un ascendent şi de
a-şi exercita şefia peste ceilalţi bătrâni ce-i
erau odinioară egali. Acest curent a evoluat,
ducând la formarea aşa-numitului „episcopat
monarhic" din veacul al doilea şi cele urmă-
toare, în cadrul căruia şefia este exercitată de
un supraveghetor sau episcop dominant.

SCHIŢA CĂRŢII
I. SALUTUL (v. 1-4)
II. EVLAVIOSUL GAIUS (v. 5-8)
III.	DICTATORIALUL DIOTREF (v. 9-11)
IV.	CUCERNICUL DIMITRIE (v. 12)
V. PLANUL APOSTOLULUI ŞI BENEDICŢIA SA (v. 13, 14)
1149

1150

3 loan

Comentariu

I.   SALUTUL (v. 1-4)
V. 1 Ca în a doua sa epistolă, loan se
prezintă cu termenul bătrânul, adresând
scrisoarea preaiubitului Gaius, pe care îl
iubeşte în adevăr. Deşi nu ştim dacă acesta
este acelaşi Gaius menţionat la Romani
16:23 sau cel de la Fapte 20:4, este surprin-
zător cât de multe aflăm despre el în doar
câteva versete. Mai întâi, aflăm că era un
credincios preaiubit, un om a cărui întreagă
viaţă era vorbită de bine între ceilalţi creştini.
V. 2 Dar se pare că nu o ducea prea bine
cu sănătatea trupească, întrucât loan îi urează
să fie la fel de sănătos cum este vigoarea lui
pe plan duhovnicesc. Când loan spune: Mă
rog ca în toate să-ţi meargă bine este
îndoielnic că se gândeşte la bogăţie sau
prosperitate materială. Mai degrabă, el se
referă la bunăstarea sa fizică, cum sugerează
expresia următoare: şi să fii sănătos.
Am dori noi ca starea noastră fizică să
corespundă cu cea spirituală? Ce trist e că
avem, de multe ori, mai multă grijă de trupul
nostru, decât de sufletul nostru! De aceea, F.
B. Meyer face următoarea remarcă:
Nu ar fi de dorit a se exprima urarea din versetul
2 către toţi prietenii noştri, deoarece dacă trupu-
rile lor ar trebui să corespundă cu starea suflete-
lor lor, atunci dintr-odată s-ar îmbolnăvi.1
Versetul 2 contrazice categoric învăţătura
propagată de aşa-numiţii „faith-healers"
(vindecători prin credinţă), care susţin că
orice boală este o consecinţă a păcatului din
viaţa cuiva şi că dacă cineva nu este vinde-
cat, asta se datorează faptului că nu are
credinţă. Avem aici exemplul clar al lui
Gaius, în care principiul enunţat de aceşti
„vindecători" nu se aplică, întrucât condiţia
lui spirituală era bună, dar starea sănătăţii
sale fizice nu era prea bună. Asta demon-
strează că nu se pot trage concluzii asupra
stării duhovniceşti a cuiva pornind de la
starea sa trupească.
V. 3 Apostolul a avut o mare bucurie...
când anumiţi fraţi au venit şi au mărturisit
cu privire la adevărul care era în Gaius şi că
el umblă în adevăr. Este bine să avem
adevărul în noi, dar şi mai bine este să mani-
festăm adevărul în viaţa noastră. Nu trebuie
doar să susţinem adevărul, ci trebuie să
lăsăm ca şi adevărul să ne susţină. Oamenii
preferă să vadă o predică, mai decât s-o
asculte. Nimic nu contează mai mult pentru

Dumnezeu într-o epocă a faptelor decât o
viaţă sfântă.
V. 4 Atât de important a fost acest lucru
pentru loan încât el a putut afirma: „Eu n-
am bucurie mai mare decât să aud despre
copiii mei că umblă în adevăr." Poate că
cei mai mulţi dintre noi credem că a câştiga
suflete este cea mai mare bucurie din viaţa
creştinului şi, într-adevăr, este minunat să
vedem bărbaţi şi femei strămutaţi din împă-
răţia întunericului în împărăţia Fiului iubirii
Sale. Dar cine poate cântări durerea de a-i
vedea pe cei ce au mărturisit odată că sunt
mântuiţi, revenind acum la fostul lor fel de
trai? Este ca scroafa ce s-a tăvălit din nou în
noroi şi ca câinele ce a revenit Ia ceea ce a
vomitat. Pe de altă parte, ce mare bucurie
este să vedem copiii noştri în credinţă îna-
intând în Domnul, din har în har. Din nou,
aceasta subliniază importanţa continuării
lucrului cu cei ce au făcut primul pas, răs-
punzând la apelurile din cadrul evangheli-
zărilor noastre.
II. EVLAVIOSUL GAIUS (v. 5-8)
V. 5 Gaius şi-a găsit o plăcere deosebită
în a-şi deschide larg uşa locuinţei sale celor
care ieşiseră să vestească evanghelia. El a
manifestat această ospitalitate deosebită nu
doar celor pe care-i cunoştea, ci şi străini-
lor.2 loan spune că Gaius a fost credincios în
această slujbă. Deducem din NT că ospitali-
tatea este deosebit de importantă înaintea lui
Dumnezeu. Când oferim ospitalitate copiilor
Domnului este ca şi când L-am găzdui pe
însuşi Domnul Isus Cristos (Mat. 25:40). Pe
de altă parte, eşecul de a-i găzdui pe slujito-
rii Săi este privit ca echivalând cu eşecul de
a-L găzdui chiar pe El (Mat. 25:45). Prin
ospitalitatea oferită străinilor, „unii... au
găzduit, fără să ştie, pe îngeri" (Ev. 13:2).
Mulţi pot mărturisi că prin practicarea ospi-
talităţii, nişte mese simple au fost transfor-
mate în sacramente (Luca 24:29-35), copiii
au fost convertiţi şi familii întregi s-au apro-
piat mai mult de Domnul.
V. 6 Se primesc răsplăţi pentru atari
fapte. Bunătatea lui Gaius a fost cunoscută
întregii biserici. Dar, şi mai mult, numele său
este înscris pe veci în Cuvântul Sfânt al lui
Dumnezeu, ca unul care şi-a deschis casa şi
inima. Şi, chiar mai mult decât atâta, Gaius
va fi răsplătit la Scaunul de Judecată al Iui
Cristos pentru că „cine primeşte un profet în
numele unui profet va primi răsplata unui

3 loan

1151

profet" (Mat. 10:41). El se va împărtăşi din
răsplata tuturor acelor predicatori pe care i-a
găzduit. Este un lucru pe care nu trebuie să-1
scăpăm din vedere în legătură cu cei ce nu
ştiu sau nu pot să predice: Tu poţi primi
răsplata unui predicator, arătându-ţi ospitali-
tatea faţă de predicatori, în Numele Domnu-
lui. Dumnezeu va răsplăti toate faptele bune!
Bunătatea Lui va încununa bunătatea oame-
nilor.
în acest punct, loan îi aminteşte lui Gaius
că bine va face să îngrijească de călătoria lor
într-un chip vrednic de Dumnezeu. A se
îngriji de călătoria lor înseamnă nu doar a-şi
lua rămas bun de la ei cu dragoste, ci a le
asigura cele trebuincioase pentru drum.
Desigur, asta ne pune în faţă un standard
foarte ridicat de urmat, în timp ce şi noi
împărţim bunurile noastre materiale cu cei ce
predică şi predau Cuvântul lui Dumnezeu.
V. 7 Se invocă un motiv special pentru
care Gaius trebuie să le vină în ajutor acestor
evanghelişti itineranţi: Pentru că ei au
plecat în Numele Lui, fără să primească
nimic de la cei dintre Neamuri. Oamenii
aceştia au depins exclusiv de Domnul, aştep-
tând ca El să le pună la dispoziţie cele nece-
sare, refuzând să accepte sprijin din partea
celor neconvertiţi. Căci dacă ar fi procedat
aşa, ar fi lăsat să se înţeleagă că Stăpânul lor
ar fi prea sărac să se îngrijească de nevoile
lor. De asemenea, le-ar fi dat celor nemântu-
iţi un fals temei să se bizuie pe propria lor
presupusă neprihănire. Ce mustrare aduce
acest verset metodelor de „strângere de
fonduri" practicate în creştinătatea din zilele
noastre! In acelaşi timp, ar trebui să ne
amintească despre obligaţia pe care o avem
faţă de acei slujitori ai Domnului care ies în
lume prin credinţa în Dumnezeul cel viu şi
care nu aduc nevoile lor Ia cunoştinţa nimă-
nui, decât a Domnului.
V. 8 Noi, deci, suntem datori să pri-
mim bine pe unii ca aceştia, ca să fim
împreună lucrători cu adevărul. A-i pri-
mi înseamnă a face tot posibilul pentru a-i
ajuta, căci atunci când procedăm aşa, ajutăm
adevărul să propăşească.
III. DICTATORIALUL DIOTREF
(v.9-11)
V. 9 Se pare că loan îi scrisese bisericii
pe această temă, dar scrisoarea a fost inter-
ceptată de un om, pe nume Diotref, care
avea o părere exagerat de înaltă despre
importanţa sa. Era, practic, un dictator în
adunare. Păcatul lui consta în mândria sa, în

eul său exacerbat şi în gelozia sa violentă
faţă de ceea ce considera el drept propriile
sale drepturi — pe care negreşit el le va fi
apărat sub motivaţia de autonomie a bisericii
locale. Diotref uitase că Cristos este Capul
bisericii — dacă a ştiut vreodată acest lucru!
El uitase că Duhul Sfânt este Vicarul sau
Reprezentantul lui Cristos în cadrul bisericii.
Nici un om nu are dreptul de a-şi asuma
conducerea, de a lua decizii, de a primi sau
de a refuza să primească. O atare conduită
este papism şi Dumnezeu o urăşte. Negreşit
Diotref şi-a scuzat purtarea pe temeiul faptu-
lui că el lupta pentru interesele bisericii. Dar
asta a fost, desigur, o minciună! El producea
daune nespus de mari adevărului refuzând
să-1 primească pe apostol, sub pretextul că
este „credincios" lui Dumnezeu. Şi nu numai
pe loan, ci şi pe alţi credincioşi îi refuza.
V. 10 Nu numai că a refuzat să-i pri-
mească pe aceşti credincioşi adevăraţi, ci i-a
excomunicat pe cei care i-au primit. Omul
acesta a fost o fiinţă avidă după putere,
defăimându-i pe slujitorii adevăraţi ai lui
Dumnezeu cu cuvinte rele. loan îşi va aduce
aminte de el cu ocazia următoarei vizite la
acea adunare! Asemenea papi autoprocla-
maţi nu pot suferi să fie condamnaţi pe faţă
de cuvântul lui Dumnezeu. Rămânerea lor la
putere depinde de întruniri secrete şi de
domnia terorii şi intimidării.
V. 11 Gaius este îndemnat să se îndepăr-
teze de asemenea purtări rele şi să urmeze
ceea ce este bine. Faptele bune sunt dovada
că cineva are părtăşie cu Dumnezeu. Aşa
stând lucrurile, apostolul pare să arunce
grave îndoieli asupra stării spirituale a lui
Diotref.
IV.	CUCERNICUL DIMITRIE (v. 12)
Poate că Dimitrie a fost purtătorul aces-
tei scrisori. în orice caz, el avut parte de o
bună mărturie din partea tuturor şi din partea
adevărului însuşi. F. B. Hole spune:
Observaţi că nu el a dat mărturie despre adevăr,
ci adevărul a mărturisit despre el. Nu Dimitrie a
fost etalonul după care s-a probat adevărul, ci
adevărul a fost etalonul după care a fost măsurat
acest om. Şi, după ce a fost pus la încercare, a
fost găsit aprobat.4
V.	PLANUL APOSTOLULUI ŞI
BENEDICŢIA SA (v. 13,14)
loan îşi încheie această epistolă cam în
acelaşi mod în care şi-a încheiat a doua
epistolă — amânând discuţia până când va

1152

3 loan

putea să se revadă faţă în faţă cu credincio-
şii, îi suntem îndatoraţi pentru aceste scri-
sori, care ne permit să aruncăm o privire
asupra vieţii din primele zile ale creştinismu-
lui, dându-le, în acelaşi timp, copiilor lui
Dumnezeu îndrumări nemuritoare. Curând
vom sta de vorbă faţă în faţă cu apostolul, în
cer, şi atunci vom înţelege mai deplin even-
tualele neclarităţi din revelaţia divină.
NOTE FINALE
'(V. 2) F. B. Meyer, Through the Bible
Day bv Day („Parcurgând Biblia zi de zi"),
VII:164, 165.

2(V. 5) Textul critic (NU) conţine varian-
ta: „în mod special (touto în greacă; textual:
„acesta") străinilor.
3(V. 8) Textul NU spune: „susţin" (hupo-
lambanein), mai degrabă decât „primesc"
{apolambanein) din versiunea TR şi din
textul majoritar.
4(V. 12) F. B. Hole. Nu dispunem de altă
documentaţie.
BIBLIOGRAFIE
Vezi Bibliografia de la sfârşitul comenta-
riului asupra lui 1 loan.

EPISTOLA LUI IUDA
Introducere
„ O epistolă cu puţine rânduri, dar plină de cuvinte măreţe ale harului ceresc."
— Origen

I. Locul unic în Canon
După cum Luca începe istoria creştină
cu Faptele Apostolilor, Iuda este ales să scrie
penultima carte din NT, supranumită, pe
drept, „Faptele Apostaţilor." Iuda ar fi prefe-
rat să scrie despre credinţa comună, împărtă-
şită cu cititorii săi, dar învăţăturile false
deveniseră atât de răspândite încât a fost
constrâns să aştearnă în scris un apel, „să
luptaţi cu stăruinţă pentru credinţa care a fost
dată sfinţilor odată pentru totdeauna."
Iuda spune lucrurilor pe nume! El înlătură
orice paravan, în efortul său de a-i demasca
pe acei notorii eretici, alegându-şi exemple
din natură, din VT şi din tradiţia iudaică
(Enoh) pentru a-i trezi pe credincioşi la
realitate.
in pofida limbajului său aspru, epistola
este o capodoperă de construcţie, presărată
cu triade (de ex., cele trei rele din v. 11).
Tablourile în care sunt prezentaţi apostaţii
sunt vii şi cu neputinţă de dat uitării.
Biserica este pe veci îndatorată lui Iuda
pentru minunata benedicţie de la sfârşitul
scrisorii. O fi epistola sa scurtă, dar este de
mare trebuinţă în aceste zile de tot mai
adâncă apostazie.
H. Paternitatea
Dovezile externe
în pofida scurtimii sale, faptului că recur-
ge la materiale necanonice şi că nu este
scrisă de un apostol (v. 17), paternitatea
cărţii Iuda este mai bine atestată în ce priveş-
te dovezile externe decât 2 Petru.
Hennas, Polycarp şi probabil Athenago-
ras folosesc materiale împrumutate din
această epistolă. Terţulliam în mod concret
se referă Ia pomenirea de către Iuda a nume-
lui lui Enoh. Eusebiu aşează Iuda în rândul
cărţilor discutabile (antilegomena). Canonul
Muratorian citează cartea Iuda ca fiind au-
tentică.

Dovezile interne
Iuda (Yehudah, în ebraică) era un nume
foarte des întâlnit la evrei. Din cei şapte Iuda
din NT, au fost enumeraţi trei care ar fi putut
fi: „Iuda... fratele lui Iacov", cel care a scris
această epistolă.
1.	Apostolul Iuda (dar nu Iscarioteanul,
cel care s-a sinucis). întrucât versetul 17
face, aparent, distincţie între scriitor şi apos-
toli, şi, întrucât, şi-ar consolida poziţia dacă
ar pretinde că este apostol, el este un candi-
dat improbabil.
2.	Iuda, un lider trimis în Antiohia, îm-
preună cu Pavel, Barnaba şi Sila (Fapte
15:22). Este o posibilitate, dar nu există
dovezi care să-1 lege pe acest om de epistola
de faţă.
3.	Iuda, fratele vitreg mai tânăr al Dom-
nului şi frate cu Iacov (vezi introducerea la
cartea Iacov). El este candidatul cel mai
probabil, având în comun cu Domnul Isus şi
cu Iacov tendinţa de a recurge la ilustraţii din
natură şi folosirea unui stil viu, bine nuanţat.
Noi acceptăm acest punct de vedere.
Asemenea fratelui său Iacov, Iuda a fost
prea modest pentru a exploata relaţia sa
naturală cu Mântuitorul. La urma urmelor,
ceea ce contează este relaţia spirituală cu
Domnul Isus. Oare nu a spus Cristos: „Orici-
ne face voia Tatălui Meu din cer este fratele
Meu şi sora Mea şi mama Mea" (Mat.
12:50)? Cu alt prilej, El ne-a învăţat că este
mai binecuvântat a asculta cuvântul lui
Dumnezeu şi a-1 împlini decât a fi o rudenie
de sânge a Sa (Luca 11:27, 28). Asemenea
lui Iacov, Iuda şi-a luat locul de „rob". întru-
cât ambii fraţi nu au crezut în fratele lor
vitreg divin decât după înviere, acesta a fost
duhul adecvat pe care se cuvenea să-1 adopte
ei. Iuda a fost căsătorit şi şi-a luat cu sine
soţia în turneele itinerante de predicare pe
care Ie-a efectuat (1 Cor. 9:5). Nepoţii lui
Iuda au fost aduşi înaintea împăratului Do-
miţian în anii 90, sub acuzaţia că sunt creş-
tini. Văzându-le mâinile bătătorite de munca

1153

1154

Iuda

câmpului, împăratul i-a eliberat pe dată,
considerându-i evrei inofensivi.
III.	Data
Dacă Petru s-a folosit de Iuda, sau dacă
Iuda a adaptat 2 Petru (sau ambii au recurs Ia
o sursă comună) continuă să formeze obiec-
tul unor dezbateri. Asemănările dintre cele
două cărţi sunt prea mari pentru a fi pure
coincidenţe. întrucât Petru scris în a doua sa
epistolă (2:1 şi 3:3) că „vor fi" învăţători
falşi şi batjocoritori, iar Iuda spune că atari
oameni „s-au strecurat deja" (v. 4), este
probabil că Iuda este cel care a scris la o dată
mai târzie. Data apariţiei cărţii ar putea fi
plasată, probabil, între anul 67 şi 80. întrucât
Iuda nu menţionează deloc distrugerea Ieru-
salimului (din anul 70, d.Cr.), aceasta ar
putea sugera că în momentul redactării
epistolei evenimentul nu se produsese încă,
data apariţiei trebuind atunci să fie plasată
cel mai probabil între anul 67 şi 70. Ar putea
însemna şi aceea că evenimentul s-a produs
deja cu destul de mult timp în urmă (dacă
Iuda a fost scrisă în anul 80 sau chiar 85 —
admiţând că Iuda a trăit atât de mult). O altă
posibilitate este că evenimentul continua să
fie prea traumatic pentru ca un creştin evreu
cu multă sensibilitate să-1 dea ca exemplu.
IV.	Fondul şi tema
Iuda se ocupă de problema apostaziei,
încă de pe vremea sa, biserica fusese infiltra-
tă de aceşti Quisling! religioşi, de oameni
care se dădeau slujitori ai lui Dumnezeu, dar,
în realitate, erau duşmani ai crucii lui Cris-
tos. Scopul urmărit de Iuda este de a-i de-
masca pe aceşti trădători şi de a descrie
pierzarea de care vor avea în cele din urmă
parte.
Un apostat este cel care se pretinde a fi
un credincios adevărat, dar care, în realitate,
nu s-a născut niciodată din nou. El poate fi
botezat şi chiar participa la toate privilegiile
părtăşiei unei biserici creştine locale. Dar
după o vreme el va renunţa de bună voie la
credinţa creştină şi cu maliţiozitate se va
lepăda de Mântuitorul. Va tăgădui Dumneze-
irea lui Cristos, lucrarea Sa de răscumpărare
înfăptuită la Calvar, învierea Sa cu trupul sau
alte doctrine de bază ale creştinismului.
Aici nu se pune deloc problema alunecă-
rii de la credinţă; din capul locului, apostatul
nu a fost convertit niciodată. El nu are nici
un fel de remuşcări cu privire la faptul că a
respins cu bună ştiinţă singura cale de mân-
tuire lăsată de Dumnezeu. El s-a împietrit în

necredinţa sa şi s-a opus cu încrâncenare
Cristosului lui Dumnezeu.
Apostazia nu este doar o chestiune de
tăgăduire a Mântuitorului. Căci de asta s-a
făcut vinovat şi Petru. Petru a fost credincios
adevărat, care a cedat sub presiunile unei
crize. Dar el L-a iubit cu adevărat pe Dom-
nul şi a demonstrat realitatea credinţei sale
prin pocăinţa şi refacerea sa ulterioare.
Iuda Iscarioteanul a fost un apostat. El
s-a declarat ucenic; a călătorit în prezenţa
Domnului Isus circa trei ani. Ba chiar a slujit
în funcţia de casier al echipei, dar în cele din
urmă şi-a dat arama pe faţă, dezvăluindu-şi
adevărata natură, prin faptul că L-a vândut
pe Domnul pentru treizeci de arginţi.
Apostazia este un păcat ce duce la moar-
te, fiind situat dincolo de responsabilitatea
rugăciunilor credincioşilor (1 loan 5:16b).
Este imposibil să-1 reînnoieşti pe un apostat
şi să-1 aduci la pocăinţă, întrucât el îl răstig-
neşte pentru el pe Fiul lui Dumnezeu şi-L
face de ruşine pe faţă (Ev. 6:6). Pentru cei ce
păcătuiesc astfel, după ce au primit cunoştin-
ţa adevărului, „nu mai rămâne nici o jertfa
pentru păcate, ci doar o aşteptare sigură şi
înfricoşată a judecăţii şi văpaia unui foc care
va mistui pe potrivnici" (Ev. 10:26, 27).
Seminţele apostaziei au fost deja sădite
în biserica primară. Pavel i-a prevenit pe
bătrânii bisericii din Efes că după plecarea
lui aveau să vină lupi sălbatici, care nu vor
cruţa turma şi că dintre ei înşişi se vor ridica
oameni care vor rosti lucruri perverse, pentru
a-i atrage după ei pe ucenici (Fapte 20:29,
30). în prima sa Epistolă, loan s-a referit la
aceşti anticrişti care fuseseră în părtăşia
creştină dar care şi-au dovedit nerealitatea
prin faptul că au ieşit din ea, adică, şi-au
abandonat credinţa (1 loan 2:18, 19).
La 2 Tesaloniceni 2:2-4 aflăm că în
perioada premergătoare Zilei Domnului va fi
o mare apostazie. După câte înţelegem noi,
aceasta va fi succesiunea:
Mai întâi, Domnul va veni în văzduh ca
să ia biserica şi s-o ducă în casa Tatălui
(loan 14:1-3; I Tes. 4:13-18).
Apoi se va produce o lepădare în masă a
creştinilor „doar cu numele", care vor fi fost
lăsaţi aici jos pe pământ.
Apoi omul păcatului îşi va face debutul
public pe arena mondială.
Apoi va începe Ziua Domnului — pe-
rioada de şapte ani a Marii Strâmtorări sau
Tribulaţia.
Omul păcatului va fi arhi-apostatul —
care nu numai că se va opune lui Cristos, ci

Iuda

1155

va pretinde ca oamenii să i se închine lui ca
lui Dumnezeu.
Petru zugrăveşte un portret detaliat al
învăţătorilor falşi apostaţi care se vor ridica
în zilele de pe urmă (2 Pet. 2). într-unele
privinţe, descrierea sa conţine paralele foarte
apropiate cu descrierea pe care o face Iuda.
Asemănarea se poate observa din compara-
rea următoarelor versete:
Iuda	2 Petru
v.4	2:1-3
v. 7	2:6
v. 8	2:10
v. 9	2:11
v. 10	2:12
v. 16	2:18
Dar în realitate deosebirile dintre cele două
seturi de pasaje sunt mai semnificative decât
asemănările. Iuda nu aminteşte deloc de
Noe, de potop sau de Lot. Petru omite orice
referire la israeliţii care au fost izbăviţi din
Egipt, de Mihail, Cain, Core sau de profeţia

lui Enoh. El nu oferă atâtea informaţii despre
îngerii care au păcătuit câte oferă Iuda. El
spune că aceşti învăţători falşi îl tăgăduiesc
pe Stăpânul care i-a cumpărat, pe când Iuda
oferă detalii suplimentare, afirmând că ei
„schimbă în desfrânare harul Dumnezeului
nostru şi tăgăduiesc pe singurul Domn Dum-
nezeu şi pe Domnul nostru Isus Cristos"
(Iuda 4).
Aşadar, în loc să concepem cele două
capitole paralele drept copii produse cu
hârtia de indigo, trebuie să ne dăm seama că
Duhul Sfânt a ales materiale care să cores-
pundă scopului Său în fiecare caz, şi că cele
două capitole nu se întrepătrund atât de mult
cât s-ar părea la prima vedere. Cei care au
studiat cele patru evanghelii şi au comparat
Efeseni cu Coloseni îşi dau seama că Duhul
lui Dumnezeu nu Se repetă niciodată fără
rost. Există înţelesuri spirituale îndărătul
asemănărilor şi al deosebirilor. Ne trebuie
doar ochi ca să le vedem.

SCHIŢA CĂRŢII
I. SALUTUL (v. 1,2)
II. DEMASCAREA APOSTAŢILOR (v. 3-16)
III.	ROLUL CREDINCIOSULI ÎN MIJLOCUL APOSTAZIEI (v. 17-23)
IV.	MINUNATA BENEDICŢIE (v. 24, 25)
Comentariu

I.   SALUTUL (v. 1, 2)
V. 1 Dumnezeu S-a folosit de un nepri-
hănit ca Iuda pentru a-i demasca pe apos-
taţi, dintre care, un alt Iuda, Iscarioteanul, a
fost un exemplu concludent. Tot ce ştim
sigur cu privire la bunul Iuda este că a fost
un rob al lui Isus Cristos, şi frate al lui
lacov.
în cuvântul introductiv al scrisorii sale.
Iuda oferă trei desemnări care sunt valabile
pentru toţi credincioşii. Ei sunt chemaţi,
sfinţiţi1 de Dumnezeu Tatăl şi păstraţi în
Isus Cristos. Dumnezeu i-a chemat pe a-
ceştia din lume, prin evanghelie, ca să fie ai
Lui. Ei sunt puşi deoparte de Dumnezeu ca
să fie poporul special şi curat al lui Dumne-
zeu. Şi ei sunt păstraţi în chip minunat de
pericole, de vătămare, de întinare şi de
condamnare, până când, în cele din urmă,
vor fi introduşi în sala tronului, să-L vadă
pe Rege în toată splendoarea Sa.

V. 2 Iuda le doreşte cititorilor săi îndu-
rare, pace şi dragoste. Salutul este deose-
bit de adecvat pentru cei care erau confrun-
taţi cu atacurile furibunde ale cejor care
urmăreau subminarea credinţei lor. îndura-
re înseamnă mângâierea plină de compasiu-
ne a lui Dumnezeu şi grija Sa caldă pentru
sfinţii Săi încercaţi în vremuri de conflict şi
stres. Pacea este seninătatea şi încrederea
care decurg din bizuirea pe cuvântul lui
Dumnezeu şi privirea dincolo de împreju-
rări la Cel care învinge toate împrejurările,
impunându-Şi suveranitatea, în scopul
împlinirii planurilor Sale. Dragostea este
îmbrăţişarea nemeritată pe care o acordă
Dumnezeu copiilor Săi dragi — acea afec-
ţiune superlativă care trebuie împărtăşită cu
alţii.
El doreşte ca aceste trei binecuvântări să
le fie înmulţite. Nu date cu târâita, ci
înmulţite!

1156

Iuda

II. DEMASCAREA APOSTAŢILOR
(v. 3-16)
V. 3 Iuda intenţionase iniţial să scrie
despre glorioasa mântuire care este avuţia
comună a tuturor credincioşilor. Dar Duhul
lui Dumnezeu 1-a influenţat în aşa măsură
pe acest scrib predat încât el a sesizat o
schimbare de direcţie. Prin urmare, nu s-a
mai mulţumit cu un simplu eseu doctrinar,
ci şi-a dat seama că trebuie să compună un
apel fierbinte care să-i întărească pe cititori.
Ei trebuiau să fie mişcaţi ca să se lupte cu
râvnă pentru credinţă. Asta pentru că se
lansau atacuri asupra depozitului sacru de
adevăr creştin şi deja fuseseră dezlănţuite
încercări furibunde de a distruge marile
doctrine de bază. Prin urmare, copiii lui
Dumnezeu trebuiau să adopte o poziţie tare,
necompromiţătoare, de apărare a inspiraţiei,
infailibilităţii, autorităţii şi suficienţei Cu-
vântului Sfanţ al lui Dumnezeu.
Dar, Iuptându-se pentru credinţă, credin-
ciosul trebuie să vorbească şi să acţioneze
ca un creştin. Cum a scris şi Pavel: „Robul
Domnului nu trebuie să se certe, ci să fie
blând cu toţi, în stare să-i înveţe pe toţi,
plin de îngăduinţă răbdătoare" (2 Tim.
2:24). El trebuie să se lupte fără sfadă şi să
mărturisească fără ca mărturia lui să fie
ruinată.
Noi ne luptăm cu stăruinţă pentru cre-
dinţa care a fost dată sfinţilor odată
pentru totdeauna. Observaţi acest lucru!
Nu „odată ca niciodată" ci odată pentru
totdeauna. Cu alte cuvinte corpul de învă-
ţătură este complet. Canonul este definiti-
vat. Nu se mai poate adăuga nimic. „Dacă
este nouă, nu e adevărată, iar dacă este
adevărată, atunci nu mai e nouă." Când un
învăţător pretinde că are o revelaţie care
este mai presus şi dincolo de ceea ce găsim
scris în biblie, noi o respingem imediat, fără
alte comentarii. Credinţa a fost dată şi noi
nici nu avem nevoie, nici nu luăm seama la
orice altceva. Acesta este răspunsul dat de
noi la liderii cultelor deraiate, care vin cu
cărţile lor pe care le aşează pe acelaşi loc
de autoritate cu cel al Scripturilor.
V. 4 Natura ameninţării este dezvăluită
în versetul 4. Părtăşia creştină era invadată
de elemente subsersive. Anumiţi oameni se
strecuraseră înăuntru pe furiş. Era o miş-
care subterană de amăgire şi subminare.
Aceşti reprezentanţi ai coloanei a cincea
au fost de mult rânduiţi pentru condam-
narea aceasta. Asta pare să spună că Dum-
nezeu i-ar fi ales pe aceşti indivizi ca să fie

condamnaţi. Dar nu acesta este sensul
adevărat al pasajului. Biblia nu ne învaţă
nicăieri că vreunii ar fi aleşi să fie condam-
naţi. Când oamenii sunt mântuiţi, asta se
face prin harul suveran al lui Dumnezeu.
Dar când în cele din urmă se pierd, asta se
datorează propriului lor păcat şi neascultării
lor.
Sintagma aceasta ne învaţă că condam-
narea apostaţilor a fost stabilită cu mult
timp în urmă. Dacă oamenii aleg să se
îndepărteze de credinţa creştină, atunci
condamnarea lor este totuna cu aceea a
israeliţilor necredincioşi în pustie, cu a
îngerilor răzvrătiţi şi cu a sodomiţilor. Ei nu
sunt predestinaţi să cadă, ci, odată ce devin
apostaţi prin propria lor opţiune, ei înfruntă
pedeapsa predeterminată pentru toţi aposta-
ţii.
Două trăsături proeminente ale acestor
persoane nelegiuite sunt: comportarea lor
depravată şi doctrina coruptă la care aderă,
în privinţa comportării lor, ei schimbă
harul Iui Dumnezeu în desfrânare. Ei de-
naturează libertatea creştină, făcând din ea
libertinism şi pervertesc libertatea de a sluji,
transformând-o în libertatea de a păcătui. In
doctrina lor, ei tăgăduiesc pe singurul
nostru Domn2 Dumnezeu şi pe Domnul
nostru Isus Cristos. Ei tăgăduiesc dreptul
Său absolut de a domni, dumnezeirea Lui.
moartea Lui în locul nostru, învierea Lui —
de fapt, ei tăgăduiesc însăşi doctrina esen-
ţială a Persoanei şi lucrării Sale. Pe când
fac paradă de o largă liberalitate în dome-
niul spiritual, ei se opun cu înverşunare şi
pe plan dogmatic evangheliei, valorii scum-
pului sânge al lui Cristos şi realităţii potrivit
căreia El este singura cale de mântuire.
Cine sunt aceşti oameni? Sunt pretinşi
vestitori ai evangheliei. Ei deţin poziţii de
conducere în cadrul creştinătăţii. Unii sunt
episcopi sau membrii ai consiliilor biseri-
ceşti sau profesori de seminar. Dar cu toţii
au în comun acest lucru: se împotrivesc
Cristosului Bibliei, după ce şi-au inventat
un „Cristos" liberal3 sau neo-ortodox4,
văduvit de gloria, maiestatea, stăpânirea şi
autoritatea adevăratului Cristos.
V. 5 Nu există nici cea mai mică îndo-
ială cu privire la atitudinea lui Dumnezeu
faţă de aceşti apostaţi, pe care El a revelat-
o, nu o dată, în VT. Iuda vrea acum să le
reamintească cititorilor săi de trei asemenea
exemple: israeliţii necredincioşi, îngerii care
au păcătuit şi locuitorii Sodomei şi Gomo-
rei.

Iuda

1157

Primul exemplu este cel al Israelului în
pustie: Domnul, după ce a scos un popor
din ţara Egiptului, pe urmă a nimicit pe
cei care n-au crezut (vezi Num. 13, 14; 1
Cor. 10:5-10). Dumnezeu făgăduise poporu-
lui Israel ţara Canaanului. în făgăduinţa
aceea s-a aflat toată învrednicirea de care
au avut trebuinţă. Dar ei au acceptat veştile
rele aduse de iscoade la Cadeş şi s-au
răzvrătit împotriva Domnului. în consecinţă,
toţi bărbaţii aceia care aveau de la douăzeci
de ani în sus când au părăsit Egiptul au
pierit în pustie, cu excepţia lui Caleb şi
Iosua (vezi Ev. 3:16-19).
V. 6 Al doilea exemplu de răzvrătire şi
apostazie este cel al îngerilor care au păcă-
tuit. Tot ce ştim sigur despre ei este că nu
şi-au păstrat domeniul care le-a fost reparti-
zat, că şi-au părăsit locuinţa şi că acum sunt
ţinuţi în lanţuri veşnice sub întuneric pentru
judecata lor finală.
Din Scriptură pare să reiasă că au exis-
tat cel puţin două apostazii ale îngerilor.
Una a fost atunci când Lucifer a căzut,
cădere ce pare să fi angrenat şi căderea
unei oşti de fiinţe angelice, care s-au alătu-
rat rebeliunii sale. Aceşti îngeri căzuţi nu
sunt legaţi în prezent. Diavolul şi demonii
lui promovează în prezent în mod febril un
război împotriva Domnului şi a copiilor Săi.
Cealaltă apostazie de îngeri este cea la
care se referă Iuda şi Petru (2 Pet. 2:4).
Există o mare diversitate de opinii în rândul
cercetătorilor Bibliei cu privire la eveni-
mentul care este avut aici în vedere. Ceea
ce sugerăm noi este un punct de vedere
personal, nu o aserţiune dogmatică de fapt.
Noi credem că Iuda se referă la ceea ce
se găseşte consemnat la Geneza 6:1-7. Fiii
lui Dumnezeu şi-au părăsit starea lor adec-
vată de fiinţe îngereşti, coborându-se pe
pământ în chip uman şi căsătorindu-se cu
fiicele oamenilor. Această unire maritală a
fost contrară ordinii stabilite de Dumnezeu,
constituind o abominaţie pentru El. în
versetul 4 am putea găsi o sugestie conform
căreia aceste căsnicii nefireşti au produs
odrasle de o extraordinară forţă şi răutate.
Dacă acest lucru este adevărat sau nu, este
limpede că lui Dumnezeu I-a produs o
nespus de mare neplăcere această răutate a
omului din această perioadă şi S-a hotărât
să distrugă pământul printr-un potop.
Există trei obiecţii în calea acceptării
acestei concepţii: (1) Pasajul din Geneza nu
îi menţionează pe îngeri, ci spune doar: „fiii
lui Dumnezeu". (2) îngerii sunt fiinţe ase-

xuale. (3) îngerii nu se căsătoresc.
Este adevărat că nu sunt amintiţi concret
îngerii, dar tot atât de adevărat este că
termenul: „fiii lui Dumnezeu" se referă la
îngeri în limbile semitice (vezi Iov 1:6;
2:1).
Nu se afirmă nicăieri în Biblie că îngerii
sunt asexuali. Uneori îngerii au apărut pe
pământ în chip uman, având mădulare
omeneşti şi apetituri omeneşti (Gen. 18:2,
22; comparaţi cu 19:1, 3-5).
Biblia nu spune că îngerii nu se căsăto-
resc, ci doar că în cer ei nici nu se însoară,
nici nu se mărită (Mat. 22:30).
Indiferent care este incidentul istoric
care se ascunde îndărătul versetului 6, ideea
importantă care trebuie subliniată este faptul
că aceşti îngeri şi-au părăsit sfera pe care
le-o repartizase Dumnezeu, fiind acum în...
lanţuri şi în întuneric până la vremea când
îşi vor primi sentinţa finală de pierzare.
V. 7 A treia apostazie din VT pe care o
aminteşte Iuda este aceea a Sodomei şi
Gomorei şi a cetăţilor din jurul lor (Gen.
18:16-19:29). Cuvintele introductive Tot
aşa arată că păcatul Sodomei a avut trăsă-
turi în comun cu cel comis de îngeri. A fost
o imoralitate grosolană, cu totul şi cu totul
împotriva firii, o urâciune înaintea lui Dum-
nezeu.
Păcatul concret de perversiune este
discutat de Pavel la Romani: „căci femeile
lor au schimbat întrebuinţarea firească a lor
într-una care este împotriva firii; tot astfel
şi bărbaţii au părăsit întrebuinţarea firească
a femeii, s-au aprins în poftele lor unii
pentru alţii, bărbaţi cu bărbaţi făptuind
lucruri ruşinoase şi primind în ei înşişi plata
cuvenită pentru rătăcirea lor" (Rom. 1:26b,
27). Bărbaţii din Sodoma, Gomora, Adma
şi Ţeboim au fost cu totul dedaţi la homo-
sexualitate. Păcatul respectiv este descris
aici cu cuvintele: au umblat după trup
străin, aceasta însemnând că este complet
contrar ordinii naturale lăsate de Dumnezeu.
Să fie oare o simplă coincidenţă faptul
că mulţi apostaţi din vremea noastră se
situează în fruntea curentului celor care iau
apărarea în public homosexualităţii, organi-
zând campanii de sprijin, pentru ca ea să fie
legalizată, atâta timp cât actul este comis
între adulţi consimţători?
Pentru toţi aceşti libertini cetăţile Sodo-
ma şi Gomora sunt date ca exemplu de
suferinţă a pedepsei focului veşnic. Ultima
sintagmă: focul veşnic nu poate însemna că
focul care a distrus cetăţile nelegiuite ar fi

1158

Iuda

etern, ci, mai degrabă, că în efectul extraor-
dinar de profund al forţei pe care o va
avea, el înfăţişează pedeapsa veşnică de
care vor avea parte toţi rebelii.
V. 8 Iuda revine acum la tema apostaţi-
lor din vremea de acum, lansându-se într-o
descriere a păcatelor lor, a condamnării de
care vor avea parte, a corespondenţelor din
natură, a pierzării lor şi a cuvintelor şi
faptelor lor nelegiuite (v. 8-16).
Mai întâi, chestiunea păcatelor lor. Prin
visele lor, ei întinează trupul. Viaţa gându-
rilor lor este poluată. Trăind într-o lume a
fanteziilor întinate, în cele din urmă ei
găsesc împlinirea visurilor lor de imoralitate
sexuală, întocmai cum s-a întâmplat şi cu
bărbaţii din Sodoma.
Ei resping autoritatea. Ei sunt nişte
răzvrătiţi împotriva lui Dumnezeu şi împo-
triva instituţiilor de stat. Te poţi baza pe ei
să promoveze legi care să tolereze fărădele-
gea şi să încurajeze anarhia. Numele lor
figurează pe listele organizaţiilor care şi-au
propus răsturnarea guvernului.
Ei vorbesc de rău demnitarii îngereşti.
Pentru ei nu are importanţă faptul că „Nu
este nici o autoritate care să nu fie de la
Dumnezeu şi autorităţile care există sunt
rânduite de Dumnezeu" (Rom. 13:1b). Ei
batjocoresc porunca divină: „Să nu blestemi
pe mai-marele poporului tău" (Ex. 22:28).
Ei vorbesc dispreţuitor şi plini de venin
împotriva autorităţii, fie divine, fie angelice,
fie omeneşti.
V. 9 în această privinţă, ei îşi permit
libertăţi pe care nici măcar arhanghelul
Mihail nu şi le-a permis. Când Mihail a
avut o controversă cu diavolul asupra trupu-
lui lui Moise, el riu a îndrăznit să rostească
împotriva lui o judecată batjocoritoare, ci a
zis: „Domnul să te mustre!" Aici Iuda
împărtăşeşte cu noi un incident care nu se
găseşte descris nicăieri în Biblie. întrebarea
care se ridică este: „De unde a obţinut el
aceste informaţii?"
Unii afirmă câ informaţiile s-au transmis
prin tradiţie — afirmaţie care poate fi
valabilă sau nu.
Cea mai satisfăcătoare explicaţie este că
informaţiile i-au fost revelate lui Iuda pe
cale supranaturală, de către acelaşi Duh
Sfânt care l-a inspirat să scrie epistola.
Nu avem cunoştinţe precise despre
motivul disputei ivite între Mihail şi Satan
cu privire la trupul lui Moise. Ştim însă că
Moise a fost îngropat de Dumnezeu în
valea Iui  Moab. Nu este improbabil ca

Satan să fi dorit să ştie locul în care a fost
îngropat Moise, pentru ca ulterior să se
poată înălţa acolo un lăcaş religios, după
care Israelul s-ar fi dedat la idolatrie, închi-
nându-se la oasele lui Moise. Ca reprezen-
tant îngeresc al poporului Israel (Dan.
10:21), Mihail se va fi luptat să păzească
poporul de această formă de idolatrie,
ţinând secret locul unde a fost îngropat
Moise.
Ceea ce este însă important aici este
următorul fapt: Deşi Mihail este arhan-
ghel, cel de care Se va folosi Dumnezeu
pentru a-1 arunca pe Satan din cer (Apo.
12:7-9), totuşi el nu a cutezat să vorbească
pe un ton de ocară cu cel care domneşte în
domeniul demonilor, ci a lăsat pe seama lui
Dumnezeu să-1 mustre pe Satan.
V. 10 îndărătnici şi obraznici, apostaţii
vorbesc fără pic de respect în domenii în
care habar nu au ce vorbesc. Ei nu-şi dau
seama că în orice societate bazată pe ordi-
ne, trebuie să existe supunere faţă de autori-
tatea respectivă. Şi astfel ei se năpustesc
înainte, făcând paradă de aroganţa şi răzvră-
tirea lor.
Domeniul în care cunoştinţele lor sunt
mari este cel al instinctelor naturale, al
gratificării poftelor senzuale. Cu abandonul
caracteristic unor dobitoace necuvântătoare,
ei se dedau la satisfacerea poftelor sexuale
şi, în acest proces, ei se corup şi se distrug
pe ei înşişi.
V. 11 O usturătoare condamnare este
rostită la adresa lor. Vai de ei! Datorită
inimii lor încăpăţânate şi nepocăite, ei îşi
rezervă un val de mânie ce se va revărsa
împotriva lor în Ziua mâniei şi revelaţiei
judecăţii drepte a lui Dumnezeu (Rom. 2:5).
Cariera lor este descrisă ca o cădere
vertiginoasă cu viteză tot mai mare. Mai
întâi, au urmat calea lui Cain. Apoi s-au a-
runcat cu lăcomie în rătăcirea lui Balaam şi,
în fine, au pierit în răscoala lui Core. Rătă-
cirea şi apostazia nu sunt statice. Ele îi
conduc pe oameni cu grămada spre pră-
pastie, aruncându-i în abis, la pierzare.
Calea lui Cain este, în principal, res-
pingerea mântuirii prin sângele unui animal
de jertfa (Gen. 4). Este încercarea de a-L
îmbuna pe Dumnezeu prin eforturi ome-
neşti. C. H. Mackintosh a spus: „Este res-
pins remediul lui Dumnezeu de curăţire,
acesta fiind înlocuit cu efortul omului de
ameliorare. Aceasta este «calea lui Cain»".
Dar, desigur, bizuirea pe efortul omenesc
conduce la urarea harului şi a obiectelor

Iuda

1159

harului. Şi ura aceea va conduce, în cele
din urmă, la acte de persecuţie ba chiar la
ucidere (1 loan 3:15).
Rătăcirea Iui Balaam este dorinţa de
îmbogăţire prin transformarea slujirii lui
Dumnezeu într-o afacere. Balaam a pretins
că este un profet al lui Dumnezeu, dar a
fost lacom şi dispus să-şi prostitueze darul
profetic în schimbul unor bani (Num. 22-
24). De cinci ori Balac 1-a plătit ca să
blesteme Israelul şi Balaam a fost mai mult
decât dispus să facă acest lucru, dar a fost
reţinut de Dumnezeu. Multe din lucrurile
spuse de el au fost adevărate şi frumoase,
dar în pofida acestui fapt, el a fost un
profet „tocmit". El n-a putut să-i blesteme
pe israeliţi, dar în cele din urmă a reuşit să-
i ademenească să păcătuiască cu fiicele lui
Moab (Num. 25:1-5).
Asemenea lui Balaam. învăţătorii falşi
din vremea noastră sunt suavi şi convingă-
tori. Ei nu duc lipsă de cuvinte meşteşugite,
prin care însă suprimă adevărul pentru a-şi
înmulţi veniturile. Punctul principal este că
ei sunt lacomi, căutând să facă din casa lui
Dumnezeu o casă de negoţ.
Creştinismul de azi este amestecat cu
aluatul păcatului simoniei. Dacă am putea
elimina motivaţia profitului, o mare parte
din ceea ce trece drept lucrare creştină ar
încremeni pe dată. C. A. Coates ne averti-
zează:
Omul este atât de josnic încât îşi face câştig
din lucrurile lui Dumnezeu. Punctul final al
josniciei omului constă în faptul că va căuta să
obţină câştig personal din lucrurile lui Dumne-
zeu. Domnul are o judecată deosebită pentru
toate acestea. Vedem cât de plin este creştinis-
mul de toate acestea şi trebuie să veghem noi
înşine, ca nu cumva aceste elemente să se
strecoare şi în viaţa noastră.5
Al treilea motiv pentru care Iuda rosteş-
te cuvântul Vai este faptul că aceşti învăţă-
tori falşi au pierit în răscoala lui Core,
împreună cu Datan şi Abiram, Core s-a
răzvrătit împotriva conducerii lui Moise şi
Aaron, dorind să se amestece în funcţia
preoţească (Num. 16). Prin această faptă ei
L-au nesocotit de fapt pe Domnul. Pentru
nesupunerea lor, ei au fost înghiţiţi de vii
într-un mare cutremur de pământ. Dumne-
zeu Şi-a arătat astfel extrema Sa neplăcere
faţă de răscoala iniţiată împotriva celor pe
care El i-a pus să-I fie reprezentanţi.

V. 12 în continuare Iuda alege cinci
exemple din lumea naturii, pentru a înfăţişa
caracterul şi destinul apostaţilor. Moffatt
spune că „cerul, pământul şi marea sunt
răscolite pentru a se găsi ilustraţii adecvate
pentru a descrie caracterul acestor oameni."
Ei sunt stânci ascunse Ia mesele... de
dragoste6 organizate de creştinii primari în
legătură cu Cina Domnului. Ei nu se tem
nici de Dumnezeu, nici de oameni, şi au
grijă mai degrabă de ei, decât de turmă. Ei
îi ademenesc pe alţii, ca să le profaneze
credinţa.
Sunt nori fără apă, părând a promite
înviorare pentru pământul uscat de arşiţă,
dar mai apoi fiind purtaţi înainte (textul
marginal din versiunea NKJV)7 de vânturi,
lăsând în urma lor dezamăgiri şi deziluzii.
Sunt pomi tomnatici, despuiaţi de
frunze şi de rod. De două ori morţi ar
putea fi o formă intensivă, care exprimă că
sunt morţi de-a binelea — sau ar putea
însemna că sunt morţi atât în rădăcina lor,
cât şi în ramuri. De asemenea sunt dezră-
dăcinaţi, ca şi când ar fi smulşi din rădă-
cini de un vânt puternic, nemailăsând în
urma lor nici măcar un ciot din care să mai
poată încolţi şi creşte în viitor viaţa.
V. 13 Sunt valuri înfuriate ale mării,
imposibil de strunit, neguvernabili, arţăgoşi
şi plini de furie. Dar, în pofida zgomotului
şi agitării lor, n-au nimic cu care să se
prezinte decât spuma ruşinii lor. Ei se
fălesc cu lucrurile de care ar trebui să le fie
ruşine şi nu lasă în urma lor nici un lucru
substanţial sau de valoare.
în fine, sunt ca nişte stele rătăcitoare
cărora Ie este păstrată negura întunericu-
lui pentru veşnicie. Stelele rătăcitoare
sunt corpuri cereşti care nu se deplasează
pe orbita lor obşnuită. De aceea, ele nu sunt
de nici un folos celor care voiesc să se
ghideze după ele în navigaţia lor. Ce descri-
ere adecvată a învăţătorilor mincinoşi! Este
imposibil să capeţi îndrumare spirituală de
la aceşti meteori religioşi, stele căzătoare şi
comete care strălucesc orbitor pentru o
clipă, după care dispar în întuneric, aseme-
nea jocurilor de artificii ce se sting îndată
ce au fost aprinse.
V. 14 Pierzarea apostaţilor a fost prezisă
de Enoh în a şaptea generaţie de la Adam.
Este o profeţie care se găseşte numai în
epistola lui Iuda. Unii cred că este luată din
cartea apocrifă Enoh, dar nu există nici o
dovadă că acea carte cu învăţături false ar
fi existat pe vremea lui Iuda. Kelly afirmă:

1160

Iuda

Cartea [Enoh] poartă toate semnalmentele
conform cărora a fost scrisă după distrugerea
Ierusalimului [şi, prin urmare, după ce a fost
redactată epistola lui Iuda], de un iudeu care
încă se întreţinea cu nădejdea că Dumnezeu va
sta alături de iudei.s
Deşi nu ştim cum a aflat Iuda despre
această profeţie străveche, o explicaţie
simplă şi plauzibilă este că Duhul Sfanţ i-a
revelat cuvintele, după cum 1-a călăuzit în
tot restul epistolei.
Profeţia începe cu cuvintele: „Iată,
Domnul vine9 cu zece mii de sfinţi ai
Săi." Prezicerea va avea o împlinire preli-
minară şi parţială când Domnul Isus Se va
întoarce pe pământ după Marea Strâmtora-
re, ca să-Şi nimicească duşmanii şi să
guverneze ca Rege. Dar profeţia va cu-
noaşte împlinirea ei deplină şi finală la
sfârşitul Mileniului, când morţii răi vor fi
judecaţi la Marele Tron Alb.
V. 15 Cristos vine ca să execute jude-
cata asupra tuturor. Restul versetului
arată că prin toţi de aici se înţelege toţi cei
răi. Credincioşii adevăraţi nu vor fi cuprinşi
aici. Prin credinţa în Cristos, lor li s-a
acordat imunitate de judecată, cum ni s-a
făgăduit la loan 5:24: „Adevărat, adevărat
vă spun că cine aude cuvântul meu şi crede
în Cel care M-a trimis are viaţă veşnică şi
nu vine la judecată, ci a trecut din moarte
Ia viaţă." în calitatea Sa de Fiu al Omului,
Căruia i-a fost încredinţată toată judecata,
Domnul Isus îi va găsi vinovaţi pe toţi cei
nelegiuiţi de toate faptele nelegiuite pe
care le-au săvârşit în chip nelegiuit şi de
toate lucrurile aspre pe care le-au rostit
împotriva Lui. De patru ori în acest verset
găsim cuvântul nelegiuit. Oamenii sunt
nelegiuiţi, faptele lor sunt nelegiuite, ma-
niera în care săvârşesc aceste fapte este
nelegiuită şi ei îşi manifestă în continuare
nelegiuirea prin blasfemiile pe care le
rostesc împotriva Domnului. El îi va găsi
vinovaţi de toată afacerea nelegiuită, nu
doar în sensul că-i va condamna, făcându-i
să se simtă vinovaţi, ci prin faptul că va
rosti sentinţa de condamnare ca urmare a
vinovăţiei lor dovedite.
V. 16 Cuvintele şi faptele lor nelegiuite
sunt descrise acum mai amănunţit. Ei sunt
cârtitori, care se plâng împotriva providen-
ţelor lui Dumnezeu, în loc să-I fie recunos-
cători pentru îndurările Sale. Faptul că
Dumnezeu urăşte aceste văicăreli este do-
vedit cu prisosinţă prin exemplul pedepsirii

Israelului în pustie.
In permanenţă ei îi bagă de vină Dom-
nului. De ce permite El războaie şi suferin-
ţe? De ce nu pune capăt tuturor nedreptăţi-
lor sociale? Dacă este atotputernic, de ce nu
ia măsuri să rezolve problemele cu care
este confruntată lumea? Ei bagă de vină şi
copiilor lui Dumnezeu, acuzându-i că sunt
înguşti la minte şi puritanici în conduită.
Ei trăiesc în pofte, tăvălindu-se în pati-
mile cărnii şi fiind printre cei mai gălăgioşi
apărători ai permisivităţii în domeniul sexu-
al.
Vorbirea lor arogantă se dovedeşte
capabilă de a atrage atenţia oamenilor. Prin
propovăduirea unui extremism pe plan
politic, economic şi social, vederile lor
ajung pe prima pagină a ziarelor şi în capul
ştirilor. Iar repudierea neruşinată şi fără
perdea de către ei a doctrinelor de bază ale
creştinismului, cum ar fi aserţiunea că
Dumnezeu este mort, le asigură o anumită
notorietate în rândul teologilor liberali.
în fine, ei sunt măiestri neîntrecuţi în
arta linguşirii, atrâgându-şi astfel adepţi şi
asigurându-şi, în acelaşi timp, şi un venit
confortabil.
Acest portret este adevărat şi exact. Este
confirmat aproape zilnic de ştirile transmise
de mass media din toată lumea.
III. ROLUL CREDINCIOSULUI ÎN
MIJLOCUL APOSTAZIEI (v. 17-23)
V. 17 Acum Iuda trece de la apostaţi la
rolul credincioşilor în mijlocul acestor
păstori tocmiţi. Mai întâi el le aminteşte că
au fost preveniţi cu privire la pericolul
acesta care va veni. Apoi îi încurajează şă
se menţină într-o stare de tărie spirituală. în
fine, îi sfătuieşte să dea dovadă de discernă-
mânt când îi slujesc pe cei ce au fost victi-
mizaţi de apostaţi.
Apostolii preziseseră că vor veni învăţă-
tori falşi, aşa cum se poate vedea din slujba
lui Pavel (Fapte 20:29, 30; 1 Tim. 4:1-5; 2
Tim. 3:1-9); a lui Petrii (2 Pet. 2:1-22; 3:1-
4); şi a lui loan (I loan 2:18, 19).
V. 18, 19 Esenţa mesajului lor a constat
în faptul că în timpul de pe urmă vor
apărea batjocoritori, care vor umbla după
poftele lor nelegiuite.
La această mărturie Iuda adaugă acum
explicaţia că aceşti batjocoritori sunt mar-
caţi de trei trăsături proeminente. Ei sunt
oameni senzuali, adică sunt conduşi de
înţelepciunea şi sentimentele lor naturale. Ei
provoacă dezbinări, atrăgându-şi ucenici şi

Iuda

1161

dezbinându-i pe oameni în diverse clase
după progresul pe care l-au făcut în dome-
niul apostaziei. Ei nu au Duhul. Ei nu s-au
născut niciodată de sus şi, prin urmare, nu
au nici o capacitate de a înţelege lucrurile
lui Dumnezeu.
V. 20 Desigur, resursele credinciosului
constau în a rămâne aproape de Domnul şi
a trăi într-o părtăşie neîntreruptă cu El. Dar
cum se realizează aceasta? Iuda ne oferă
patru paşi.
Primul este: zidiţi-vă pe credinţa voas-
tră preasfântă, adică credinţa creştină. Noi
ne zidim pe ea prin studierea şi ascultarea
de Cuvântul lui Dumnezeu, Biblia. O per-
manentă familiarizare cu cuvântul ne va
călăuzi în mod pozitiv pe calea neprihănirii
şi ne va preveni cu privire la pericolele ce
ne pasc pe cărare. „Oamenilor poate să li se
acrească de doctrină," spune H. Pickering,
„dar crezul este cel care produce caracterul,
nu caracterul cel care produce crezul.1'
Al doilea pas este rugaţi-vă prin
Duhul Sfânt. Asta înseamnă să ne rugăm
călăuziţi de Duhul, în acord cu voia lui
Dumnezeu aşa cum este ea revelată în
Biblie sau cum îi este descoperită în parti-
cular credinciosului. Asta contrastează
puternic cu rugăciunile rostite ca pe de rost,
mecanic, sau fără nici o participare spiritu-
ală.
V. 21 Apoi, iarăşi credincioşii trebuie să
se ţină în dragostea lui Dumnezeu Aici
dragostea lui Dumnezeu poate fi comparată
cu lumina soarelui. Soarele străluceşte
întotdeauna. Dar când se interpune ceva
între noi şi soare, nu mai suntem în lumina
lui. Tot aşa este şi cu dragostea lui Dum-
nezeu. Ea străluceşte mereu asupra noastră.
Dar dacă un păcat se interpune între noi şi
Domnul, nu ne mai bucurăm de dragostea
Lui, în practică. Noi ne ţinem în dragostea
Lui mai întâi de toate prin trăirea unei vieţi
de sfinţenie şi evlavie. Iar dacă se interpune
vreun păcat, trebuie să-1 mărturisim şi să ne
lăsăm de el imediat. Secretul constă în a nu
lăsa să se interpună nimic între noi şi Dum-
nezeu.
Nimic între sufletul meu şi Mântuitorul,
Nimic din amăgitoarele şi înşelătoarele visuri
ale lumii;
Nimic care să împiedice vreo fărâmă din bună-
voinţa Sa.
Păstrează calea curată, nimic să nu se interpună
pe ea.
— Charles A. Tmdlev

în fine, trebuie să căutăm cu înfriguare
îndurarea Domnului nostru Isus Cristos
pentru viaţa veşnică. îndurarea Domnu-
lui nostru se referă aici la iminenta Şa
revenire ca să-i ia pe ai Săi acasă în cer. în
zilele de întunecime şi apostazie, trebuie să
păstrăm lumina acestei binecuvântate nă-
dejdi arzând vie în inimile noastre. Ea se va
dovedi astfel o nădejde mângâietoare şi
purificatoare (1 Tes. 4:18; 1 loan 3:3).
V. 22 O anumită măsură de discernă-
mânt spiritual este necesară în tratarea
victimelor apostaziei. Scripturile fac distinc-
ţie între modul în care trebuie să ne purtăm
cu cei ce sunt propagatori activi ai cultelor
false şi cei care au fost înşelaţi de aceştia,
în cazul liderilor şi al propagandiştilor,
politica este cea prezentată la 2 loan 10, 11:
„Dacă cineva vine la voi şi nu vă aduce
învăţătura aceasta, să nu-1 primiţi în casă şi
să nu-1 salutaţi. Căci cine îl salută participă
la faptele lui rele." Dar când se referă la cei
ce au fost înşelaţi de învăţătorii mincinoşi,
Iuda ne sfătuieşte să facem o distincţie10 şi
ne oferă două posibile modalităţi de a acţio-
na.
De unii trebuie să avem compasiune.
Adică, trebuie să le dăm dovadă de interes
plin de compasiune şi să încercăm să-i
îndrumăm să iasă din îndoielile şi disputele
în care sunt prinşi şi să ajungă la o convin-
gere fermă cu privire la adevărul divin.
V. 23 Apoi sunt aceia care se află în
buza prăpastiei, gata de a cădea în flăcările
apostaziei. Pe aceştia trebuie să-i salvăm
prin avertismente puternice şi hotărâte,
însoţite de îndrumări, urând până şi că-
maşa întinată de carne. în VT îmbrăcă-
mintea unui lepros era contaminată, trebu-
ind să fie arsă (Lev. 13:47-52). Astăzi, când
avem de a face cu oameni care au căzut în
păcate sexuale, trebuie să ne aducem aminte
că obiectele materiale, cum sunt îmbrăcă-
mintea, de pildă, adesea excită pasiunile.
Când vedem sau pipăim aceste lucruri, se
formează în mintea noastră asociaţii cu
anumite păcate. Prin urmare, când avem de
a face cu oameni care au fost întinaţi,
trebuie să avem grijă să evităm orice s-ar
putea dovedi o ispită în propria noastră
viaţă. Un autor necunoscut a exprimat acest
gând în felul următor:
Hainele care aparţin unui om poartă in ele aso-
ciaţia şi contaminarea păcatului, contagiunea
răului. Tot ce este asociat cu o viaţă de păcat
trebuie aruncat afară din viaţa noastră, renun-

1162

Iuda

ţând definitiv la ele, dacă dorim să fim la
adăpost de infecţia şi contagiunea acestei
maladii distrugătoare de suflete.
J. B. Mayor ne avertizează: „Deşi creşti-
nul are datoria de a avea milă şi de a se
ruga pentai păcătos, el trebuie să privească
cu scârbă tot ceea ce poartă urmele păcatu-
lui."11
IV. MINUNATA BENEDICŢIE
(v. 24, 25)
V. 24 Iuda îşi încheie epistola cu o
minunată benedicţie. Este atribuirea de
laudă şi închinare Celuia care poate. El
poate să mântuiască (Ev. 7:25), poate să ne
întărească (Rom. 16:25), poate să ne ajute
(Ev. 2:18), poate să supună (Filip. 3:21) —
şi aici El poate să ne1" păzească de potic-
nire. Această făgăduinţă din urmă este
deosebit de nimerită pentru timpurile în
care trăim, înconjuraţi de apostazia la care
s-a referit Iuda.
Dar făgăduinţa nu se opreşte aici. El
poate să ne facă să stăm fără vină în pre-
zenţa slavei Sale cu bucurie nespus de
mare. Este uluitor! Când ne gândim ce
eram cândva — morţi prin păcatele şi
fărădelegile noastre; când ne gândim ce
suntem — slujitori sărmani, slabi şi greşel-
nici; şi când ne gândim că într-o zi vom sta
absolut fără vină în Sala Tronului univer-
sului, bucurându-ne cu bucurie nespus de
mare — o, ce har este acesta!
V. 25 El nu este doar Păzitorul şi Desă-
vârşitorul — El mai este şi Dumnezeu
Mântuitorul13 nostru. Este o minune faptul
că pe Dumnezeu îl interesează atât de mult
fiinţa noastră încât a devenit şi Mântuito-
rul nostru, în sensul că a conceput planul
prin care suntem mântuiţi şi ne-a asigurat
pe Fiul Său fără păcat ca Miel de Jertfa.
Singurului înţelept — în ultimă instanţă,
orice înţelepciune vine de la Dumnezeu (cf.
Iac. 1:5). înţelepciunea noastră derivă din
fântâna de înţelepciune: Dumnezeu, singu-
rul înţelept.
Dacă închinarea (worship, în engleza
veche: „worth-ship") înseamnă a-i atribui
lui Dumnezeu acele atribute de care este
vrednic, va fi slavă, măreţie, putere şi
stăpânire. Slavă — onoarea supremă ce I
se cuvine Lui pentru tot ce este şi tot ce a
făcut pentru noi. Măreţie (maiestate) —
demnitatea şi splendoarea pe care le merită
El ca Monarh Suprem al universului. Stă-
pânire — domnia fără drept de apel pe

care o deţine El este a Lui prin drept suve-
ran. Şi puterea sau autoritatea — tăria şi
prerogativa de a conduce peste tot şi peste
toţi cei ce au fost creaţi de mâna Sa.
El a fost vrednic de atari laude în trecut,
El este vrednic în prezent şi va fi vrednic în
toată veşnicia. Apostaţii şi învăţătorii falşi
n-au decât să încerce să-L deposedeze de
slavă, să-I ştirbească maiestatea, să mur-
mure împotriva stăpânirii Lui şi să încerce
să I se pună de-a curmezişul puterii Lui.
Dar toţi credincioşii adevăraţi îşi găsesc
împlinirea supremă şi bucuria în proslăvirea
Lui, mai înainte de toţi vecii şi acum şi în
veci! Amin.
NOTE FINALE
'(v. 1) în loc de „sfinţit" (hegiasmeno-
is), textul critic (NU) conţine varianta
„preaiubiţi" (egapemenois). Puternica con-
damnare a imoralităţii din această scrisoare
este probabil introdusă mai adecvat prin
opusul, „sfinţit".
2(v. 4) Cuvântul „Dumnezeu" este omis
în textul NU. Cei doi termeni „Domn" sunt
diferiţi în original. în sintagma: „Domnul
Isus" de obicei apare termenul Kurios, iar
în „Domnul Dumnezeu" apare un sinonim,
Despotes. (Termenul derivat „despot", din
vremea noastră, nu este o traducere adecva-
tă, datorită conotaţiei sale nefericite.) Am-
bele cuvinte înseamnă „Domn", „Stăpân"
sau „Proprietar".
3(v. 4) „Liberal" înseamnă liber, dar în
religie se referă la cei care tăgăduiesc
doctrinele principale ale credinţei, cum ar fi
inspiraţia, naşterea din fecioară, Dumnezei-
rea lui Cristos şi ispăşirea prin vărsarea de
sânge. Aşa-numiţii liberali sunt însă adesea
deschişi oricărei doctrine sau religii — atâta
timp cât nu este vorba de învăţătura biblică,
ortodoxă (adică drept credincioasă).
4(v. 4) Neo-ortodocşii nu sunt de fapt
ortodocşi. Ei acceptă unele din învăţăturile
Bibliei, dar folosesc terminologia ortodoxă
pentru a muşamaliza necredinţa nebiblică.
De pildă, Biblia „devine", în concepţia lor,
cuvântul lui Dumnezeu, dacă le „vorbeşte".
Pentru credinciosul ortodox însă, Biblia este
cuvântul lui Dumnezeu.
5(v. 11) C. A. Coates, An Ondine of
Mark's Gospel and other Ministry, pg. 125.
6(v. 12) Ei numeau această masă a
dragostei „agapă", textual: „dragoste".
(v. 12) Cea mai bună variantă este
„purtat" sau „dus înainte" ca în textele cele
mai vechi (NU) şi în majoritatea manuscri-

Iuda

1163

selor (textul majoritar). Varianta din TR,
KJV şi NKJV („carried about") nu are un
suport puternic.
8(v. 14) William Kelly, „Lectures on the
Epistle of Jude", The Serious Christian,
1:123.
9(v. 14) „Vine" traduce timpul aorist
(elthe). Asta ar putea traduce o formă de
prefect profetic semitic, adică un eveniment
viitor, văzut ca sigur, care este exprimat la
timpul trecut.
10(v. 22) Variantele textuale de aici se
complică şi mai mult prin faptul că verbul
din greacă diah-inomai poate însemna
„îndoire" sau „a face distincţie". Vezi
notele din NKJV asupra versetelor 22 şi 23.
"(v. 23) J. B. Mayor, The Epistle of St.
Jude and the Second Epistle of St. Peter,
pg. 51.
l2(v. 24) Textul majoritar conţine varian-
ta „pe ei" în loc de "pe voi", însemnând cei
ce păcătuiesc din versetele anterioare, pe
care creştinii duhovniceşti încearcă să-i
salveze.
l3(v- 25) După cum se va vedea dintr-o
citire constantă a notelor textuale din Noul
Testament în versiunea NKJV, textul NU
(în mare măsură alexandrin) are tendinţa de
a fi mai scurt („de a o omite") decât textul
tradiţional şi cel majoritar. De unde rezultă
că, atunci când adaugă ceva este un fapt
deosebit de interesant. în versetul 25, se fac

trei adaosuri, aşa încât avem varianta:
„Singurului    Dumnezeu    Mântuitorul
nostru,
Prin Isus Cristos Domnul nosni,
Să-I fie gloria şi maiestatea,
Stăpânirea şi puterea,
înainte tot timpul,1'1 etc.
Dar se omite totuşi cuvântul înţelept. Poate
că această benedicţie a lui Iuda, populară în
toate timpurile, a fost recitată în această
formă mai lungă în bisericile egiptene.
BIBLIOGRAFIE
Bigg, Charles. The Epistles of St. Peter and
St. Jude. Edinburgh: T. & T. Clark Ltd.,
1901.
Coder, S. Maxwell. Jude: The Acts of the
Apostates. Chicago: Moody Press, 1958.
Green, Michael. The Second Epistle Gener-
al of Peter and the General Epistle of
Jude. Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Company, 1968.
Ironside, H. A. Epistles of John and Jude.
New York: Loizeaux Bros., Inc., 1931.
Kelly, William. "Lectures on the Epistle of
Jude", The Serious Christian. Vol. I.
Charlotte, NC: Books for Christians,
1970.
Mayor, J. B. The Epistle of St. Jude and the
Second Epistle of St. Peter. Grand Rap-
ids: Baker Book House, 1965.

APOCALIPSA
Revelaţia lui Isus Cristos
Introducere
„Lauda trebuie să ne umple inimile când citim cuvintele acestei Profeţii şi ne
aducem aminte de harul care ne-a mântuit de tot ce stă să se abată peste acest veac.
O altă binecuvântare este asigurarea victoriei şi slavei de care vom avea parte în
final."	— Arno C. Gaebelein

I.  Locul unic în Canon
Caracterul unic al ultimei cărţi din
Biblie reiese limpede din primul cuvânt:
„Revelaţia" sau, în original: Apokahtpsis,
„Apocalipsa". Termenul, care înseamnă
dezvelire, stă la originea cuvântului din
vremea noastră, apocaliptic, ce defineşte un
tip de scrieri întâlnite la Daniel, Ezechiel şi
Zaharia în VT, dar în NT doar aici. Se referă
la viziuni profetice de viitor, întrebuinţând
simboluri, figuri de stil şi alte procedee
literare.
Apocalipsa nu priveşte doar înainte spre
consumarea viitoare a tuturor lucrurilor şi
spre triumful final al lui Dumnezeu şi al
Mielului, ci, în acelaşi timp, clarifică toate
elementele lăsate în suspensie în celelalte
şaizeci şi cinci de cărţi ale Bibliei. De fapt,
aceasta este modalitatea cea mai bună în care
poate fi înţeleasă cartea, prin cunoaşterea
întregii Biblii! Personajele, simbolurile,
evenimentele, numerele, culorile şi celelalte
elemente se regăsesc aproape toate în restul
cuvântului lui Dumnezeu. Unii au numit
cartea aceasta pe drept cuvânt: „Gara Centra-
lă" a Bibliei pentru că aici sosesc toate
„trenurile". Care trenuri? Trenurile gândirii
începute în Geneza şi în cărţile care urmea-
ză, cum ar fi firul roşu al răscumpărării,
naţiunea Israel, naţiunile (Neamurile), biseri-
ca, Satan, potrivnicul copiilor lui Dumnezeu,
Anticrist şi multe altele.
Apocalipsa (începând din veacul al patru-
lea fiind etichetată eronat drept „Revelaţia
Sfântului loan divinul", ea fiind, în realitate,
„Revelaţia lui Isus Cristos" (1:1)), este cul-
minarea necesară a întregii Biblii. Ea ne
spune cum se vor desfăşura toate lucrurile.
Chiar şi în urma unei lecturi fugitive, necre-
dincioşii sunt avertizaţi să se pocăiască, în
timp ce copiii lui Dumnezeu sunt îmbărbătaţi

să meargă mai departe, rămânând statornici
pe calea credinţei!
II. Paternitatea
însăşi cartea propriu-zisă ne spune că
autorul este loan (1:1,4,9; 22:8), care a scris
la porunca Domnului său, Isus Cristos.
Dovezi externe străvechi, puternice şi larg-
răspândite sprijină concepţia că prin loan se
înţelege Apostolul loan, fiul lui Zebedei,
care a trudit ani îndelungaţi la Efes (în Asia
Mică, unde se aflau toate cele şapte biserici
numite în capitolele 2 şi 3). El a fost exilat
de împăratul Domiţian pe insula Patmos,
unde a aşternut în scris vedeniile pe care i le-
a dăruit Domnul nostru. Mai târziu, s-a
întors la Efes, unde a murit la o vârstă înain-
tată, sătul de zile. Iustin Martirul, Irineu,
Tertullian, Hipolit, Clement din Alexandria
şi Origen îi atribuie cu toţii această carte lui
loan. De dată mai recentă (prin anul 150
d.Cr.) s-a găsit în Egipt o carte intitulată
Apocryphon al lui han care atribuie cartea
Apocalipsa lui loan, fratele lui Iacov.
Prima opoziţie faţă de paternitatea lui
loan asupra cărţii Aapocalipsa a venit din
partea lui Dionysius din Alexandria, dar el
nu a dorit ca această carte să fi fost redactată
de loan deoarece s-a opus doctrinei Mileniu-
lui (Apo. 20). Referirile sale vagi şi oscilante
mai întâi la loan Marcu iar apoi la „loan
Presbiterul" ca autori posibili ai Apocalipsei
nu poţ contrabalansa o mărturie atât de
puternică, deşi mulţi învăţaţi moderni de
orientare mai liberală resping de asemenea
faptul că Apocalipsa a fost scrisă de Aposto-
lul loan. Nu există în istoria bisericii nici o
dovadă despre existenţa vreunui individ cu
numele de „loan Presbiterul" (Bătrânul) în
afară de autorul epistolelor 2 şi 3 loan. Aces-
te două scrisori sunt redactate în acelaşi stil

1165

1166

Apocalipsa

ca şi 1 loan şi corespund foarte adecvat cu
simplitatea şi vocabularul regăsite în evan-
ghelia lui loan.
Dacă dovezile externe citate mai sus sunt
atât de puternice, dovezile interne nu sunt tot
atât de clare. Vocabularul, stilul cărţii, redac-
tat într-o elină mai neşlefuită, „semitică"
(conţinând chiar unele expresii pe care gra-
maticienii le-ar numi „solecisme"), precum
şi topica frazei i-au convins pe mulţi că per-
soana care a scris Apocalipsa nu poate fi una
şi aceeaşi care a redactat evanghelia după
loan.
Dar aceste diferenţe pot fi explicate,
nefiind lipsite de o contrapondere de asemă-
nări între cele două cărţi.
De pildă, unii acceptă ca dată a apariţiei
Apocalipsei anii 50 sau 60 (sub domnia lui
Claudius sau Nero), în ideea că loan şi-a
redactat evanghelia mult mai târziu, prin anii
90, după ce, între timp, îşi va fi perfecţionat
cunoştinţele de greacă. Dar aceasta nu este
neapărat soluţia corectă. Se prea poate ca
loan să fi folosit un secretar în cazul evan-
gheliei, pe când pe insula Patmos, unde
fusese exilat, a fost absolut singur. (Doctrina
inspiraţiei nu este afectată în nici un fel,
întrucât Dumnezeu se foloseşte de stilul
individual al scriitorului, nu de un stil gene-
ralizat al tuturor cărţilor Bibliei.)
Temele generale ale luminii şi întuneri-
cului se găsesc atât în Evanghelia Iui loan,
cât şi în Apocalipsa. Termeni ca „Miel", „a
birui", „cuvânt", „adevărat", „ape vii" şi alţii
tind să stabilească o punte de legătură între
cele două cărţi. în plus, atât loan 19:37, cât
şi Apocalipsa 1:7 citează textul de la Zaharia
12:10, dar nu folosesc termenul echivalent
cu „străpuns" găsit în Septuaginta, ci un alt
termen tradus prin „străpuns".1
Un alt motiv pentru care există deosebiri
de vocabular şi stil între evanghelia lui loan
şi Apocalipsa constă în însăşi deosebirea
foarte mare dintre ele sub aspectul a două
genuri separate de literatură pe care le repre-
zintă, în plus, multitudinea de expresii ebra-
ice din Apocalipsa provine din faptul că face
atât de dese referiri la VT.
în concluzie, concepţia tradiţională con-
form căreia Apostolul loan, fiul lui Zebedei
şi fratele lui lacov, a scris Apocalipsa are o
puternică temelie istorică iar problemele
existente pot fi explicate fără să se respingă
paternitatea lui asupra cărţii de faţă.
III. Data
Unii preferă o dată timpurie a apariţiei

Apocalipsei, fie în anii 50, fie către sfârşitul
anilor 60. Cum s-a arătat, aceasta se face din
încercarea de a explica stilul mai puţin evo-
luat al Apocalipsei. De asemenea, unii cred
că „666" (13:18) ar fi fost o prezicere cu
privire la Nero,2 despre care unii au crezut că
va învia din morţi. Aceste lucruri ar fi în
măsură să sugereze o dată timpurie a apari-
ţiei cărţii. Faptul că lucrul acesta nu s-a
întâmplat nu a afectat acceptarea cărţii.
(Poate că asta sugerează că a fost scrisă mult
mai târziu decât vremea lui Nero.)
Părinţii bisericii indică concret ultima
parte a domniei lui Domiţian (circa anul 96)
ca timp când loan s-a aflat pe insula Patmos,
unde a primit Revelaţia. întrucât aceasta este
o concepţie timpurie, bineinformată şi larg-
răspândită între creştinii ortodocşi [drept-
credincioşi], avem toate motivele s-o accep-
tăm.
IV. Temele şi spectrul
O cheie simplă a înţelegerii cărţii Apoca-
lipsa este de a ne da seama că este împărţită
în trei părţi principale. Capitolul 1 descrie o
vedenie în care loan L-a văzut pe Cristos
înveşmântat ca Judecător şi stând în mijlocul
celor şapte biserici. Capitolele 2 şi 3 se
ocupă de epoca bisericii în care trăim actual-
mente. Restul de nouăsprezece capitole se
ocupă de evenimentele viitoare, cu care se va
încheia era bisericii. Am putea împărţi cartea
după cum urmează:
1.	Lucrurile pe care le-a văzut loan, adică
vedenia lui Cristos ca Judecător al biseri-
cilor.
2.	Lucrurile care sunt: o schiţă a perioadei
bisericii de la moartea apostolilor până în
vremea când Cristos îşi va lua sfinţii în
cer (cap. 2 şi 3).
3.	Lucrurile care vor avea loc după aceas-
ta: o schiţă a evenimentelor viitoare de la
Răpirea sfinţilor la Starea Eternă (capito-
lele 4-22). Un mod lesnicios de a memo-
ra conţinutul acestei secţiuni, a treia, este
reţinând cele ce urmează:
a.	Capitolele 4 la 19 descriu Marea
Strâmtorare, perioada de şapte ani în care
Dumnezeu va judeca naţiunea necredin-
cioasă Israel şi pe Neamurile necredin-
cioase. Aceste judecăţi sunt descrise prin
următoarele metafore:
(1)	Şapte peceţi.
(2)	Şapte trâmbiţe.
(3)	Şapte potire.
b.	Capitolele 20-22 se ocupă cu A
doua venire a lui Cristos, împărăţia Sa pe

Apocalipsa

1167

pământ, Judecata de la Marele Tron Alb şi
Starea Eternă. în perioada Marii Strâmtorări,
pecetea a şaptea conţine cele şapte trâmbiţe.
De asemenea, trâmbiţa a şaptea conţine cele
şapte potire ale judecăţilor. Astfel Perioada
Tribulaţiei ar putea fi prezentată sub forma
următoarei diagrame:
PECEŢI
1234567
TRÂMBIŢE
1234567
POTIRE
1 234567
Parantezele din cadrul cărţii
Diagrama de mai sus ne oferă firul prin-
cipal al gândirii ce străbate cartea Apocalip-
sa. Dar, pe măsură ce înaităm pe firul nara-
ţiunii, întâlnim frecvente întreruperi, care-i
fac posibilă prezentarea către cititor a unor
mari personalităţi şi evenimente din perioada
Marii Strâmtorări. Unii scriitori le-au numit
„paranteze" sau „intercalări". Iată câteva
dintre paranteze:
1.	Cei 144.000 de sfinţi evrei pecetluiţi
(7:1-8).
2.	Credincioşii dintre Neamuri care aparţin
acestei perioade (7:9-17).
3.	îngerul tare cu cărticica (cap. 10).
4.	Cei doi martori (11:3-12).
5.	Israel şi balaurul (cap. 12).
6.	Cele două fiare (cap. 13).
7.	Cei 144.000 cu Cristos pe Muntele Sion
(14:1-5).
8.	îngerul cu evanghelia veşnică (14:6,7).
9.	Anunţul preliminar al căderii Babilonu-
fui (14:8).
10.	Avertismentul   adresat   închinătorilor
fiarei (14:9-12).
11.	Secerişul şi culesul viei (14:14-20).
12.	Distrugerea Babilonului (17:1-19:3).
Simbolurile din carte
O mare parte a limbajului Apocalipsei
este simbolic. Numerele, culorile, minerale-
le, giuvaierurile, fiarele, stelele şi sfeşnicele
sunt folosite cu toate pentru a reprezenta
persoane, lucruri sau adevăruri.

Din fericire unele din aceste simboluri
sunt clar explicate chiar în cuprinsul cărţii.
De pildă, cele şapte stele sunt îngerii celor
şapte biserici (1:20); marele balaur este
Diavolul sau Satan (12:9). Indicii despre
sensul altor simboluri se găsesc în alte părţi
ale Bibliei. Cele patru fiinţe vii (4:6) sunt
aproape identice cu cele patru fiinţe vii din
Ezechiel 1:5-14. La Ezechiel 10:20 ele sunt
identificate ca heruvimi. Leopardul, ursul şi
leul (13:2) ne amintesc de Daniel 7, unde
aceste fiare sălbatice se referă la imperii
mondiale: Grecia, Persia şi Babilonul. Alte
simboluri nu par să fie clar explicate în
Scripturi, ceea ce înseamnă că va trebui să
fim cu foarte mare băgare de seamă când
vom încerca să le desluşim sensul.
Spectrul cărţii
Studiind Apocalipsa, ca în cazul oricărui
studiu al Bibliei, trebuie să avem mereu în
vedere distincţia dintre biserică şi Israel.
Biserica este un popor ceresc, binecuvântată
cu binecuvântări spirituale şi chemată să se
împărtăşească din gloria lui Cristos, ca Mi-
reasă a Lui. Israel este poporul străvechi şi
pământesc al lui Dumnezeu, căruia Dumne-
zeu i-a făgăduit ţara Israel şi o împărăţie
pământească literală sub domnia lui Mesia.
Biserica adevărată este menţionată în pri-
mele trei capitole, dar n-o mai întâlnim până
la Nunta Mielului, din capitolul 19:6-10.
Perioada Marii Strâmtorări (4:1-19:5) are un
caracter primordial evreiesc.
înainte de a încheia această Introducere,
e bine să recunoaştem că nu toţi creştinii
interpretează cartea Apocalipsei în maniera
schiţată mai sus. Unii cred că această carte
s-a împlinit integral în perioada primară a
istoriei bisericii. Alţii susţin că Apocalipsa
ne prezintă o imagine continuă a epocii
bisericii, din vremea lui loan până la sfârşit.
Pentru toţi copiii lui Dumnezeu, cartea
Apocalipsei ne învaţă nebunia de a trăi
pentru lucruri care vor trece în curând. Toto-
dată ea ne îndeamnă să mărturisim celor care
pier şi ne încurajează să aşteptăm în răbdare
întoarcerea Domnului. Pentru necredincios,
cartea Apocalipsa este o gravă atenţionare cu
privire la groaznica pierzare care îi aşteaptă
pe toţi cei care îl resping pe Mântuitorul.

SCHIŢA CĂRŢII
LUCRURILE PE CARE LE-A VĂZUT IOAN (Cap. 1)
A.	Titlul şi salutul (1:1-8)
B.	Vedenia în care L-a văzut pe Cristos în roba de Judecător (1:9-20)

1168

Apocalipsa

II. LUCRURILE CARE SUNT: SCRISORILE DE LA DOMNUL NOSTRU
(Capitolele 2, 3)
A.	Către Efes (2:1-7)
B.	Către Smirna (2:8-11)
C.	Către Pergam (2:12-17)
D.	Către Tiatira (2:18-29)
E.	Către Sardis (3:1-6)
F.	Către Filadelfia (3:7-13)
G.	Către Laodiceea (3:14-22)
III. LUCRURILE CARE VOR AVEA LOC DUPĂ ACEEA (Cap. 4-22)
A.	Vedenia Tronului lui Dumnezeu (Cap. 4)
B.	Mielul şi cartea pecetluită cu şapte peceţi (Cap. 5)
C.	Deschiderea celor şase peceţi (Cap. 6)
D.	Cei mântuiţi în timpul Marii Strâmtorări (Cap. 7)
E.	A şaptea pecete şi începutul celor şapte trâmbiţe (Cap. 8, 9)
F.	îngerul tare şi cărticica (Cap. 10)
G.	Cei doi martori (11:1-14)
H. A şaptea trâmbiţă (11:15-19)
I.   Figurile cheie din Marea Strâmtorare (Cap. 12-15)
J.   Judecăţile din cadrul celor şapte potire (Cap. 16)
K. Căderea Babilonului cel mare (Cap. 17, 18)
L. Venirea lui Cristos şi împărăţia Sa Milenară (19:1-20:9)
M.  Judecarea lui Satan şi a tuturor necredincioşilor (20:10-15)
N. Cerul nou şi pământul nou (21:1-22:5)
O. Avertismente, mângâieri, invitaţii şi benedicţii de încheiere (22:6-21)
Comentariu

I.   LUCRURILE PE CARE LE-A
VĂZUT IOAN (Cap. 1)
A. Titlul şi salutul (1:1-8)
1:1, 2 Primul verset anunţă tema cărţii,
respectiv lucrurile care trebuie să se
întâmple în curând. Cartea Apocalipsei
este în principal o derulare a viitorului.
Această descoperire a evenimentelor viitoa-
re I-a fost dată de Dumnezeu lui Isus
Cristos. La rândul Lui, Domnul Isus a
încredinţat-o îngerului Său iar îngerul a
facut-o cunoscut robului Său loan. Scopul
urmărit de loan în redactarea Cărţii a fost
de a împărtăşi informaţiile acestea cu robii
Domnului, adică cu toţi credincioşii adevă-
raţi. Făcând aşa, loan a mărturisit despre
cuvântul profetic pe care Dumnezeu i 1-a
vestit şi... mărturia pe care a depus-o Isus
Cristos. Pe scurt, loan a mărturisit despre
toate lucrurile pe care le-a văzut în vede-
niile sale cereşti.
1:3 E limpede că Dumnezeu a rânduit
ca această Carte să fie citită în biserică,
deoarece a făgăduit o binecuvântare speci-
ală celui care citeşte cu voce tare această
carte şi tuturor celor din adunare care
ascultă această carte şi o pun la inimă.

Timpul împlinirii profeţiilor era aproape.
1:4 loan adresează cartea celor şapte
biserici situat în provincia romană Asia. A-
ceastă provincie se afla în Asia Mică, pe te-
ritoriul actual al Turciei. Mai întâi, loan le
doreşte acestor biserici har... şi pace. Ha-
rul înseamnă favoarea nemeritată a lui
Dumnezeu şi tăria de care avem nevoie în
viaţa de credinţă cotidiană. Pacea este cal-
mul ce rezultă din acest har, care îl învred-
niceşte pe credincios să înfrunte prigoane,
dureri şi chiar moartea. Se spune că harul şi
pacea provin de la Sfânta Treime. Ele vin
de la Isus Cristos, martorul credincios,
Cel întâi-născut din morţi, Stăpânitorul
regilor pământului. E limpede că aici este
descris Dumnezeu Fiul. El este martorul
vrednic de încredere. Ca întâi-nâscut din
morţi, El este Primul care a înviat din
morţi, Cel care nu va mai muri şi Cel care
deţine locul de onoare şi pre-eminenţă între
toţi cei ce sunt înviaţi din morţi ca să se
bucure de viaţa veşnică. El mai este şi
Stăpânitorul peste toţi regii pământeşti.
După acest salut iniţial, loan aşterne în scris
omagiul de laudă pe care îl aduce Domnu-
lui Isus. Mai întâi, îl numeşte pe Mântuito-

Apocalipsa

1169

rul Cel care ne-a iubit (tie iubeşte, în
textul marginal3), şi ne-a spălat de păcate-
le noastre în sângele Său. Observaţi tim-
purile gramaticale utilizate: ne iubeşte —
timpul prezent, acţiune continuă; ne-a
spălat — timpul trecut, lucrare încheiată.
Observaţi şi topica: El ne iubeşte şi, într-
adevăr, ne-a iubit cu mult înainte de a ne
fi spălat. Apoi observaţi şi preţul plătit de
El: sângele Său. Dacă ne facem sinceri o
auto-evaluare, vom fi obligaţi să mărturisim
că preţul a fost prea mare. Căci nu meritam
să fim spălaţi cu un preţ atât de exorbitant.
1:6 Dragostea Sa nu s-a mărginit la
spălarea noastră, deşi putea foarte bine s-o
facă. El ne-a făcut o împărăţie (textul mar-
ginal din NKJV) şi preoţi pentru Dumne-
zeul Său şi Tatăl. Iar ca preoţi sfinţi, noi
aducem jertfe spirituale lui Dumnezeu:
persoana noastră, avutul nostru, lauda noas-
tră şi slujirea noastră. Ca preoţi regali, noi
vestim excelenţele Celui care ne-a chemat
din întuneric la lumina Sa minunată. Dacă
vom medita la această minunată dragoste,
vom ajunge îndată la concluzia că El este
vrednic de toată slava, onoarea, închinarea
şi lauda pe care I le putem aduce din plin.
Şi El este vrednic să aibă toată puterea
(stăpânirea) asupra vieţii noastre, asupra
bisericii, lumii şi întregului univers. Amin.
1:7 Acest binecuvântat vine din nou pe
pământ în care de nori. Venirea Lui nu va
fi nici locală, nici invizibilă, pentru că orice
ochi îl va vedea (cf. Mat. 24:29, 30).
Oamenii care s-au făcut vinovaţi de răstig-
nirea Sa vor rămâne înmărmuriţi. De fapt,
toate seminţiile pământului vor fi cu-
prinse de jale din pricina faptului că El
vine să-Şi judece vrăjmaşii şi să-Şi înteme-
ieze împărăţia. Credincioşii nu sunt cuprinşi
de jale la venirea Sa, ci spun: „Amin.
Vino, Doamne Isuse!"
1:8 Acum intervine o schimbare de
vorbitor. Domnul Isus Se prezintă pe Sine
ca fiind Alfa şi Omega (prima şi ultima
literă din alfabetul grec), începutul şi
Sfârşitul.4 El străbate timpul şi eternitatea,
epuizând vocabularul superlativelor. El este
izvorul şi ţelul creaţiei. El este Cel care a
început şi va sfârşi programul divin în
lume. El este şi a fost şi va veni, etern in
fiinţa Sa iar ca putere: Cel Atotputernic.
B. Vedenia în care L-a văzut pe Cristos
în roba de Judecător (1:9-20)
1:9 Vorbitorul este din nou loan, care
se prezintă drept fratele şi părtaş al tuturor

credincioşilor la necaz, la împărăţie şi la
răbdarea lui Isus Cristos. El leagă aici
necazul, cu perseverenţa (răbdarea) şi cu
împărăţia. Tot aşa le-a legat şi Pavel la
Fapte 14:22 când i-a îndemnat pe sfinţi să
„rămână în credinţă,... spunând «Prin multe
necazuri trebuie să intrăm în împărăţia lui
Dumnezeu.»"
loan era acum în închisoare pe insula
Patmos din Marea Egee, din pricina loiali-
tăţii sale faţă de cuvântul lui Dumnezeu şi
faţă de mărturia lui Isus Cristos. Dar
temniţa a devenit anticamera cerului, în
care el a primit vedeniile privitoare la slavă
şi judecată.
1:10 loan era în Duhul, adică umbla
într-o părtâşie neumbritâ cu El, fiind astfel
în postura de a putea primi comunicaţii
divine. Asta ne aminteşte că pentru ca
cineva să audă, trebuie să fie aproape.
„Secretul Domnului este cu cei care se tem
de El" (Ps. 25:14). Faptul s-a petrecut în
ziua Domnului, adică în prima zi a săptă-
mânii, ziua în care a avut loc învierea lui
Cristos, ziua în care S-a arătat după aceea
de două ori ucenicilor Săi şi ziua în care a
coborât Duhul, la Rusalii. Ucenicii s-au
adunat să frângă pâinea în Ziua Domnului
iar Pavel i-a îndrumat pe corinteni să facă
o colectă în prima zi a săptămânii. Unii
cred că loan se referă la timpul judecăţii
despre care scrie în această carte, dar sin-
tagma este foarte diferită în original.5
Deodată loan a auzit în spatele lui cu
claritatea, volumul şi tonul unei trâmbiţe.
1:11, 12 Era Isus, care l-a îndrumat să
scrie într-o carte ceea ce avea să vadă şi
s-o trimită celor şapte biserici. întorcân-
du-se să-L vadă pe Vorbitor, loan a văzut
şapte sfeşnice de aur, fiecare având o
bază, o tulpină verticală şi lampa de deasu-
pra, ce ardea cu untdelemn.
1:13 Persoana din mijlocul celor şapte
sfeşnice a fost Unul ca Fiul Omului. Nu
era nimic între El şi sfeşnicele individuale,
nici o agenţie, nici o ierarhie, nici o organi-
zaţie. Fiecare biserică era autonomă. Descri-
indu-L pe Domnul, McConkey spune:
Duhul scotoceşte prin tărâmul naturii ca să
găsească simbolurile care ar putea transmite cât
de cât minţilor noastre înceţoşate şi mărginite
gloria, splendoarea şi maiestatea Acestuia Care
vine. Care este Cristosul Revelaţiei.6
Haina Lui exterioară era o mantie lungă
de judecător. Brâul de aur cu care era

1170

Apocalipsa

încins la piept simbolizează neprihănirea şi
credincioşia cu care judecă El (vezi Isa.
11:5).
1:14 Capul şi părul Lui erau albe ca
lâna, întruchipând eternitatea Sa, ca Cel
Bătrân de Zile (Dan. 7:9), precum şi înţe-
lepciunea şi curăţia judecăţilor Sale. Ochii
Lui, ca para focului ne sugerează cunoaş-
terea perfectă, capacitatea infailibilă de a
pătrunde în miezul lucrurilor şi fiinţelor şi
o forţă de a scruta, de a cerceta până în
străfunduri, de care nu te poţi ascunde.
1:15 Picioarele Domnului erau ca
bronzul strălucitor, arzând într-un cup-
tor, întrucât bronzul este prezentat în Scrip-
tură ca tip al judecăţii, aceste cuvinte vin în
sprijinul părerii că aici se are în vedere, în
principal, funcţia judiciară a Domnului
Isus. Glasul Lui era ca vuietul valurilor
mării sau ca o cădere de apă în munţi,
maiestuos şi cutremurător.
1:16 El ţinea în mâna Lui dreaptă
şapte stele, indicând stăpânire, putere,
control şi onoare. Din gura Lui ieşea o
sabie ascuţită cu două tăişuri, cum este
Cuvântul lui Dumnezeu (Ev. 4:12). Aici se
referă la verdictele de o mare acuitate şi
acurateţe pe care le emite El cu privire la ai
Săi, aşa cum reiese din scrisorile adresate
celor şapte biserici. Faţa Lui era ca soare-
le când străluceşte în puterea Lui la
amiază, relevând splendoarea uimitoare şi
gloria transcendentă a Dumnezeirii Sale.
Combinând toate acese gânduri, îl
vedem pe Cristos în toate perfecţiunile Sale,
fiind suprem calificat să judece cele şapte
biserici. Mai târziu în cuprinsul acestei cărţi
El îi va judeca pe duşmanii Lui, dar jude-
cata trebuie să înceapă de la casa lui Dum-
nezeu" (1 Pet. 4:17). Observaţi însă că în
fiecare caz judecata îmbracă altă formă.
Bisericile sunt judecate cu scopul de a le
curaţi şi răsplăti, pe când lumea este jude-
cată pentru a fi pedepsită.
1:17 La vederea Judecătorului, loan s-a
proşternut Ia picioarele Lui, ca mort, dar
Domnul L-a reanimat, descoperindu-Se pe
Sine ca Cel dintâi şi Cel de pe urmă,
acesta fiind un titlu al lui Iehova (Isa. 44:6;
48:12).
1:18 Judecătorul este Cel Viu, care a
fost mort dar acum este viu în vecii veci-
lor, ţinând cheile Hadesului şi ale Morţii,
având control asupra amândurora şi putând
în mod unic să învie din morţi. Hades
reprezintă aici sufletul iar Moartea trupul.
Când moare cineva, sufletul este în Hades,

denumire prin care este descrisă starea de
dezmembrare, de dezlipire de trup (în româ-
neşte: „locuinţa morţilor", n.tr.). Iar trupul
se duce în mormânt. Pentru credincios
starea dezmembrată este tot una cu aceea
de aflare în prezenţa Domnului. La înviere,
sufletul este reunit cu trupul glorificat şi
răpit (înălţat în văzduh), fiind dus în casa
Tatălui.
1:19 loan trebuie să scrie lucrurile pe
care Ie-a văzut (cap. 1); lucrurile care
sunt (cap. 2, 3); şi lucrurile care vor fi
după aceasta (cap. 4-22). Aici ne este
prezentată schiţa generală a cărţii.
1:20 Domnul i-a explicat apoi lui loan
sensul ascuns al celor şapte stele şi şapte
sfeşnice de aur. Stelele au reprezentat
îngerii sau solii celor şapte biserici, pe
când sfeşnicele au reprezentat cele şapte
biserici propriu-zise.
S-au oferit diverse explicaţii pentru
îngeri. Unii afirmă că au fost fiinţe înge-
reşti care au reprezentat bisericile, după
cum îngerii reprezintă naţiuni (Dan. 10:13,
20, 21). Alţii spun că au fost episcopi (sau
pastori) ai bisericilor (explicaţie ce nu are
însă temei biblic). Alţii afirmă că au fost
soli umani care au preluat de la loan, din
insula Patmos, scrisorile, expediindu-le
bisericilor individuale. în greacă acelaşi
termen (angelos) înseamnă şi înger, şi sol,
dar în această carte figurează cu pregnanţă
primul înţeles.
Deşi scrisorile au fost adresate unor
îngeri, conţinutul lor privea, în mod sigur,
pe toţi cei din cadrul bisericilor.
Sfeşnicele au fost purtătoare de lumină
— o emblemă adecvată a bisericilor locale,
având menirea de a răspândi lumină de la
Dumnezeu în mijlocul întunericului acestei
lumi.
II. LUCRURILE CARE SUNT: SCRI-
SORILE DE LA DOMNUL NOS-
TRU (Capitolele 2, 3)
în capitolele 2 şi 3, avem scrisorile
individuale adresate celor şapte biserici din
Asia. Scrisorile pot fi aplicate în cel puţin
trei modalităţi: Mai întâi, ele descriu condi-
ţiile existente în mod veridic în cele şapte
biserici locale din vremea când scria loan
aceste rânduri. în al doilea rând, ele oferă o
imagine a creştinătăţii pe pământ in oricare
moment al istoriei. Trăsăturile întâlnite în
aceste scrisori au existat, cel puţin parţial,
în fiecare veac de la [coborârea Duhului
Sfanţ la] Rusalii şi până în prezent. In

Apocalipsa

1171

această privinţă, scrisorile conţin remarcabi-
le asemănări cu cele şapte parabole de la
Matei 13. în fine, scrisorile prezintă o
avanpremieră consecutivă a istoriei creşti-
nătăţii, fiecare din cele şapte biserici repre-
zentând o perioadă distinctă. Tendinţa ge-
nerală a lucrurilor este însă mersul în jos,
spre deteriorare. Mulţi cred că primele trei
scrisori sunt consecutive, iar că ultimele
patru sunt simultane, mergând până la
Răpire.
Conform acestei concepţii, epocile în
care poate fi împărţită în general istoria
bisericii ar fi următoarele:
Efes: Biserica primului veac a fost, în
general, vrednică de laudă, dar deja la
această dată îşi părăsise dragostea dintâi.
Smirna: Biserica situată între primul şi
al patrulea veac, care a suferit persecuţii
sub domnia împăraţilor romani.
Pergam: în timpul veacului al patrulea
şi al cincilea, creştinismul a fost recunoscut
ca religie oficială, sub patronajul lui Con-
stantin.
Tiatira: Din secolul al şaselea până în al
cincisprezecelea, biserica romano-catolică a
deţinut, în mare măsură, controlul asupra
creştinătăţii, până când a fost zguduită de
Reformă. în răsărit, a domnit biserica orto-
doxă.
Sardis: Secolele al şaisprezecelea şi al
şaptesprezecelea constituie perioada imediat
următoare Reformei. Lumina Reformei în
început curând să pălească.
Filadelfia: în veacurile al optsprezecelea
şi al nouăsprezecelea au existat multe refor-
me şi mari mişcări misionare.
Laodiceea: Biserica zilelor de pe urmă
este înfăţişată drept căldicică şi apostată.
Este biserica liberalismului şi a ecumenis-
mului.
Există asemănări în structura scrisorilor.
De pildă, fiecare începe cu salutul adresat
unei biserici individuale; fiecare îl prezintă
pe Domnul Isus într-un rol deosebit de
adecvat pentru acea biserică particulară;
fiecare arată că El cunoaşte faptele bisericii
respective (prin cuvântul: „Ştiu"). Cuvinte
de elogiu le sunt adresate tuturor bisericilor,
cu excepţia Laodiceii; de asemenea, cuvinte
de mustrare tututor, în afară de Smirna şi
Filadelfia. Fiecăreia i se adresează un în-
demn special, să asculte ce spune Duhul şi
în fiecare este inclusă o făgăduinţă specială,
pentru cel care biruieşte.
Fiecare biserică îşi are caracterul dis-
tinct.   Phillips   le-a   atribuit   următoarele

titluri, care exprimă trăsăturile dominante:
Efes, biserica fără dragoste; Smirna, biserica
persecutată; Pergam, biserica prea îngădui-
toare; Tiatira, biserica ce face compromi-
suri; Sardis, biserica ce dormitează; Filadel-
fia, biserica cu prilejuri; şi Laodiceea,
biserica ce se complace. Walvoord descrie
problemele lor în termenii următori: (1) pe
cale de a-şi pierde dragostea dintâi; (2) se
teme de suferinţă; (3) abateri doctrinare; (4)
abateri morale; (5) mortăciune spirituală;
(6) nu se ţine tare; şi (7) stare de căldicel.7
A. Către Efes (2:1-7)
2:1 Domnul Se prezintă bisericii din
Efes drept Cel care ţine cele şapte stele în
mâna Lui cea dreaptă şi Cel care umblă
prin mijlocul celor şapte sfeşnice de aur.
Majoritatea descrierilor pe care le face
Domnul în aceste scrisori sunt similare cu
ceea ce găsim in capitolul 1.
2:2 Biserica aceasta se remarca prin
faptele ei îmbelşugate, prin munca ei plină
de ardoare şi prin răbdarea cu care îndura.
Nu tolera răul în mijlocul ei. Avea capaci-
tatea de a discerne apostolii falşi, purtându-
se în consecinţă cu ei.
2:3, 4 Pentru Numele lui Cristos a
suferit încercări şi strâmtorări cu răbdare şi
n-a obosit. Dar tragedia Efesului a constat
în faptul că şi-a părăsit dragostea dintâi.
Flacăra afecţiunii ei s-a stins. Entuziasmul
viguros din primele zile s-a evaporat. Creş-
tinii puteau privi îndărăt la zilele când
dragostea lor de mireasă pentru Cristos
înflorea caldă, plină şi liberă. Ei continau să
fie sănătoşi în doctrină şi activi în slujire,
dar din toată închinarea şi slujirea lor lipsea
adevărata motivaţie.
2:5 Lor li se spune să-şi aducă aminte
de zilele bune de la începutul credinţei lor,
să se pocăiască de diminuarea dragostei lor
dintâi şi să repete slujirea lor devotată de
care au dat dovadă la începutul vieţii lor
creştine. Altfel El va lua sfeşnicul de la
Efes, adică adunarea îşi va înceta existenţa,
mărturia ei stingându-se.
2:6 Un alt elogiu îi este adus acestei
biserici pentru ura nutrită faţă de faptele
Nicolaiţilor. Nu putem şti cu siguranţă cine
erau aceştia. Unii cred că au fost adepţii
liderului religios Nicolas. Alţii scot în
evidenţă semnificaţia numelui: „dregător
asupra laicilor" şi văd în aceasta o referire
la apariţia sistemului cleric.
2:7 Cei care au urechi de auzit cuvântul
lui Dumnezeu sunt îndemnaţi să asculte

1172

Apocalipsa

ceea ce Duhul zice bisericilor.
Apoi i se oferă o promisiune celui care
va birui. în general, un biruitor în NT este
unul care crede că Isus Cristos este Fiul lui
Dumnezeu (1 loan 5:5), cu alte cuvinte, un
credincios adevărat. Credinţa lui îl învredni-
ceşte să biruie lumea cu toate ispitele şi
ademenirile ei. Poate că în fiecare din scri-
sori cuvântul are un gând suplimentar, legat
de condiţia proprie fiecărei biserici. Astfel
un biruitor la Efes era cel care demonstra
autenticitatea credinţei sale, pocăindu-se
după ce s-a depărtat de dragostea sa dintâi.
Toţi aceştia vor... mânca din pomul vieţii,
care este în mijlocul Raiului lui Dumne-
zeu. Asta nu presupune că ei sunt mântuiţi
prin faptul că biaiie, ci că biruinţa lor
demonstrează realitatea experienţei converti-
rii lor. Singurul mod în care sunt mântuiţi
oamenii este prin credinţa în Cristos. Toţi
cei care sunt mântuiţi vor mânca din
pomul vieţii, adică vor intra în viaţa veşni-
că, în toată plinătatea ei, în cer.
Efes este folosit adesea ca punct de
reper al condiţiei bisericii la scurtă vreme
după moartea apostolilor.
B. Către Smirna (2:8-11)
2:8 Smirna înseamnă mir sau amără-
ciune. Aici Cristos Se prezintă ca Cel din-
tâi şi Cel de pe urmă, care a fost mort şi
a înviat. Descrierea va fi fost deosebit de
mângâietoare pentru cei ce erau confruntaţi
cu pericolul morţii, zi de zi.
2:9 Dând dovadă de o deosebită tan-
dreţe. Domnul le spune sfinţilor Săi ce
sufereau că ştie în amănunt necazul lor.
Judecând doar după aparenţe, ei păreau a fi
săraci, dar în ce priveşte lucrurile spiritua-
le, ei erau bogaţi. După cum s-a exprimat
Charles Stanley: „Era o deosebită onoare să
fii în apropierea Lui sau ca Cel care nu
avea unde sâ-Şi plece capul. Eu am învăţat
următorul lucru: Isus este în special părtaşul
slujitorilor Săi săraci."
Sfinţii din Smirna erau atacaţi cu înver-
şunare de iudei. Istoricii ne spun, de pildă,
despre râvna cu care aceşti iudei au căutat
să dea o mână de ajutor la martiriul lui
Policarp. Ca iudei, ei se pretindeau a fi
poporul ales al lui Dumnezeu, dar prin
comportarea lor hulitoare demonstrau că
erau o sinagogă a Satanei.
2:10 Creştinii nu trebuie să se teamă de
nici unul din aceste lucruri pe care le vor
suferi. Unii dintre ei vor fi aruncaţi în
temniţă şi puşi la încercare printr-un necaz

de zece zile. Această perioadă de timp se
poate referi fie la zece zile, fie la zece
persecuţii distincte sub domnia împăraţilor
romani care l-au precedat pe Constantin;
sau poate fi o referire la cei zece ani de
persecuţii din timpul domniei lui Diocletian.
Credincioşii sunt îndemnaţi să fie cre-
dincioşi până la moarte, adică mai bine să
moară, decât să renunţe la credinţa lor în
Cristos. Ei vor primi cununa vieţii, o răs-
plată deosebită acordată martirilor.
2:11 Din nou ascultătorul atent este
încurajat să asculte glasul Duhului. Celui
care va birui i se promite scutirea de moar-
tea a doua. Aici biruitorul este cel care
dovedeşte realitatea credinţei sale prin
faptul că preferă să meargă în cer cu con-
ştiinţa curată, decât să rămână pe acest
pământ, cu o conştiinţă rea. El nu va fi
afectat de moartea a doua, adică pierzarea
de care vor avea parte toţi necredincioşii
(20:6, 14).
C. Către Pergam (2:12-17)
2:12 Pergam (sau Pergamum) înseamnă
turn înalt sau căsătorit de-a binelea. Aceas-
tă scrisoare îl prezintă pe Domnul ca Cel
care are sabia ascuţită cu două tăişuri —
Cuvântul lui Dumnezeu (Ev. 4:12), cu care
îi va judeca El pe răufăcătorii din adunare
(vezi v. 16).
2:13 Pergam era sediul asiatic al cultu-
lului închinării la împărat, de unde şi denu-
mirea de tron al Satanei. în pofida păgâ-
nismului în mijlocul căruia trăia, biserica a
rămas loială lui Cristos, chiar dacă unul din
membrii săi, Antipa, a murit moarte de
martir din pricina mărturiei sale cu privire
la Domnul Isus. Este primul din Asia de-
spre care se ştie că a murit pentru că a
refuzat să se închine împăratului.
2:14, 15 Dar Domnul este nevoit să
mustre biserica aceasta pentru că a permis
unor oameni cu învăţături străine să rămână
în rândurile ei. Aceştia erau cei care susţi-
neau doctrina lui Balaam şi a Nicolaiţilor.
Doctrina lui Balaam aproba consumul
lucrurilor închinate idolilor şi imoralitatea
sexuală. De asemenea se referă la practica
de a predica pentru câştig bănesc, ca anga-
jat (Num. 22-25; 31).
Doctrina Nicolaiţilor nu este precizată.
Mulţi învăţaţi ai Bibliei consideră că aceştia
erau libertinii, conform cărora cei aflaţi sub
har ar fi fost liberi să practice idolatria şi
păcatele sexuale.

Apocalipsa

1173

Dr. C. I. Scofield leagă însă această
doctrină de apariţia sistemului cleric:
Este doctrina care susţine că Dumnezeu ar fi
instituit un ordin special al „clerului" sau al
preoţilor, distinct de cel al „laicilor" sau „mire-
nilor". Termenul este format din două cuvinte
greceşti, niko, cuceritor sau biruitor, şi laos,
popor. Noul Testament nu cunoaşte însă nimic
despre aşa-numitul „cleric", şi încă şi mai puţin
despre preot, afară doar de faptul că toţi fiii lui
Dumnezeu din cadrul actualei dispensaţii sunt:
„o preoţie sfântă". în biserica apostolică existau
următoarele funcţii: bătrânii (sau episcopii;
„presbiterii") şi diaconii; iar darurile erau: a-
postolii, prorocii, evangheliştii, pastorii şi învă-
ţătorii (Ef. 4:11). Aceştia s-ar fi putut sau nu să
fie bătrânii sau diaconii. Dar către sfârşitul pe-
rioadei apostolice a ieşit o dispoziţie prin care
li se aroga doar bătrânilor autoritatea de a ad-
ministra rânduielile şi, în general, de a se con-
stitui într-o clasă situată între Dumnezeu şi po-
por; ei erau Nicolaiţii. Veţi observa că ceea ce
erau „fapte" la Efes sau către sfârşitul perioadei
apostolice, devenise cu două sute de ani mai
târziu „o doctrină" la Pergam sau în perioada
lui Constantin.8
2:16 Credincioşii adevăraţi sunt chemaţi
să se pocăiască. Dacă se vor pocăi, e de
presupus că îi vor exclude pe învăţătorii răi
din mijlocul lor. Altminteri, Domnul însuşi
va lupta împotriva acestor oameni răi.
2:17 Sfinţii ascultători trebuie să asculte
ce le spune Duhul bisericilor. Celui care va
birui i se va da mana ascunsă şi o piatră
albă. Biruitorul de la Pergam ar putea fi
copilul lui Dumnezeu care refuză să tolere-
ze învăţătura rea din cadrul bisericii locale.
Dar ce sunt: mana ascunsă şi piatra albă?
Mana este un tip care îl reprezintă chiar
pe Cristos, vorbindu-ne de hrana cerească,
în contrast cu alimentele oferite idolilor (v.
14). Mana ascunsă ar putea fi „o scumpă
Şi tainică părtăşie cu El însuşi, trăită în
slava Celui care a suferit aici pe pământ."
Piatra albă a fost explicată în mai multe
moduri. A fost considerată un semn de
achitare la procese. A fost de asemenea un
simbol al victoriei la întrecerile sportive. A
fost o expresie de bun venit dată de gazdă
unui oaspete. Din context rezultă clar că a
fost o răsplată dată de Domnul celui care a
biruit, exprimând aprobarea de către El a
acelei persoane. Alford spune că numele
nou indică acceptarea de către Dumnezeu
şi un titlu de glorie.

Din punct de vedere istoric, această
biserică reprezintă probabil timpul imediat
următor vremii lui Constantin, când între
biserică şi stat a interveni un „mariaj". Mii
de oameni au devenit creştini doar cu nu-
mele iar biserica a tolerat practici păgâne în
mijlocul ei.
D. Către Tiatira (2:18-29)
2:18 Numele Tiatira înseamnă jertfă
perpetuă sau ofrandă continuă. în această
scrisoare Fiul lui Dumnezeu este văzut ca
având ochii ca para focului iar picioarele
ca bronzul strălucitor. Ochii ne sugerează
privirea pătrunzătoare iar picioarele de
bronz anunţă ameninţarea judecăţii.
2:19 Biserica se remarca în mai multe
privinţe. Nu-i lipseau faptele bune, dragos-
tea, slujirea, credinţa şi îndurarea cu
răbdare. în realitate, faptele ei creşteau la
număr, nefiind în declin.
2:20 Dar o doctrină necurată fusese
tolerată în sânul adunării, consecinţa fiind
faptul că imoralitatea şi idolatria au ajuns
să fie practicate în mijlocul ei. Biserica
permisese unei prorocite auto-proclamate,
pe nume Izabela9 să-i conducă pe slujitorii
lui Dumnezeu la păcat. După cum Izabela
din VT stricase poporul lui Dumnezeu prin
desfrâu şi idolatrie, tot aşa această femeie
propovăduia că este permis creştinilor să se
angajeze în aceste practici, fără ca prin
aceasta ei să păcătuiască. Poate că îi încura-
ja pe credincioşi să intre în breslele din
Tiatira, chiar dacă prin asta ei trebuiau să
dea cinste zeului sau zeiţei acestei bresle,
participând la festivităţile în cadrul cărora
se aduceau alimente jertfite idolilor. Negre-
şit ea îşi justifica acest act de compromis
cu lumea pe temeiul faptului că asta ar fi
adus propăşire cauzei bisericii.
2:21-23 Pentru că ea a refuzat să se
pocăiască, Domnul avea s-o arunce bolnavă
la pat, dându-i un mare necaz, în locul
poftelor ei. Iar cei care comiteau adulter cu
ea aveau să fie aruncaţi într-un pat de mare
necaz şi moarte, dacă nu se lepădau de ea
şi nu se desprindeau din faptele ei. Atunci
toate bisericile vor şti că Domnul veghează
şi că răsplăteşte după faptele omului. Exista
probabil o profetesă în carne şi oase la
Tiatira pe nume Izabela. Dar cercetătorii
Bibliei mai văd aici o referire la apariţia
unui sistem bisericesc fals, în care predomi-
nă adoraţia icoanelor, vânzarea de indul-
genţe şi absolvirea dată de preoţi pentru
păcate cum ar fi desfrâul.

1174

Apocalipsa

2:24, 25 Mai era însă o rămăşiţă credin-
cioasă la Tiatira (tuturor celorlalţi din
Tiatira care nu aveţi învăţătura aceasta)
şi care nu fuseseră iniţiaţi în doctrinele şi
ritualurile secrete ale Izabelei, cunoscute
îndeobşte sub denumirea de „adâncimile
Satanei". Nici o altă sarcină de responsabi-
litate nu a fost aşezată pe umerii lor, decât
să se ţină cu tărie de adevăr, până la Veni-
rea lui Cristos.
2:26-28 Cel care va birui la Tiatira este
credinciosul adevărat care continuă să facă
cu statornicie faptele prin care demonstrea-
ză că este cu adevărat creştin. Răsplata lui
va fi domnia împreună cu Cristos în timpul
Mileniului. El va primi autoritate asupra
naţiunilor şi le va păstori cu un toiag de
fier. Orice păcat şi orice răzvrătire vor fi
pedepsite sever şi imediat. Domnul a pro-
mis că-i va da biruitorului steaua de dimi-
neaţă. Domnul Isus este Steaua luminoasă
de dimineaţă (22:16). După cum steaua de
dimineaţă se iveşte pe ceruri înainte de
răsăritul soarelui, tot aşa şi Cristos Se va
arăta ca Steaua de dimineaţă pentru a-Şi
răpi biserica la cer înainte de a se arăta
Soarele Neprihănirii ca să domnească pe
pământ (1 Tes. 4:13-18; Mal. 4:2). Astfel
biruitorului i se promite că va avea parte de
Răpire. El nu câştigă acest lucru prin fapte-
le sale, ci prin fapte demonstrează realitatea
credinţei sale. Pentru că este cu adevărat
convertit, va primi steaua de dimineaţă.
2:29 în aceasta şi în cele trei scrisori
care urmează formula „Cine are urechi să
audă..." apare după enunţarea promisiunii,
iar nu înaintea ei, ceea ce ar putea însemna
că de acum încolo numai cei care biruiesc
au, probabil, urechi ca să audă ce le spune
Duhul bisericilor.
E. Către Sardis (3:1-6)
3:1 Sardis înseamnă cei care scapă sau
renovare. Domnul Se descopere pe Sine
drept Cel care are cele şapte Duhuri ale
lui Dumnezeu şi cele şapte stele. în pute-
rea Duhului Sfânt deţine El controlul asupra
bisericilor şi solilor lor. Sardis era o biseri-
că marcată de o mărturie lipsită de viaţă.
Avea reputaţia de adunare creştină, dar, în
cea mai mare parte, nu făcea altceva decât
să execute mecanic o rutină zilnică, nea-
vând în interior o viaţă spirituală pulsantâ şi
nestrălucind de prezenţa supranaturalului.
3:2, 3 Domnul a chemat-o la o nouă
râvnă şi un nou efort de a întări puţinul
care îi mai rămăsese pentru El, întrucât şi

acesta dădea semne de stingere. Oamenii au
iniţiat adesea lucrări pentru Dumnezeu, fără
să le fi şi dus la bun sfârşit. Cristos i-a
avertizat să se ţină strâns de depozitul sacrii
de adevăr şi să se pocăiască de starea în
care se găseau: „pe moarte". Dacă nu se
trezeau, El avea să vină pe neaşteptate la ei
ca să-i judece.
3:4 Chiar şi la Sardis mai era o rămăşi-
ţă care nu şi-a pierdut mărturia creştină.
Aceşti credincioşi care nu-şi întinaseră
hainele cu spiritul lumesc aveau să umble
cu Cristos îmbrăcaţi în alb.
3:5 Ei erau biruitorii, ale căror fapte
neprihănite îi scoteau în evidenţă ca credin-
cioşi adevăraţi. Hainele lor albe vorbesc
despre neprihănirea din viaţa lor. Pentru că
erau evident creştini, numele lor nu vor fi
şterse din Cartea Vieţii. Unii cred că în
Cartea Vieţii se află numele tuturor celor
care au primit viaţă fizică. Conform acestei
teorii, cei care demonstrează prin viaţa lor
că s-au născut cu adevărat din nou nu vor
fi şterşi din această carte, pe când, toţi
ceilalţi se deduce de aici că vor fi şterşi.
Alţii văd această carte ca pe un registru
al tuturor celor care au viaţă spirituală. Lor
li se promite că numele lor nu vor fi şterse,
adică, faptul că nu-şi vor pierde niciodată
mântuirea. Conform acestei teorii, faptul că
unele nume vor fi şterse nu necesită ca şi
celelalte să fie şterse.
Datorită învăţăturii constante a Scriptu-
rii, de la un capăt la altul, conform căreia
mântuirea este prin har, nu prin fapte, şi
datorită afirmaţiilor clare conform cărora
credinciosul adevărat este sigur pe veci de
mântuirea sa (loan 3:16; 5:24; 10:27-29),
versetul 5 nu poate să însemne că un copil
al lui Dumnezeu ar putea să-şi piardă vreo-
dată mântuirea.
Domnul nostru adaugă promisiunea că
va mărturisi numele biruitorilor înaintea
Tatălui Său şi a îngerilor din cer.
3:6 Din nou, oamenii sunt chemaţi să
asculte acest avertisment solemn faţă de
pericolul de a face o declaraţie religioasă de
mărturisire, fără să fi fost însă născuţi cu
adevărat din nou.
Adunarea din Sardis este văzută adesea
ca o întruchipare a perioadei imediat urmă-
toare Reformei, când biserica a devenit
formală, ritualistică, lumească şi politică.
Bisericile protestante de stat din Europa şi
din coloniile americane s-au situat în frun-
tea acestui curent de îndepărtare de la linia
normală a bisericii.

Apocalipsa

1175

F.  Către Filadelfia (3:7-13)
3:7 Filadelfia înseamnă iubirea de fraţi.
Acestei biserici Domnul i se înfăţişează
drept Cel Sfânt, Cel Adevărat, Cel care
are cheia lui David, Cel care deschide şi
nimeni nu va închide, Cel care închide şi
nimeni nu va deschide.
Cu alte cuvinte, El are puterea adminis-
trativă şi controlul necontestat:
Uşa deschisă pe care sinagoga iudaică şi cultele
păgâne nu au reuşit s-o închidă este prilejul
dăruit de Dumnezeu de a-L predica pe Cristos
tuturor celor dispuşi să asculte. Cheia lui David
este o aluzie din Vechiul Testament la absoluta
suveranitate a lui Dumnezeu de a deschide uşi
şi de a închide guri. Vezi Isaia 22:22.l0
3:8 Adunarea din Filadelfia a primit
numai cuvinte de laudă din partea Domnu-
lui. Sfinţii fuseseră credincioşi. Ei dăduseră
dovadă de râvnă pentru fapte bune. In
slăbiciunea lor omenească, ei s-au încrezut
în Domnul. în consecinţă, ei au putut să
păstreze adevărul, trăindu-1 în chip practic
în viaţa lor. Ei nu au tăgăduit Numele lui
Cristos. Prin urmare, El le va pune înainte
o uşă deschisă de prilejuri, pe care nimeni
nu va putea s-o închidă.
3:9 Acei iudei autoproclamaţi care li se
împotriviseră atât de vehement vor fi sme-
riţi în faţa acestor credincioşi simpli. Cei
care s-au pretins a fi poporul ales al lui
Dumnezeu, fiind în realitate o sinagogă a
Satanei, aveau să fie obligaţi să recunoască
că dispreţuiţii de creştini erau, de fapt,
turma aleasă.
3:10 Pentru că filadelfienii au păstrat
adevărul lui Dumnezeu, trăindu-1 înaintea
oamenilor, Domnul îi va păzi de ceasul
încercării, care stă să se abată peste toţi cei
ce locuiesc pe pământ. Este promisiunea că
vor fi scutiţi de Marea Strâmtorare descrisă
în capitolele 6-19. Observaţi că ei vor fi
păziţi de ceasul încercării, adică de întrea-
ga perioadă. De asemenea, ei vor fi păziţi
afară din această perioadă (ek în originalul
grec), iar nu în mijlocul acestei perioade.
(Deci nu vor fi lăsaţi să treacă prin ea, n.tr.)
„Cei care locuiesc pe pământ*' este un
termen tehnic, însemnând cei care îşi fac
locuinţa pe pământ, „oameni ai lumii care-
şi au partea în viaţa de acum" (Ps. 17:14b).
3:11 Venirea lui Cristos este aşezată
înaintea sfinţilor ca motivaţie pentru ca ei
să îndure cu statornicie. Ei nu trebuie să
lase pe nimeni să le răpească acea cunună

a biruitorilor, când ea este atât de aproape
de ei.
3:12 Biruitorul va fi făcut un stâlp în
sanctuarul dinăuntru al lui Dumnezeu.
Indiferent ce alte sensuri ar putea avea
aceste cuvinte, un lucru e clar că e vorba de
tărie, onoare şi siguranţă veşnică. Cel care
va birui la această categorie nu va părăsi
nicicând acest loc de siguranţă şi bucurie.
Biruitorul va avea scrise pe el trei nume:
Numele... lui Dumnezeu... numele Noului
Ierusalim care se coboară din cer de la
Dumnezeu şi numele nou al Domnului
Isus. El va fi astfel identificat ca aparţinând
tuturor celor trei.
3:13 Cine are urechi să asculte mesa-
jul dat de Duhul bisericilor.
Biserica din Filadelfia este considerată
adesea un simbol al marii treziri evangheli-
ce din veacul al optsprezecelea şi începutul
veacului al nouăsprezecelea, al recuperării
adevărului cu privire la biserică şi venirea
lui Cristos şi al unei mari campanii mondia-
le de misionarism. Deşi creştinii s-au bucu-
rat de un grad real de refacere în această
perioadă, totuşi Satan a făcut un efort con-
certat de a strecura în biserică aluatul lega-
lismului, ritualismului şi al raţionalismului.
G. Către Laodiceea (3:14-22)
3:14 Numele Laodiceea înseamnă fie
poporul guvernând, fie judecata poporului.
Domnul Isus Se numeşte pe Sine^ Amin,
Martorul credincios şi adevărat, începu-
tul creaţiei lui Dumnezeu. Ca Amin, El
este întruchiparea credincioşiei şi adevăru-
lui, Cel care garantează şi împlineşte făgă-
duinţele lui Dumnezeu. El mai este şi
originatorul creaţiei Iui Dumnezeu, atât a
celei materiale, cât şi a celei spirituale.
Sintagma: „începutul creaţiei lui Dumne-
zeu" nu înseamnă că El a fost prima Per-
soană creată, căci EI niciodată nu a fost
creat. Mai degrabă, înseamnă că El a înce-
put toată creaţia. Nu se spune că El ar fi
avut vreun început, ci că El este începutul.
El este originea creaţiei lui Dumnezeu. Şi
El este preeminent deasupra întregii creaţii.
3:15-17 Biserica din Laodiceea nu era
nici rece, nici fierbinte, ci căldicică într-un
mod bolnăvicios. Domnul ar fi preferat ca
ea să fie extremă, fie în indiferenţă, fie în
râvnă. Dar nici vorbă. Ea era destul de
căldicică pentru a-i înşela pe oameni, amă-
gindu-i să creadă că era o biserică a lui
Dumnezeu şi de un călcicel atât de dezgus-
tător încât I-a produs greaţă Celui Atotpu-

1176

Apocalipsa

ternic. Mai mult, biserica era caracterizată
de mândrie, ingnoranţă, suficienţă şi com-
placere.
3:18 Oamenii au fost sfătuiţi să cumpe-
re de la Domnul aur curăţit în foc. Asta ar
putea însemna neprihănire divină, care nu
se cumpără cu bani (Isa. 55:1), ci se pri-
meşte în dar prin credinţa în Domnul Isus.
Sau ar putea însemna credinţa autentică,
care, atunci când este încercată în foc, are
ca urmare laudă, onoare şi glorie la desco-
perirea lui Isus Cristos (1 Pet. 1:7).
De asemenea oamenii au fost sfătuiţi să
cumpere haine albe adică neprihănirea de
ordin practic pentru viaţa cotidiană. Ei
trebuie să-şi ungă ochii cu alifie, adică să
dobândească o viziune spirituală prin lumi-
narea pe care o produce Duhul Sfanţ. Sfatul
acesta a fost deosebit de adecvat, întrucât
Laodiceea era cunoscută ca centru bancar,
textil şi medical — în special pentru alifia
sa de ochi.
3:19 Dragostea Domnului pentru biseri-
că se vede şi din faptul că o mustră şi o
disciplinează. Dacă nu I-ar fi păsat, atunci
n-ar fi făcut acest lucru. însă cu o duioşie
îndelungată, El cheamă această biserică
nominală să fie plină de râvnă şi să se
pocăiască:
3:20 în versetele de încheiere, avem
ceea ce Scofield a numit: „locul şi atitudi-
nea lui Cristos la sfârşitul epocii bisericii".
El este în afara bisericii declarate, bătând
politicos la uşă şi invitând persoane indivi-
duale (iar nu mase de oameni, ca pe vre-
muri) să părăsească biserica apostată, pentru
a avea părtăşie cu El. Trench comentează
pe această temă:
Fiecare om este stăpânul casei inimii lui, care
este fortăreaţa sa. El este cel care trebuie să-i
deschidă Domnului porţile. El are trista prero-
gativă şi jalnicul privilegiu de a refuza să-I
deschidă. Dar dacă va refuza, îşi va periclita cu
orbire propria sa binecuvântare, devenind un
mizerabil cuceritor."
3:21 Biruitorului i se promite că se va
împărtăşi din slava tronului lui Cristos şi va
domni cu El pe pământ în timpul Mileniu-
lui. Cei care II urmează în umiliarea Sa, în
respingerea Sa şi în suferinţa Sa îl vor
urma şi în slava Sa.
3:22 Apoi, pentru ultima oară, ascultăto-
rul este sfătuit solemn să asculte de glasul
Duhului.
Indiferent de interpretarea pe care o

dăm cărţii Apocalipsa, este un fapt de
netăgăduit că biserica Laodiceea prezintă o
imagine vie a epocii în care trăim. Traiul
luxos şi huzurul abundă pretutindeni, în
timp ce suflete mor din lipsa vestirii evan-
gheliei. Creştinii poartă cununi, în loc de o
cruce. Noi ne consumăm mai mult pentru
sport, politică sau televiziune, decât pentru
Cristos. Nu părem să fim conştienţi de
nevoi spirituale, nu tânjim după o adevărată
trezire spirituală. Energiile noastre şi tot ce
avem mai de preţ sunt consacrate lumii
afacerilor, după care, ceea ce a mai rămas
din cariera noastră irosită este închinat
Mântuitorului. Ne străduim să satisfacem
cerinţele trupului nostru, care peste câţiva
ani se va întoarce în ţărână. Acumulăm
lucruri, în loc să renunţăm la ele; ne strân-
gem comori pe pământ, iar nu în cer. Atitu-
dinea generală este: „Copiii lui Dumnezeu
merită tot ce e mai bun, mai de calitate.
Căci dacă nu am grijă eu însumi de mine,
cine să aibă grijă de mine? Să ne avântăm
în lume iar Domnului să-I dăm serile noas-
tre libere." Aceasta este starea noastră în
ajunul venirii lui Cristos.
III. LUCRURILE CARE VOR AVEA
LOC DUPĂ ACEASTA (Cap. 4-22)
Am ajuns acum la ultima din cele trei
mari  secţiuni  în  care se  împarte  cartea
Apocalipsa. Primele trei capitole au descris
Epoca Bisericii, din vremea apostolilor până
la Răpire. începând din acest capitol, tema
este: „Lucrurile care trebuie să aibă loc
după aceasta".
Există o indiscutabilă falie între capito-
lele 3 şi 4. Din acest punct biserica nu mai
este menţionată niciodată pe pământ. Ce s-a
întâmplat cu ea? Noi credem că a fost dusă
în cer de Domnul la sfârşitul capitolului 3.
După ce sfinţii au fost strămutaţi în cer,
Domnul îşi va relua relaţiile cu naţiunea
Israel. Arunci va începe Tribulaţia sau
Marea Strâmtorare — perioada de şapte ani
în care Domnul se va ocupa de poporul
Israel în legătură cu respingerea de către el
a lui Mesia. Cei care se întorc la Cristos în
timpul Tribulaţiei vor fi mântuiţi, intrând
apoi în glorioasa împărăţie de pe pământ,
pe când cei care îl vor respinge vor fi
nimiciţi.
Un număr mare de evrei se vor întoarce
în ţara Israel, în necredinţă, la începutul
Tribulaţiei (Ez. 26:24, 25). Puterea mondia-
lă a Romei va încheia un tratat cu israelie-
nii, garantându-le libertatea de închinare

Apocalipsa

1177

(Dan. 9:27). De fapt, primii trei ani şi
jumătate din Marea Strâmtorare vor fi
relativ blânzi. Domnul Isus a descris aceşti
ani la Matei 24:4-14.
La mijlocul Marii Strâmtorări va fi
aşezată o imagine în templul de la Ierusa-
lim şi oamenilor li se va ordona să se
închine acestui chip, în caz contrar fiind
omorâţi (Mat. 24:15). Acesta va fi semnalul
începutului Marii Strâmtorări, al Necazului
lui Iacob, o perioadă de suferinţe cum
lumea n-a mai cunoscut şi nu va mai cu-
noaşte niciodată (Mat. 24:21).
Capitolul 4 ne introduce în începutul
Tribulaţiei. Prima scenă se desfăşoară în
cer, unde lui loan i se dăruieşte o vedenie
a slavei lui Dumnezeu. Domnul le-a dat de
multe ori vedenii ale slavei Sale profeţilor,
înainte de a le îngădui să prezică viitorul
(Isa. 6; Ez. 1). în capitolul 1, loan a văzut
gloria lui Cristos înainte de a i se fi îngădu-
it să consemneze istoria viitoare a bisericii.
Acum i se acordă o vedenie a lui Dumne-
zeu, înainte de a afla judecăţile ce vor fi
turnate peste Israelul necredincios şi peste
Neamuri.
A. Vedenia Tronului lui Dumnezeu
(Cap. 4)
4:1 Glasul care-1 invită pe loan în cer
este glasul lui Cristos (cf. v. 10-20). Mulţi
cercetători ai Bibliei cred că pătrunderea lui
loan în cer este o imagine simbolică a
luării, în acest moment, a bisericii de pe
pământ, ca să fie cu Domnul (1 Tes. 4:IS-
IS; 1 Cor. 15:51-53). Domnul Isus promite
câ-i va arăta lui loan lucrurile care trebuie
să se întâmple după aceasta. Cuvintele
acestea sunt similare cu ultima parte a
versetului 1:19 şi sprijină folosirea acelui
verset pentru redarea schemei cărţii.
4:2,3 Duhul Sfânt îl acaparează pe loan
în mod special, permiţându-i să vadă ime-
diat pe Dumnezeul cel veşnic stând pe
tronul Său, în maiestate şi splendoare.
Unii, luându-se după majoritatea manu-
scriselor, omit cuvintele: „Şi Cel care
stătea pe el avea", făcând astfel ca iaspis
şi sardiu să se refere la tron, mai degrabă
decât la Domnul. Dar aceste pietre de mare
preţ ar putea de asemenea să-L descrie pe
Domnul, in platoşa marelui preot iaspisul îl
reprezenta pe Ruben. întâiul născut al lui
Iacob. iar sardiul îl reprezenta pe Beniamin,
ultimul său născut. Numele Ruben înseam-
nă „Iată, un fiu" iar Beniamin înseamnă
..fiul dreptei mele". Walvoord vede cele

două pietre drept incluzând în ele toate
celelalte pietre, descriindu-i pe toţi copiii lui
Dumnezeu iar Persoana de pe tron drept
Dumnezeu, în relaţie cu poporul Israel.12
Curcubeul, în cazul acesta, după câte
se pare, un arc de lumină verde ca o piatră
de smarald, este angajamentul pe care Şi 1-
a luat Dumnezeu că îşi va respecta legă-
mintele, în pofida judecăţilor care vor veni.
4:4 Nu putem afirma cu certitudine cine
sunt cei douăzeci şi patru de bătrâni. Ei
sunt interpretaţi fie ca fiinţe îngereşti, fie ca
răscumpăraţi din VT şi din NT, fie ca sfinţi
exclusiv din NT. Faptul că poartă coroane
şi sunt întronaţi sugerează că sunt sfinţi
care au fost judecaţi şi răsplătiţi.
4:5 Este limpede că tronul de aici este
unul de judecată, cu groaznice fulgere,
glasuri şi tunete. Cele şapte făclii de foc
reprezintă Duhul Sfânt în plinătatea şi
maiestatea Sa. Nu există decât un singur
Duh al lui Dumnezeu, dar cifra şapte repre-
zintă perfecţiunea şi completeţea.
4:6 Marea sticloasă ca de cristal ne
spune că tronul este situat într-un loc ce nu
este tulburat de agitaţiile şi perturbaţiile
acestei lumi sau de opoziţia celor răi, care
sunt ca o mare agitată.
La tron erau patru făpturi vii, pline de
ochi în faţă şi în spate — ceea ce denotă
claritate, lăţime şi adâncime de viziune.
4:7, 8 E greu să identificăm cele patru
făpturi vii. Tot ce putem spune cu certitudi-
ne este că sunt fiinţe create, pentru că se
închină lui Dumnezeu. Ele par a fi o com-
binaţie între heruvimii din Ezechiel 10 şi
serafimii din Isaia 6. Versetul 7 descrie
heruvimii iar versetul 8 îi înfăţişează pe
serafimi. Aceste fiinţe îngereşti sunt păzitori
ai tronului lui Dumnezeu. Heruvimii par să
fie asociaţi cu judecata arzătoare iar serafi-
mii cu purificarea arzătoare.
Descrierea din versetul 7 este paralelă
cu modul în care este prezentat Cristos în
evanghelii:
leu — Matei — Rege;
viţel sau bou — Marcu — Slujitor;
om — Luca — Fiul Omului;
vultur — loan — Fiul lui Dumne-
zeu.
Făpturile vii cântă neîncetat despre
sfinţenia şi eternitatea lui Dumnezeu. Majo-
ritatea manuscriselor redau aici cuvântul
sfânt de nouă ori, aceasta fiind o puternică
trăsătură trinitariană.
4:9, 10 Ori de câte ori făpturile vii se
închină Celui de pe tron.... cei douăzeci şi

1178

Apocalipsa

patru de bătrâni se prostern, se închină
Dumnezeului Celui viu şi îşi aruncă cunu-
nile înaintea tronului.
4:11 închinarea lor este o recunoaştere
a faptului că Domnul este vrednic de glorie
şi onoare şi putere, pentru că El a creat
toate lucrurile şi prin voia Lui există.
Vedenia pregăteşte pentru noi ceea ce
va urma. Dumnezeu este văzut ca Dregător
Atotputernic al universului, stând pe tronul
gloriei Sale, înconjurat de făpturi care I se
închină, gata să trimită judecata asupra
pământului.
B. Mielul şi cartea pecetluită cu şapte
peceţi (Cap. 5)
5:1 Dumnezeu este văzut ţinând în
mâna dreaptă o carte pecetluită cu şapte
peceţi. Cartea (sulul) conţine lista judecăţi-
lor care trebuie să se abată asupra pământu-
lui, înainte de a-Şi întemeia Domnul Isus
împărăţia.
5:2, 3 Un înger puternic lansează un
apel, ca cineva vrednic să deschidă cartea şi
să-i rupă peceţile, una câte una. Nimeni,
nici din cer, nici de pe pământ, nici de sub
pământ nu s-a găsit calificat să desfăşoare
sulul sau să-1 citească. Nici un înger, nici
un om, nici un demon nu are înţelepciunea
şi cunoştinţa de a executa judecata.
5:4 loan a plâns cu amar când s-a părut
că nimeni nu fusese găsit vrednic. Să fi
însemnat asta oare că relele comise pe
pământ vor rămâne neîndreptate, că cei
neprihăniţi nu vor fi răzbunaţi niciodată, că
cei răi vor rămâne nepedepsiţi? Să fi însem-
nat oare câ împărăţia nu va veni deoarece
necesara curăţire a pământului urma să fie
zădărnicită?
5:5 Unul din bătrâni l-a mângâiat pe
loan cu vestea bună că Leul din seminţia
Iui Iuda, Rădăcina (Creatorul şi Progenito-
rul) Iui David a fost calificat să deschidă
cartea, să-i rupă peceţile şi astfel să dezle-
ge judecăţile. Isus este calificat să fie Jude-
cătorul, prin nemărginita Sa înţelepciune,
prin decret divin (loan 5:22, 27), prin cali-
tăţile Sale personale superlative şi prin
lucrarea Sa de la Calvar.
în Apocalipsa Domnul nostru este
prezentat atât ca Miel, cât şi ca Leu. Ca
Miel al lui Dumnezeu, El este Cel jertfit,
purtând şi luând păcatele lumii. Ca Leu, El
este Judecătorul, pedepsindu-i pe duşmanii
Lui. La prima Sa venire, El a fost Mielul.
La a doua Sa venire. El va fi Leul.
5:6 Când loan a privit, a văzut tronul

înconjurat de patru făpturi vii şi de bătrâni,
în mijloc stătea un Miel care arăta ca şi
când ar fi fost de curând înjunghiat. Mielul
avea şapte coarne (semnificând atotputerni-
cia) şi şapte ochi (atotştiinţa). Faptul că are
cele şapte Duhuri ale lui Dumnezeu ne
aminteşte că Domnul Isus a fost înzestrat
cu măsura deplină a Duhului Sfânt (loan
3:34b). Cele şapte Duhuri ale Iui Dumne-
zeu trimise pe tot pământul sugerează
atotputernicia.
5:7, 8 De îndată ce Mielul a luat car-
tea din mâna lui Dumnezeu Tatăl, făpturi-
le vii şi bătrânii s-au proşternut înaintea
Mielului. Fiecare avea o harpă şi potire
de aur, reprezentând rugăciunile sfinţilor,
probabil rugăciunile martirilor care strigau
către Dumnezeu să le răzbune sângele
(6:10). Deşi aveau rugăciunile, nu se suge-
rează deloc că le-au prezentat lui Dumne-
zeu sau că au avut ceva de a face cu răs-
punsul la aceste rugăciuni.
5:9, 10 în cântarea lor nouă, ei îl acla-
mau pe Miel, ca fiind vrednic să execute
judecata, datorită lucrării de ispăşire săvâr-
şită de El pe cruce. Se pune întrebarea dacă
se includ şi pe ei înşişi între cei răscumpă-
raţi („ne-ai răscumpărat pentru Dumne-
zeu") sau dacă trebuie să acceptăm varianta
din alte traduceri: „ai răscumpărat pentru
Dumnezeu cu sângele Tău, oameni din
orice seminţie, de orice limbă, din orice
popor şi din orice neam".13
Dar chiar mai mult decât răscumpărarea,
Domnul i-a făcut pe credincioşi regi14 şi
preoţi ca să I se închine Lui, ca să mărturi-
sească pentru El şi să domnească împreună
cu El peste pământul din timpul Mileniu-
lui.
5:11 Corul s-a mărit, pe măsură ce o
mulţime de îngeri s-au alăturat făpturilor vii
şi bătrânilor, un cor de milioane, poate
miliarde, toţi participând la cântare, într-o
armonie desăvârşită.
5:12 Omagiul adus de ei este cel pe
care îl vor intona credinciioşii de-a lungul
întregii veşnicii. „Vrednic este Mielul,
care a fost înjunghiat, să primească:
putere — asupra vieţii mele, asupra
bisericii, lumii şi universului;
bogăţii — tot argintul meu şi aurul
meu;
înţelepciune — tot ce este mai de preţ
în facultăţile mele mentale;
tărie — tăria mea fizică, pentru slujirea
Sa:
slavă — întreaga mea viaţă, consacrată

Apocalipsa

1179

slăvirii Lui;
binecuvântare" — toate puterile mele
de a-L lăuda.
5:13 Acum muzica devine o simfonie
bogată în cântări melodioase şi armonioase.
Toate făpturile care sunt în cer, pe pă-
mânt şi sub pământ se alătură, aducând
veşnică binecuvântare, cinste, slavă şi
stăpânire lui Dumnezeu Tatăl şi Mielului.
Versetul acesta e o paralelă a textului de
la Filipeni 2:10 şi 11, care subliniază că
orice genunchi se va pleca la numele lui
Isus şi orice limbă îl va mărturisi ca Domn.
Nu se menţionează un timp anume, dar
evident asta va fi după ce mântuiţii vor fi
fost înviaţi la viaţă veşnică şi după ce
nemântuiţii vor fi fost înviaţi la judecată
veşnică. Credincioşii îl vor fi recunoscut
deja pe Isus ca Domn; necredincioşii vor fi
atunci obligaţi să-L onoreze. Omagiul
universal adus Tatălui şi Fiului sunt o
realitate sigură, un fapt asupra căruia nu
există nici o îndoială.
5:14 Şi acum finalul! Pe când cele
patru făpturi vii spun: „Amin", bătrânii
se aruncă jos şi se închină Domnului întro-
nat, care trăieşte în veci de veci.
C. Deschiderea celor şase peceţi (Cap. 6)
6:1, 2 Când Mielul a rupt prima pece-
te, una din cele şapte făpturi vii a strigat
cu glas tare: „Vino să vezi!"15 Drept răs-
puns, un călăreţ, probabil Anticrist, purtând
un arc, a venit pe un cal alb... biruitor,
hotărât să câştige. Asta ar putea reprezenta
ceea ce s-a numit în vremea noastră „războ-
iul rece". Arcul prezintă pericolul războiu-
ui, dar nu se aminteşte nimic despre vreo
săgeată. Poate că aici ar fi vorba, voalat,
despre un război al rachetelor, întrucât arcul
este o armă cu acţiune îndepărtată. Acest
călăreţ nu provoacă în realitate un război,
care are loc abia după ce este luată de pe
pământ a doua pecete de pace.
6:3, 4 A doua făptură vie 1-a chemat
pe al doilea călăreţ să iasă în faţă. Acesta
purta o sabie mare şi călărea pe un cal de
un roşu aprins. Sabia se foloseşte la lupta
corp-la-corp. Astfel a doua pecete presupu-
ne armate invadatoare, angajate în lupte
corp-la-corp. Al doilea călăreţ ia pacea de
pe pământ.
6:5, 6 într-un gest de ascultare faţă de
a treia făptură vie, un călăreţ, ţinând un
cântar, a venit călare pe un cal negru.
Acesta reprezintă foametea, care urmează
adesea unui război. Un glas din mijlocul

celor patru făpturi vii a anunţat că grâul
şi orzul se vindeau la preţuri prohibite.
Cântarul s-a folosit pentru a cântări grâ-
nele raţionalizate, fiind astfel un simbol al
foametei. Sintagma: „Să nu vatămi untde-
lemnul şi vinul!" este dificilă. Unii spun că
acestea au constituit hrana săracilor. Or,
dacă erau alimente de bază, trebuiau prote-
jate pentru a asigura supravieţuirea. Se pare
însă că aici este vorba despre obiecte de lux
ale bogaţilor. Căci istoria ne învaţă că până
şi în vremuri de foamete, bogaţii reuşesc
să-şi asigure câteva obiecte de lux.
6:7, 8 A patra făptură vie a venit
călare pe un cal gălbui avându-i de călăreţi
pe Moartea şi Hadesul. Moartea este
asociată cu trupul iar Hadesul cu duhul şi
sufletul. în urma războiului, foametei,
ciumei şi fiarelor sălbatice, o pătrime din
locuitorii pământului sunt nimiciţi. Poate
am fi înclinaţi să credem că ciuma nu mai
este un pericol, datorită rezolvării ei prin
antibioticele din vremea noastră şi medica-
mentele miraculoase. Dar marile maladii
ucigătoare nu sunt cucerite, ci doar reduse
la o stare latentă. Ele se pot răspândi în
toată lumea, cu viteza avioanelor cu reacţie,
care le poartă la destinaţie.
6:9 Acum ni se face cunoştinţă cu
primii martiri din perioada Marii Strâmto-
rări (Mat. 24:9), credincioşii iudei care au
ieşit şi au predicat evanghelia împărăţiei şi
care sunt înjunghiaţi acum pentru mărtu-
ria lor. Sufletele lor sunt sub altar în cer.
6:10 Ei strigă către Domnul16 suveran,
să le răzbune sângele. Cum am arătat deja,
„cei care locuiesc pe pământ" se referă la
necredincioşii care se simt acasă la ei pe
pământ.
6:11 Robe albe le sunt date martirilor,
ca simbol al neprihănirii lor. Apoi li se
spune să aştepte până se va împlini comple-
mentul final al martirilor din cadrul Tribula-
ţiei.
6:12,13 Ruperea celei de-a şasea peceţi
a adus groaznice convulsiuni în natură. Un
mare cutremur de pământ a zguduit
uscatul şi marea iar cerurile stelare au intrat
în perturbaţie. Soarele s-a întunecat iar
luna s-a făcut roşie ca sângele. Stelele au
căzut pe pământ ca nişte smochine coapte,
când smochinul este scuturat puternic.
6:14 Cerul s-a îndepărtat ca şi când ar
fi fost un sul de pergament înfăşurat. Toţi
munţii şi toate insulele s-au mişcat de Ia
locurile lor datorită unor perturbaţii uriaşe.
6:15 Nu e de mirare că toate categoriile

1180

Apocalipsa

de oameni au fost cuprinse de panică.
Recunoscând că Dumnezeu îşi varsă mânia,
oamenii s-au ascuns în peşteri şi printre
stâncile munţilor.
6:16, 17 Ei ar fi preferat să fie zdrobiţi
de munţii şi de stâncile ce se rostogoleau,
numai să nu îndure judecata lui Dumnezeu
şi mânia Mielului. Dar vai, e prea târziu,
căci ei şi-au dat seama că nimeni nu este în
stare să se opună indignării Mielului.
D. Cei mântuiţi în timpul Marii Strâm-
torări (Cap. 7)
Capitolul 7 este intercalat între pecetea
a şasea şi a şaptea şi ne prezintă două
categorii importante de credincioşi. Capito-
lul răspunde la întrebarea ridicată la sßrsi-
tul capitolului 6: „Cine poate să stea în
picioare?" Cei descrişi în acest capitol vor
sta, în sensul că vor fi cruţaţi, dându-li-se
voie să intre în Mia de ani împreună cu
Cristos.
7:1-4 Vedenia celor patru îngeri stând
Ia cele patru colţuri ale pământului,
ţinând cele patru vânturi ale pământului,
ca să nu sufle pe pământ înseamnă că o
mare furtună stă se abată asupra lumii. Dar
îngerilor li se spune să întârzie această
groaznică nimicire până când robilor lui
Dumnezeu li s-au sigilat frunţile. Două-
sprezece mii de persoane din fiecare din
cele douăsprezece seminţii ale lui Israel
sunt apoi pecetluite.
7:5-8 Cei 144.000 sunt, evident, credin-
cioşi evrei, iar nu membri ai vreunui cult
deraiat de Neamuri, din secolul 20. Aceşti
sfinţi evrei sunt mântuiţi la începutul Marii
Strâmtorări. Pecetea de pe frunţile lor îi
înseamnă, indicând că aparţin lui Dumnezeu
şi garantează că vor fi păstraţi în viaţă în
cei şapte ani ce vor veni.
Două seminţii lipsesc din această listă:
Efraim şi Dan. Poate că ele au fost omise
pentru că s-au situat în fruntea idolatriei.
Unii cred că Anticrist va veni din seminţia
lui Dan (Gen. 49:17). Seminţiile lui Iosif şi
Levi sunt incluse pe listă, Iosif negreşit
luând locul fiului său, Efraim.
7:9 Oamenii descrişi în această secţiune
sunt ne-evrei din toate naţiunile, triburile,
popoarele şi limbile. Ei stau în picioare
înaintea tronului şi înaintea Mielului, îmbră-
caţi în haine albe (faptele neprihănite ale
sfinţilor, 19:8), ţinând în mână ramuri de
palmier, care simbolizează victoria.
7:10 Acestea sunt Neamurile care vor fi
salvate în timpul Marii Strâmtorări, prin

încrederea lor în Domnul Isus. în cântarea
lor ei celebrează mântuirea şi o atribuie
Dumnezeului Jor şi Mielului.
7:11, 12 îngerii... şi bătrânii şi cele
patru făpturi vii li se alătură, închinându-
I-se lui Dumnezeu, deşi din lauda lor
lipseşte elementul răscumpărării. După cum
s-a exprimat compozitorul cântării: „îngerii
niciodată nu au resimţit bucuria pe care o
aduce mântuirea noastră." Dar ei înalţă
totuşi laude către El, declarându-L vrednic
de şapte forme distincte de onoare.
7:13, 14 Când unul din bătrâni 1-a în-
trebat pe loan cine sunt aceşti oameni îm-
brăcaţi în alb şi de unde vin, loan a mărtu-
risit că nu ştie, dar că ar dori să ştie. Atunci
bătrânul i-a explicat că ei vin din necazul
cel mare şi că şi-au spălat hainele şi le-au
albit în sângele Mielului. „Când vom sta fa-
ţă în faţă cu un mister inexplicabil," scrie F.
B. Meyer, „ce mare mângâiere va fi să pu-
tem spune, cu credinţă perfectă: «Tu ştii»".
7:15 Bătrânul a explicat apoi în continu-
are locul lor actual şi slujirea lor. Cercetăto-
rii Bibliei nu sunt în acord cu privire la
faptul dacă această mulţime de ne-evrei este
văzută în cer sau pe pământul intrat în Mia
de ani. Binecuvântările descrise sunt însă
valabile, şi într-un loc, şi în altul. Dacă se
are în vedere Mileniul, atunci tronul lui
Dumnezeu şi templul Său se referă la tem-
plul care se va afla la Ierusalim în timpul
Erei împărăţiei (Ez. 40-44).
Observaţi binecuvântările prezentate:
Perfectă apropiere: Pentru aceasta
sunt înaintea tronului lui Dumne-
zeu.
Perfectă slujire: şi-I slujesc zi şi
noapte în templul Său.
Perfectă părtăşie: Cel ce stă pe tron
va locui în mijlocul lor.
7:16    Perfectă satisfacţie: Nu vor mai flă-
mânzi, nici nu vor mai înseta;
Perfectă securitate:  nu-i va  bate
soarele, nici vreo arşiţă;
7:17    Perfectă călăuzire: pentru că Mie-
lul, care este în mijlocul tronului,
va fi Păstorul lor şi-i va călăuzi la
izvoarele apelor vieţii (textul mar-
ginal al ediţiei NKJV) (precum şi
ediţia Cornilescu din 1932, n.tr.)
Perfectă   bucurie:   Dumnezeu   va
şterge orice lacrimă din ochii lor.
E. A şaptea pecete şi începutul celor
şapte trâmbiţe (Cap. 8, 9)
8:1   După intercalarea parantezei din

Apocalipsa

1181

capitolul 7, în care am văzut două cete de
sfinţi din Marea Strâmtorare, ajungem acum
la a şaptea şi ultima pecete, introdusă
printr-o înfricoşătoare tăcere de treizeci de
minute în cer, care precede judecăţile tot
mai adânci.
8:2 Nu se menţionează nici o judecată
anumită când se rupe pecetea a şaptea. Firul
naraţiunii trece direct la cele şapte judecăţi
ale trâmbiţelor. De aici deducem că a şap-
tea pecete constă din cele şapte trâmbiţe.
8:3, 4 îngerul din acest verset este
interpretat adesea că ar fi Domnul Isus. El
este numit îngerul lui Iehova în VT (Gen.
16:13; 31:11, 13; Jud. 6:22; Os. 12:3, 4).
Rugăciunile tuturor sfinţilor se suie la
Tatăl prin El (Ef. 2:18). El ia tămâie multă
ca s-o dea rugăciunilor tuturor sfinţilor
pe altarul cel de aur dinaintea Tronului.
Tămâia relevă mireasma Persoanei şi lucră-
rii Sale. Până când ajung rugăciunile la
Dumnezeu Tatăl, ele sunt desăvârşite, de-
venind fără nici un cusur şi total eficace.
în contextul nostru, rugăciunile sunt ale
acelor sfinţi din Marea Strâmtorare care îl
roagă pe Dumnezeu să-i pedepsească pe
vrăjmaşii lor, deşi ordinea este valabilă în
cazul oricărei rugăciuni.
8:5 Ca răspuns la rugăciunile lor, înge-
rul... a aruncat cărbuni aprinşi pe pământ,
provocând explozii zgomotoase, tunete,
fulgere şi un cutremur de pământ. După
cum se exprimă H. B. Swete, „Rugăciunile
sfinţilor se întorc pe pământ cu mânie."17
Astfel judecăţile celor şapte trâmbiţe sunt
introduse cu perturbaţii violente ale naturii.
8:6 Am ajuns acum la mijlocul Tribula-
ţiei. Aceste judecăţi ale trâmbiţelor ne vor
conduce la momentul în care Cristos va
coborî pe pământ, îşi va nimici duşmanii şi
va inaugura împărăţia Sa. Primele patru
judecăţi afectează mediul natural al omului;
ultimele trei îl afectează pe om, ca atare.
Mulţi comentatori remarcă asemănarea
dintre aceste plăgi şi cele care au venit
peste Egipt (Ex. 7-12).
8:7 Când a sunat primul înger din
trâmbiţă, a treia parte din pământ (textul
marginal NKJV), copaci şi iarbă au fost
arse de grindină şi foc amestecat cu sânge.
Este cel mai nimerit să luăm aceste cuvinte
în sens literal, ca o groaznică calamitate
asupra regiunilor din care omul îşi obţine
cea mai mare cantitate a hranei sale.
8:8, 9 Ceva ca un munte mare aprins
de foc a fost aruncat în mare, transfor-
mând a treia parte din mare în sânge.

distrugând a treia parte din fauna marină şi
nimicind a treia parte din corăbii. Aceasta
nu numai că va diminua sursele locale de a-
limentaţie a omului cu alimente, ci va re-
duce şi mijloacele sale de obţinere a ali-
mentelor din locuri îndepărate.
8:10,11 Această a treia trâmbiţă a sem-
nalat căderea unei stele mari aprinse ca o
făclie.... numită Pelin, cauzând a treia parte
din alimentarea cu apă să devină amară la
izvorul ei. Se pare că apa amară a fost de
asemenea otrăvită, întrucât mulţi oameni au
murit. Este dificil să identificăm Pelinul.
Când trâmbiţa va răsuna, aceste versete vor
fi înţelese prea bine de locuitorii pământu-
lui, în studiul profeţiei, este bine să ne a-
mintim că există multe lucruri care nu vor
fi desluşite decât atunci când vor avea loc.
8:12 Se pare că soarele... luna şi stelele
vor fi deteriorate atât de tare încât vor da
doar două treimi din lumina lor obişnuită.
Aceasta a patra trâmbiţă se aseamănă cu
plaga întunericului din Egipt.
8:13 Un vultur (text marginal NKJV)18
zburând prin mijlocul cerului va rosti de
trei ori: „Vai, vai, vai de ceî care locuiesc
pe pământ, adică cei a căror direcţie în
viaţă este total lumească, ce se simt acasă
pe pământ, ce nu sunt credincioşi adevăraţi.
Cele trei judecăţi care au rămas se mai
numesc şi trei vaiuri, datorită efectului lor
groaznic asupra oamenilor.
9:1, 2 Steaua căzută din cer ar putea
fi un înger căzut sau chiar Satan însuşi. El
avea cheia fântânii Adâncului (abys în
greacă). Aceasta este locuinţa demonilor.
Când a deschis intrarea în abis, s-a ridicat
un fum, ca fumul unui cuptor mare,
învăluind peisajul în întuneric.
9:3, 4 Roiuri de lăcuste au ieşit din
fum, fiind capabile de a produce dureri
cumplite, ca înţepătura scorpiilor. Dar
puterea lor a fost mărginită, interzicându-li-
se să vatăme vegetaţia. Victimele lor au
fost cei care nu aveau pe frunte pecetea
lui Dumnezeu, adică toţi cei ce erau necre-
dincioşi.
9:5, 6 Deşi înţepătura lor nu a fost fa-
tală, a produs chinuri de cinci luni. Dure-
rea a fost atât de intensă, încât oamenii
doreau să moară, dar moartea fugea de ei.
Aceste lăcuste reprezintă probabil demoni,
care, atunci când sunt eliberaţi din groapă,
îi posedează pe oamenii nemântuiţi. Această
posedare demonică a cauzat cea mai intensă
suferinţă fizică şi chin mental, cum a fost în
cazul legiunii de la Marcu 5:1-20.

1182

Apocalipsa

9:7 Descrierea lăcustelor are menirea
de a crea impresia de cucerire şi victorie.
Ca şi caii pregătiţi pentru bătălie, ele
constituiau o oştire cuceritoare. Purtând un
fel de cununi ca de aur, lor li s-a dat
autorizaţia de a stăpâni asupra vieţii oame-
nilor. Având feţe ca de oameni, ele erau
creaturi inteligente.
9:8-10 Având părul ca al femeilor, ele
au fost atrăgătoare şi seducătoare. Cu dinţii
ca de leu, ele au fost feroce şi pline de
cruzime. Fiind blindate cu platoşe, era greu
de atacat şi distrus. Cu aripi ce făceau un
zgomot mare, ele erau înfricoşătoare şi
demoralizatoare. Cozile ca de scorpii cu
care erau înzestrate le dădeau posibilitatea
de a tortura fizic şi mental. Puterea lor de
a-i vătăma pe oameni timp de cinci luni a
produs o suferinţă fără alinare.
9:11 Peste ele era ca împărat îngerul
Adâncului, al cărui nume în evreieşte
este Abadon (nimicire) iar în greceşte
Apolion (nimicitorul). Se crede că aceasta
este o referire la Satan.
9:12 Primul din cele trei vaiuri a trecut.
Dar cel mai groaznic este încă în viitor.
Judecăţile cresc în intensitate.
9:13-15 Menţionarea altarului de aur
care este înaintea lui Dumnezeu leagă
judecata următoare de rugăciunile copiilor
asupriţi ai lui Dumnezeu. Al şaselea trâmbi-
ţaş eliberează patru îngeri care sunt legaţi
Ia fluviul cel mare Eufrat. Aceşti patru
îngeri, fiind probabil demoni, stătuseră
pregătiţi pentru momentul exact când vor
merge şi vor omorî a treia parte din ome-
nire.
9:16, 17 Pe urmele lor au venit două19
sute de milioane de călăreţi pe cai cu
platoşe ce erau ca focul, hiacintul şi pu-
cioasa. Capetele cailor erau ca ale leilor iar
din gurile lor ieşea foc, fum şi pucioasă
(sulf)-
9:18, 19 Aceştia trei: focul, fumul şi
pucioasa reprezintă trei plăgi care vor ucide
o treime din oameni. Nu numai că aceşti
cai vor ucide cu gurile lor, dar vor răni şi
cu cozile lor ca de şerpi.
Există multe întrebări fără răspuns în
acest pasaj. Sunt cei patru îngeri din verse-
tul 14 aceiaşi cu cei de la 7:1? Sunt călă-
reţii oameni reali sau reprezintă demoni,
boli sau alte forţe distructive? Ce sunt cele
trei plăgi întruchipate aici prin foc, fum şi
sulf?
Este demn de remarcat că moartea este
cauzată de cai, nu de călăreţi. Un scriitor a

sugerat că măreaţa armată de călăreţi ar
putea simboliza „o irezistibilă amăgire de la
diavolul, venind din Răsărit." Hamilton
Smith spune:
Cuvintele: „Puterea lor stă în gura lor" ar putea
fi un indiciu al faptului că această amăgire va
fi prezentată cu toată elocvenţa persuasivă a
vorbirii. Dar în spatele amăgirii se află puterea
Satanei, simbolizată prin cozile lor ca de
şerpi.20
9:20, 21 Deşi două treimi din oameni
au supravieţuit acestor plăgi, ei tot nu s-au
pocăit, ci au continuat să se închine la
demoni şi idoli făcuţi de mâna omului, fără
viaţă şi neputincioşi. Ei nu s-au lăsat de
crimele lor, de vrăjitoriile lor (legate de
droguri21), de imoralitatea sexuală şi de
hoţiile lor. Pedeapsa şi suferinţa nu pot
schimba caracterul păcătosului; numai
naşterea din nou îl poate schimba.
F.  îngerul puternic şi cărticica
(Cap. 10, 11)
10:1 loan vede acum un alt înger pu-
ternic, coborându-se din cer. Descrierea i-
a făcut pe mulţi să creadă că El este Dom-
nul Isus. El avea un curcubeu deasupra
capului, semnul legământului lui Dumne-
zeu. Faţa lui era ca soarele, exprimând
slava dezvăluită. Iar picioarele erau ca nişte
stâlpi de foc, stâlpii întruchipând tăria iar
focul judecata.
10:2 El ţinea în mână o cărticită sau un
sul, conţinând fără îndoială lista judecăţilor
ce urmau. Cu piciorul drept pe mare şi cu
piciorul stâng pe uscat, El a pretins dreptul
Său de a stăpâni asupra lumii.
10:3-6 Când a strigat cu glas tare, au
răsunat şapte tunete. Se pare că loan a
înţeles mesajul tunetelor, dar când s-a
pregătit să scrie, îngerul i-a interzis. îngerul
a jurat apoi pe Dumnezeu, Creatorul, că nu
se va mai întârzia.
10:7 Taina lui Dumnezeu va fi împli-
nită în timpul trâmbiţei a şaptea. Taina lui
Dumnezeu are de a face cu planul lui
Dumnezeu de a-i pedepsi pe toţi răufăcăto-
rii şi de a inaugura împărăţia Fiului Său.
10:8, 9 Lui loan i s-a poruncit să mă-
nânce cărticica, adică s-o citească şi să me-
diteze asupra judecăţilor consemnate în ea.
10:10 Cum a prezis îngerul, sulul a fost
dulce ca mierea în gura lui, dar amar în
stomacul lui. Pentru credincios, este dulce
să citească despre hotărârea lui Dumnezeu

Apocalipsa

1183

de a-Şi proslăvi Fiul, care a fost cândva
răstignit. A fost dulce să citească despre
timpul când relele pământului vor fi îndrep-
tate. Dar mai este şi amărăciune în legătură
cu studiul profeţiei. Este amărăciunea jude-
căţii de sine, pe care o produc Scripturile
profetice. Este amărăciunea de a privi
judecăţile ce se vor abate curând peste
iudaismul şi creştinismul căzute în aposta-
zie. Şi apoi mai este amărăciune în trecerea
în revistă a pierzării eterne de care vor avea
parte toţi cei care-L resping pe Mântuitorul.
G. Cei doi martori (11:1-14)
11:1, 2 Lui loan i s-a poruncit acum să
măsoare templul şi altarul şi să numere
închinătorii. Măsurătoarea pare să indice
aici ideea de păstrare. El nu a avut voie să
măsoare curtea Neamurilor, pentru că a-
ceasta va fi călcată în picioare de naţiuni
timp de patruzeci şi două de luni — adică
ultima jumătate a perioadei Marii Strâmto-
rări (vezi Luca 21:24). Templul menţionat
aici este cel care va fi ridicat în timpul
Tribulaţiei. Actul numărării închinătorilor ar
putea semnifica faptul că Dumnezeu va
păstra o rămăşiţă de închinători pentru Sine.
Altarul semnifică mijlocul prin care se vor
apropia ei de El, adică, lucrarea lui Cristos
de la Calvar.
11:3 Dumnezeu va ridica doi martori
în timpul ultimei jumătăţi a Marii Strâmto-
rări, îmbrăcaţi în saci, un simbol al jalei, ei
îşi vor ridica glasul împotriva păcatelor
oamenilor şi vor anunţa indignarea lui
Dumnezeu care va veni.
11:4 Cei doi martori sunt comparaţi cu
doi măslini şi cu două sfeşnice. Ca mă-
slini, ei sunt umpluţi cu Duhul (untdelemn).
Ca sfeşnice, ei poartă mărturia adevărului
lui Dumnezeu într-o perioadă de întuneric.
(Pentru o paralelă cu textul din VT, vezi
Zah. 4:2-14).
11:5 Timp de trei ani şi jumătate, mar-
torii sunt păziţi în chip miraculos de vătă-
mare. Focul ce iese din gura lor îi mistuie
pe duşmanii lor şi chiar tentativa de a-i
vătăma se pedepseşte cu moartea.
11:6 Ei au puterea de a aduce secetă pe
pământ, de a transforma apa în sânge şi de
a lovi pământul cu plăgi. Nu este de mirare
că au fost de obicei asociaţi cu Moise şi
Hie. Puterea lor de a transforma apa în
sânge şi de a lovi pământul cu plăgi ne
aminteşte de ce a făcut Moise în Egipt (Ex.
7:14-20; 8:1-12:29). Puterea lor asupra
focului şi a climei ne aminteşte de slujba

lui Ilie (1 Re. 17:1; 18:41-45; 2 Re. 1:9-
12). McConkey spune în această privinţă:
Ei ii vor avertiza pe oamenii care vor veni în
număr mare la templul Omului păcatului ca să
i se închine. Ei îi vor atenţiona că vremea
triumfului său este scurtă; le vor atrage atenţia
că va veni Isus, Care îl va distruge pe omul
păcatului. îi vor avertiza cu privire la pericolele
pe care le va aduce Marea Strâmtorare, despre
nevoia de a nu pune preţ pe vieţile lor când se
va pune proba vieţii şi a morţii; despre necesi-
tatea de a nu se teme de cel care poate ucide
doar trupul, dar de a se teme de Cel care poate
ucide şi trupul, şi sufletul în iad; de splendoa-
rea şi apropierea Regelui şi a împărăţiei Sale,
după ce vor fi suferit o vreme; despre certitudi-
nea faptului că dacă vor suferi cu El, vor şi
domni cu El; şi despre pacea eternă, neprihăni-
rea eternă şi gloria eternă de care vor avea
parte cei care îndură până la capăt, chiar dacă
asta ar însemna martiraj în marele ceas al
încercării, prin care treceau ei arunci. într-
adevăr, mare va fi mărturia lor din Carte.32
11:7 Când îşi vor termina mărturia
lor, fiara care se ridică din Adânc îi va
omorî. Acesta pare să fie acelaşi din 13:8
— capul imperiului roman reînviat.
11:8 Trupurile moarte ale martorilor vor
zăcea pe strada Ierusalimului trei zile şi
jumătate. Ierusalimul este numit aici Sodo-
ma, datorită mândriei sale, indulgenţei sale,
tihnei sale prospere şi indiferenţei faţă de
nevoile altora (vezi Ez. 16:49). Şi este
numit Egipt datorită idolatriei, persecuţiilor
sale şi înrobirii sale de păcat şi fărădelege.
11:9 Oameni din toate naţiunile privesc
trupurile lor moarte, dar nu permit îngropa-
rea lor — semn de mare sacrilegiu în a-
proape toate culturile.
11:10 Oamenii vor izbucni cuprinşi de
mare bucurie pentru că profeţiile lor nepo-
pulare au fost reduse la tăcere. Oamenii îşi
vor da daruri unii altora, cam în acelaşi fel
cum procedează la Crăciun. Singurii profeţi
îndrăgiţi de oameni sunt cei morţi!
11:11, 12 După trei zile şi jumătate...
Dumnezeu îi învie din morţi, spre conster-
narea populaţiei, ducându-i în cer în văzul
duşmanilor lor.
11:13, 14 în acelaşi timp, Ierusalimul
este zguduit de un mare cutremur de pă-
mânt, a zecea parte din oraş cade şi sunt
ucişi şapte mii de oameni. Supravieţuitorii
dau slavă lui Dumnezeu, dar nu în cadrul
unei închinări autentice, ci, neavând încotro,

1184

Apocalipsa

recunosc puterea Sa. AI doilea vai a tre-
cut.
Asta nu înseamnă că tot ce este cuprins
între 9:13 şi 11:13 face parte din vaiul al
doilea. Dimpotrivă, capitolele 10 şi 11:1-13
sunt o paranteză între al doilea vai (trâm-
biţa a şasea) şi al treilea vai (trâmbiţa a
şaptea).
H. A şaptea trâmbiţă (11:15-19)
11:15 Sunarea trâmbiţei a şaptea indică
faptul că Marea Strâmtorare s-a terminat şi
că a început domnia lui Cristos. împără-
ţiile23 lumii acesteia au ajuns ale Dom-
nului nostru şi ale Cristosului Său. Şi EI
va domni în vecii vecilor!
11:16, 17 Căzând cu feţele în jos înain-
tea lui Dumnezeu, cei douăzeci şi patru de
bătrâni îi aduc mulţumiri pentru că Şi-a
asumat puterea Lui cea mare şi Şi-a inaugu-
rat domnia.
11:18 Naţiunile necredincioase sunt
mâniate pe El, încercând să împiedice
încoronarea Lui. Dar acum a venit timpul
ca El să Se mânie pe ele, să-i judece pe cei
care nu au viaţă spirituală şi să-i nimicească
pe nimicitori. Şi a mai venit timpul ca
Domnul să-i răsplătească pe ai Săi, profeţi
şi oameni, mici şi mari.
11:19 Dumnezeu nu Şi-a uitat legămân-
tul încheiat cu poporul Său, Israel. Când
templul lui Dumnezeu este deschis în cer,
apare arca legământului Său, un simbol al
faptului că tot ce a promis El Israelului se
va împlini. Sunt fulgere, glasuri, tunete,
un cutremur de pământ şi o mare grindi-
nă.
1.   Figurile cheie din Marea Strâmtorare
(Cap.J2-15)
12:1 în cer s-a arătat un semn mare,
adică o femeie îmbrăcată cu soarele, cu
luna sub picioare şi cu o cunună de
douăsprezece stele pe cap. Femeia este
Israelul. Soarele, luna şi stelele descriu
gloria şi stăpânirea ce i s-au promis ei în
viitoarea împărăţie, după cum ele au înfăţi-
şat domnia finală a lui Iosif asupra tatălui,
mamei şi fraţilor săi (Gen. 37:9-11).
12:2 Femeia este însărcinată, aşteptând
să dea naştere unui prunc. O mare parte din
istoria Israelului este comprimată în aceste
versete, fără să se indice că ar exista deca-
laje de timp între evenimente sau că eveni-
mentele se desfăşoară neapărat în ordine
cronologică.
12:3 Un al doilea semn în cer este un

mare balaur roşu, având şapte capete,
zece coarne şi şapte diademe pe capete.
Balaurul este Satan, dar întrucât descrierea
este paralelă cu aceea a imperiului roman
reînviat de la 13:1, s-ar putea să fie vorba
de Satan în ipostaza de energizator al acelei
puteri mondiale.
12:4,5 Cu o lovitură a cozii sale, balau-
rul trage după el a treia parte din stelele
cerului şi le aruncă pe pământ — referire
posibilă la un război în cer, care are loc la
mijlocul Marii Strâmtorări şi va duce la
aruncarea pe pământ a îngerilor căzuţi (v. 8,
9).
Balaurul este gata să sfâşie Copilul, de
îndată ce se va naşte El — profeţie împlini-
tă în încercarea lui Irod cel Mare, vasalul
Romei, de a distruge pe Regele nou-născut
al iudeilor. Copilul este evident Isus, desti-
nat să domnească peste toate naţiunile cu
un toiag de fier. Cronica trece aici de la
naşterea Sa la înălţarea Sa la cer.
12:6 Peste actuala eră a bisericii se
trece în versetele 5 şi 6. La mijlocul Marii
Strâmtorări, o porţiune din naţiunea Israel
fuge într-un loc secret de refugiu în pustie
(unii cred că la Petra). Oamenii aceştia
rămân în ascunziş timp de trei ani şi jumă-
tate.
12:7 în cer izbucneşte războiul cu
Mihail şi îngerii săi pe de o parte, şi balau-
rul şi îngerii săi pe de alta. Aceasta se
întâmplă la mijlocul Marii Strâmtorări.
Arhanghelul Mihail este asociat cu treburile
naţiunii Israel (Dan. 12:1).
12:8, 9 Balaurul este înfrânt atât de tare
încât pierde orice drept de acces în cer. El
şi însoţitorii săi sunt aruncaţi pe pământ.
Dar nu asta este soarta lui finală (vezi 20:1-
3, 10). Observaţi cum îl descrie loan: bala-
urul cel mare, şarpele cel vechi, numit
Diavolul şi Satan, cel care înşeală întrea-
ga lume.
12:10 Alungarea balaurului este urmată
de un strigăt puternic în cer, indicând faptul
că triumful lui Dumnezeu şi ziua cuceririi
pentru ai Săi a sosit. Aceasta anticipează
împărăţia Milenară. între timp, este un
eveniment glorios faptul că acuzatorul
fraţilor noştri... a fost aruncat jos.
12:11 Anunţul continuă. Credincioşii
evrei persecutaţi l-au biruit pe cel rău prin
sângele Mielului şi prin cuvântul mărturiei
lor. Victoria lor s-a bazat pe moartea lui
Cristos şi pe mărturia lor despre valoarea
acelei morţi. în credincioşia lor faţă de El.
ei şi-au pecetluit mărturia cu sângele lor.

Apocalipsa

1185

12:12, 13 Cerurile se pot bucura de
alungarea balaurului, dar pentru pământ şi
pentru mare asta e o veste proastă! Diavolul
ştie că mai are puţin timp şi de aceea este
hotărât să-şi verse mânia cât mai mult cu
putinţă. Veninul balaurului se varsă în
special împotriva Israelului, naţiunea din
care a venit Mesia.
12:14 Rămăşiţa credincioasă a poporului
evreu primeşte două aripi ale unui mare
vultur, fiind învrednicită să scape degrabă,
ascunzându-se în pustie. (Unii au speculat
că aceste aripi mari s-ar referi la o măreaţă
Forţă Aeriană.) Acolo rămăşiţa este îngrijită
şi protejată de atacurile şarpelui, timp de
trei ani şi jumătate (un timp, timpuri, şi o
jumătate de timp).
12:15, 16 Căutând să zădărnicească
fijga Israelului, şarpele face ca o mare
revărsare de ape să curgă în urma oameni-
lor, pentru a-i înghiţi, dar un cutremur de
pământ absoarbe apa şi acţiunea diavolului
este contracarată.
12:17 înfuriat pentru această umilinţă, el
caută să se răzbune pe evreii care au rămas
în ţară — evreii care demonstrează realita-
tea credinţei lor păzind poruncile lui Dum-
nezeu şi depunând mărturie despre Isus.
13:1 Capitolul 13 ne prezintă două mari
fiare: o fiară... ridicându-se din mare şi
una din pământ sau din ţară, adică din ţara
Israelului. Ele înglobează trăsăturile celor
patru fiare de la Daniel 7:3-7. Prima fiară
este capul imperiului roman reînviat, care
va exista sub forma unei confederaţii de
zece împărăţii. Ea se va ridica din mare,
care este un tip al naţiunilor neevreieşti.
Fiara are zece coarne. Daniel a prezis că
imperiul roman va fi relansat sub forma
unei federaţii de zece regate (Dan. 7:24).
Fiara are zece capete. La 17:9, 10 se spune
că acestea sunt zece regi, o posibilă referire
la şapte tipuri diferite de dregători sau şapte
etape diferite ale imperiului. Ele redau
puterea de a stăpâni, care i-a fost dată de
către balaur, adică Satan. Fiara are scrise pe
capete nume de hulă şi îşi va aroga statu-
tul de Dumnezeu, ca şi când nu ar fi un
simplu om.
13:2 Fiara seamănă cu un leopard,
având labe ca de urs şi gură ca o gură de
leu. La Daniel 7, leopardul simbolizează
Grecia; ursul este un tip pentru Mezo-
Persia; iar leul reprezintă Babilonul. Impe-
riul roman renăscut se aseamănă astfel cu
predecesorii săi, prin cuceririle sale rapide,
asemenea unui leopard, find puternic ca un

urs şi lacom ca un leu. Pe scurt, el reu-
neşte toate trăsăturile negative ale imperiilor
mondiale care l-au precedat. Imperiul şi
conducătorul său primesc putere supranatu-
rală de la Satan.
13:3 Fiara are o rană mortală într-unui
din capete. Scofield explică: „Fragmente ale
străvechiului imperiu roman şi-au continuat
existenţa ca împărăţii separate. Ceea ce şi-a
încetat existenţa a fost doar forma imperială
de guvernământ — capul rănit de moarte."24
Rana mortală este vindecată. Cu alte cuvin-
te, imperiu! renaşte, având în frunte împăra-
tul, adică fiara.
13:4 Oamenii i se închină fiarei — cu
alte cuvinte, nu sunt doar impresionaţi de
ea, ci i se închină ca lui Dumnezeu. De
asemenea, la începutul versetului se spune
că se închină balaurului.
13:5, 6 Fiara emite declaraţii arogante
de lăudăroşenie şi rosteşte blasfemii cum-
plite, de negrăit. I se permite să facă răz-
boi cu oamenii lui Dumnezeu şi îi biruieşte
pe mulţi dintre ei. Aceştia preferă să moară,
decât să i se supună. Domnia fiarei se ex-
tinde peste toată lumea — ultimul imperiu
mondial care precede Domnia lui Cristos.
13:8 Cei care nu sunt credincioşi adevă-
raţi se închină îndată fiarei. Pentru că nu s-
au încrezut niciodată în Cristos, numele lor
nu au fost scrise niciodată în Cartea Vieţii
Mielului înjunghiat. Şi pentru că numele
lor nu se regăsesc printre cele ale răscum-
păraţilor, ei sunt lăsaţi în voia învăţăturilor
eronate. Adevărul n-au voit să-1 creadă, de
aceea, acum vor crede o minciună.
13:8 Acest verset trebuie să constituie
un avertisment la adresa oricărui om să
accepte lumina Cuvântului lui Dumnezeu
câtă vreme este disponibilă. Consecinţa
respingerii luminii este retragerea luminii.
13:10 Credincioşii adevăraţi sunt asigu-
raţi că prigonitorii lor vor merge în robie
şi vor fi ucişi cu sabia. Asta îi va învred-
nici pe sfinţi să aştepte în răbdare şi cre-
dinţă.
13:11 A doua fiară este o altă figură
proeminentă din timpul Marii Strâmtorări.
Acest personaj colaborează îndeaproape cu
prima fiară, ba chiar organizează campanii
internaţionale pentru ca oamenii să se
închine primei fiare, şi creează un idol
uriaş, care să-1 reprezinte pe împăratul
roman. A doua fiară se ridică din pământ
sau din ţară. Dacă aici este vorba despre
ţara Israel, atunci acest lider este aproape
sigur evreu. El este prorocul mincinos (vezi

1186

Apocalipsa

16:13; 19:20; 20:10). El are două coarne
ca ale unui miel, creând impresia de blân-
deţe sau inofensivitaţe, dar, în acelaşi timp,
sugerând faptul că îl imită pe Mielul lui
Dumnezeu. El vorbeşte ca un balaur,
dovedind că este inspirat şi energizat nemij-
locit de Satan.
13:12-14 El exercită toată autoritatea
primei fiare, asta însemnând că imperiul
roman îi acordă autoritate nelimitată de
acţiune în numele său. El dispune de puteri
supranaturale, făcând chiar să se coboare
foc din cer. Scopul miracolelor sale este,
desigur, acela de a-i înşela pe oameni,
determinându-i să i se închine unui om, ca
şi când acesta ar fi Dumnezeu.
13:15 El animă icoana mare, urâciunea
pustiirii, facând-o să vorbească. Pedeapsa
pentru cei care refuză să se închine este
moartea.
13:16 A doua fiară îi obligă pe oameni
să-şi exprime loialitatea faţă de împăratul
roman prin acceptarea semnului fiarei pe
mâna lor dreaptă sau pe frunte.
13:17 Pe lângă semnul acesta, fiara mai
deţine un nume şi un număr. Cine nu
acceptă semnul, numele sau numărul
fiarei nu va putea să cumpere sau să
vândă — acesta fiind un efort de a-i forţa
pe oameni, prin mijloace economice, de a
se lepăda de Cristos şi a îmbrăţişa idolatria.
Va fi o încercare foarte mare, dar credincio-
şii adevăraţi vor prefera moartea renunţării
la Mântuitorul lor.
13:18 Numărul fiarei este 666. Şase
este numărul omului. Faptul că este cu unu
mai puţin de şapte ar putea sugera că omul
nu a atins gloria sau perfecţiunea lui Dum-
nezeu. Seria a trei de şase este o trinitate a
răului.
Una din cele mai mari întrebări care se
ridică în legătură cu capitolul 13 este dacă
prima sau a doua fiară este Anticrist. în
esenţă, argumentele în favoarea primei
variante derivă din faptul că primul perso-
naj este cel care îi obligă peoameni să i se
închine ca lui Dumnezeu. în schimb, cei
care susţin că fiara a doua este Anticrist
invocă, în sprijinul acestei opinii, faptul că
nici un evreu nu va accepta vreodată ca
Mesia să fie un ne-evreu şi că, de vreme ce
a doua fiară este un evreu, urmează că el
trebuie să fie varianta falsă a adevăratului
Mesia.
14:1 Mielul este văzut stând pe Munte-
le Sion, împreună cu o sută patruzeci şi
patru de mii de urmaşi ai Săi, care erau

pecetluiţi pe frunţile lor. Aceasta este o
anticipare a scenei când Domnul Isus va
reveni pe pământ şi va sta în Ierusalim cu
acest grup de credincioşi din fiecare din
cele douăsprezece seminţii ale Israelului.
Cei o sută patruzeci şi patru de mii sunt
aceiaşi pe care i-am întâlnit în capitolul 7,
fiind acum gata de a intra în împărăţia lui
Cristos.
14:2, 3 loan aude sunet de muzică
venind din cer, ca un vuiet de ape mari,
ca vuietul unui tunet puternic şi... ca al
celor care cântă cu harpa. Numai cei o
sută patruzeci şi patru de mii puteau să
înveţe cântarea.
14:4, 5 Ni se spune că ei sunt virgini,
adică cei ce nu s-au întinat cu femei. Ei
s-au păstrat neîntinaţi de groaznica idolatrie
şi imoralitate din această perioadă şi L-au
urmat pe Miel cu devotament şi ascultare
necondiţionată. Pentecost spune, în această
privinţă: „Ei sunt numiţi «roadele dintâi
pentru Dumnezeu şi pentru Miel», adică
sunt primul rod din recolta perioadei Marii
Strâmtorări, care vor intra în mia de ani,
pentru a popula pământul milenar."25 Ei nu
au acceptat minciuna lui Anticrist — con-
form căreia oamenii trebuiau să se închine
unui simplu om. Ei au fost ireproşabili în
ce priveşte mărturisirea fără preget dată
despre Cristos.
14:6, 7 îngerul care zbura prin mijlo-
cul cerului cu o evanghelie veşnică pare
să corespundă cu textul de la Matei 14:14:
„Evanghelia aceasta a împărăţiei va fi
predicată în toată lumea ca o mărturie pen-
tru toate popoarele. Şi atunci va veni sfârşi-
tul." Tema evangheliei este redată de verse-
tul 7. Oamenilor li se porunceşte să se
teamă de Dumnezeu, nu de fiară. Să-i dea
Lui slavă, iar nu icoanei idolatre. Să se
închine Lui, nu unui simplu om. Desigur, e
limpede că există doar o singură evanghe-
lie: vestea bună a mântuirii căpătate prin
credinţa în Cristos. Dar există accente
diferite în dispensaţii diferite. în timpul
Marii Strâmtorări, evanghelia va căuta să-i
îndepărteze pe oameni de la închinarea la
fiară şi să-i pregătească pentru împărăţia lui
Cristos pe pământ.
14:8 Al doilea înger anunţă căderea
Babilonului, anticipând capitolele 17 şi 18.
Babilonul reprezintă iudaismul apostat şi
creştinătatea apostată, care se vor constitui
într-un vast conglomerat religios şi comer-
cial, cu sediul la Roma. Toate naţiunile se
vor îmbăta cu vinul mâniei desfrânării ei.

Apocalipsa

1187

14:9, 10 Putem stabili data verdictului
îngerului al treilea ca fiind punctul de
mijloc al Tribulaţiei,, identic cu începutul
Necazului cel mare. îngerul avertizează că
oricine se va învoi cu închinarea la fiară în
oricare din formele sale va suferi mânia lui
Dumnezeu, acum şi în veac. Vinul mâniei
Lui va fi turnat peste pământ în timpul
Necazului cel mare. Dar asta nu va fi decât
o avanpremieră a durerilor iadului veşnic,
în care necredincioşii vor fi chinuiţi cu foc
şi pucioasă.
14:11 Versetul acesta ne aminteşte că
iadul este alcătuit din pedeapsă veşnică şi
conştientă. Biblia nu ne învaţă nicăieri că
morţii răi ar fi anihilaţi. Fumul chinului
lor se suie încontinuu, fără nici o uşurare,
zi şi noapte.
14:12 Va veni un timp când sfinţii vor
fi chemaţi să îndure cu răbdare sălbăticia
fiarei, să asculte de Dumnezeu, refuzând să
se închine unui om sau unui idol, ţinându-
se strâns de mărturia lor cu privire la cre-
dinţa în Isus. Pierzarea finală a celor răi
(v. 9-11) are darul de a-i încuraja pe credin-
cioşi să îndure.
14:13 Credincioşii care mor în timpul
acestei perioade nu vor fi văduviţi de bine-
cuvântările împărăţiei de o mie de ani.
Omul spune: „Binecuvântaţi sunt cei vii".
Dumnezeu spune: „Binecuvântaţi sunt
morţii care mor în Domnul." Şi „Faptele
lor îi urmează." Tot ce este făcut pentru
Cristos şi în Numele Lui, spre folosul
altora, va fi amplu răsplătit — fiecare gest
de omenie, fiecare dar jertfitor, rugăciune,
lacrimă vărsată sau cuvânt de mărturie.
14:14 Dacă comparăm acest pasaj cu
cele de la Matei 13:39-43 şi 25:31-46,
constatăm că secerişul pământului are loc la
a doua venire a Domnului nostru. Aici se
afirmă că El este cel care seceră. La Matei
13:39 îngerii sunt secerătorii. Ambele va-
riante sunt adevărate: Cristos seceră prin
intermediul îngerilor.
Cristos este văzut aici coborând pe un
nor alb, având pe cap... o cunună de aur
iar în mână o seceră ascuţită.
14:15 Un înger din templu îi spune să
pună în lucru secera Sa, pentru că secerişul
pământului este copt. Nu trebuie să privim
aceste cuvinte ca pe un ordin, căci îngerii
nu au dreptul să-1 poruncească lui Dumne-
zeu. Mai degrabă, este o rugăminte sau un
mesaj transmis Domnului Isus de către
Dumnezeu Tatăl.
14:16 Există două modalităţi de a înţe-

lege acest prim seceriş. Mai întâi, ar putea
fi o imagine a strângerii credincioşilor din
Marea Strâmtorare, pentru ca aceştia să
intre în Mileniu. Conform acestei păreri, ar
corespunde cu seminţele evangheliei de la
Matei 13, adică fiii împărăţiei. Sau ar putea
fi un seceriş al judecăţii. Dacă aşa stau
lucrurile, atunci subiecţii judecăţii ar putea
fi Neamurile, întrucât Israel pare să fie
vizat în următorul seceriş (v. 17-20).
14:17 Acum cronica evidenţiază ultime-
le judecăţi teribile care vor veni peste
porţiunea necredincioasă a naţiunii Israel,
viţa pământului (vezi Ps. 80:8; îs. 5:1-7;
Ier. 2:21; 6:9). Un înger iese din templul
care este în cer, echipat cu o seceră ascu-
ţită.
14:18 Un alt înger dă semnalul să
înceapă secerişul. Acest înger are puterea
asupra focului, care ar putea simboliza
judecata ce va urma.
14:19 Strugurii copţi sunt adunaţi şi a-
runcaţi în teascul cel mare al mâniei lui
Dumnezeu. Călcarea în picioare a struguri-
lor, în cadrul procesului iniţial al fabricării
vinului, este prezentată aici ca o imagine
întruchipând judecata zdrobitoare care va
veni.
14:20 Această călcare în picioare a
strugurilor are loc afară din cetatea Ierusa-
lim, poate în Valea Iosafat. Măcelul va fi
atât de mare încât sângele se va scurge pe
o distanţă de 290 kilometri şi se va ridica
până la zăbalele cailor. Adică sângele va
străbate o distanţă egală cu cea dintre Ieru-
salim şi sudul Edomului.
15:1 Un alt semn în cer are de a face
cu şapte îngeri ce aduc şapte nenorociri,
cele din urmă, care, atunci când vor fi
slobozite, vor marca încheierea mâniei lui
Dumnezeu. De aici deducem că în acest
punct ne aflăm spre sfârşitul Marii Strâmto-
rări.
15:2 loan vede o mare ceată de oameni
în cer, stând pe o mare de sticlă ameste-
cată cu foc. El îi recunoaşte pe aceştia
drept cei ce au refuzat să se închine fiarei
sau icoanei sale. Negreşit ei au plătit cu
moarte de martir acest refuz.
15:3,4 Dar acum ei sunt în cer, cântând
cântarea lui Moise... şi cântarea Mielului,
compusă exclusiv din citate din Vechiul
Testament. Ei aduc mărturie dreptăţii jude-
căţilor lui Dumnezeu, în anticipaţie la ceea
ce le va face El celor de pe pământ care i-
au ucis. Ei îl laudă pe Dumnezeul Cel
Atotputernic pentru lucrările şi căile Sale.

1188

Apocalipsa

în context, asta înseamnă actele Sale de
judecată, deşi, desigur, s-ar putea aplica la
toate lucrările şi căile Sale. Regele sfinţilor
(„King of saints" în ediţia NKJV, n.tr.)
trebuie înlocuit cu Regele naţiunilor (textul
marginal NKJV).2r>
Cântarea lui Moise a celebrat răscum-
părarea de către Dumnezeu a poporului Său
din robia Egiptului. Cântarea Mielului
celebrează izbăvirea finală de Satan şi de
toţi duşmanii vieţii spirituale. Astfel, după
cum arată foarte pertinent A. T. Pierson,
„Ele marchează cele două hotare ale istoriei
Răscumpărării, între ele aflându-se toată
istoria răscumpăraţilor lui Dumnezeu."27
Judecăţile lui Dumnezeu pe pământ au
demonstrat că Dumnezeu este un Dumne-
zeu sfânt. Ele vor determina toate naţiunile
să se teamă, să-L slăvească şi să I se închi-
ne Lui.
15:5 După aceste lucruri loan vede
templul cortului mărturiei din cer...
deschis. Se pare că aceasta este realitatea
cerească pentru care templul pământesc a
fost doar o copie sau un model (Ev. 9:23).
Se referă în special la Locul Prea Sfânt.
15:6 Ies şapte îngeri, îmbrăcaţi în in
curat, strălucitor, încinşi împrejurul pieptu-
lui cu brâie de aur. Asta înseamnă că sunt
dotaţi cu cele necesare să execute judecata
dreaptă prin care Dumnezeu va fi slăvit.
Aceşti îngeri sunt pe punctul de a elibera
ultimele şapte plăgi.
15:7 Una din cele patru făpturi vii îi
dă fiecărui înger un potir. Aceste potire
conţin judecăţile finale din cadrul Marii
Strâmtorări, care îi vor afecta pe toţi duş-
manii lui Dumnezeu, nu doar pe o parte din
ei.
15:8 Faptul că nimeni nu poate intra în
templu până când se vor fi încheiat aceste
şapte plăgi ar putea însemna că nici o
mijlocire preoţească nu mai poate întârzia
acum desfăşurarea mâniei lui Dumnezeu.
J.   Judecăţile din cadrul celor şapte
potire (Cap. 16)
16:1, 2 Un glas puternic din templu le
ordonă celor şapte îngeri să meargă şi să
verse pe pământ cele şapte potire ale
mâniei Iui Dumnezeu. Aceste judecăţi sunt
similare cu judecăţile trâmbiţelor prin natu-
ra şi succesiunea lor, dar sunt de o intensi-
tate mai mare. Primul potir provoacă bube
rele şi dureroase pe corpul celor care s-au
închinat fiarei şi icoanei ei.
16:3 A doua plagă transformă marea în

sânge, ca cel al unui om mort, şi toată
fauna marină piere.
16:4 Al treilea potir face ca toate iz-
voarele de apă să se prefacă în sânge.
16:5, 6 In acest punct, îngerul apelor
apără caracterul just al judecăţilor Iui Dum-
nezeu. Oamenii nu primesc decât ceea ce li
se cuvine pentru faptele lor păcătoase. Căci
ei au vărsat sânge din belşug. Acum ei
sunt răsplătiţi, dându-li-se să bea sânge, în
loc de apă. Ei sunt vrednici de asta.
16:7 Altarul simbolizează, probabil,
sufletele sfinţilor martirizaţi (6:9). Ei au
aşteptat îndelung şi cu răbdare ca prigonito-
rii lor să fie pedepsiţi.
16:8, 9 A patra plagă îi face pe oameni
să sufere de arsura soarelui sau de radiaţii
solare. Dar nici asta nu-i face să se pocăias-
că. Mai degrabă, ei îl blestemă pe Dumne-
zeu pentru că a trimis această căldură
arzătoare asupra lor.
16:10, 11 Al cincilea înger îşi varsă
plaga de întuneric peste împărăţia fiarei.
Asta adaugă la suferinţa oamenilor, pentru
că ei nu se pot deplasa ca să găsească
alinare de suferinţele precedente. Dar inimi-
le lor tot nu se înmoaie, ci devin şi mai
înverşunaţi în ura lor împotriva lui Dumne-
zeu.
16:13, 14 loan vede trei duhuri necu-
rate, ca nişte broaşte... ieşind din gura
balaurului... a fiarei... şi a prorocului
mincinos, aceştia trei constituind trinitatea
contrafăcută a Satanei. Acestea sunt duhuri
demonice, făcând minuni pentru a-i înşela
pe dregătorii lumii şi a-i ademeni să se
angajeze într-o bătălie culminantă în ziua
Dumnezeului Celui Atotputernic.
16:15 La amintirea acelei bătălii, Dom-
nul intercalează aici o binecuvântare specia-
lă adresată sfinţilor din Marea Strâmtorare,
celor care aşteaptă întoarcerea Sa şi care
s-au păstrat curaţi de închinarea idolatră din
vremea aceea. EI va veni pentru cei nemân-
tuiţi ca un hoţ, pe neapteştate, provocând
mari pierderi.
16:16 Armatele lumii se vor aduna la
locul care în evreieşte se numeşte Arma-
ghedon (în textul marginal NKJV: Meghi-
do).28 Cei mai mulţi cred că este vorba de
câmpia Esdraelon, Meghido fiind situat în
partea de sud. Se relatează că Napoleon a
numit acest loc arena lumii, adică locul
ideal de bătălie.
16:17 Faptul că acesta este ultimul potir
al judecăţii este indicat de anunţul celui de-
al şaptelea înger: „S-a sfârşit!" Mânia lui

Apocalipsa

1189

Dumnezeu s-a consumat, atât cât priveşte
Marea Strâmtorare.
16:18 Când este vărsat ultimul potir, se
produc convulsiuni violente în natură:
explozii, tunete, fulgere şi un cutremur de
pământ de proporţii fără precedent.
16:19 Cetatea mare a Babilonului,
împărţită în trei părţi, bea cupa furiei lui
Dumnezeu. El nu a uitat idolatria, cruzimea
şi haosul ei religios. în acelaşi timp, cetă-
ţile naţiunilor sunt nivelate.
16:20 Toate insulele şi munţii dispar,
în timp ce pământul se clatină.
16:21 Grindină mare de greutatea unui
talant (45 de kilograme) bombardează
pământul, dar oamenii îl hulesc pe Dum-
nezeu, mai degrabă decât să se pocăiască.
K. Căderea Babilonului cel mare
(Cap. 17, 18)
17:1, 2 Unul din cei şapte îngeri îl
invită pe loan să asiste la judecata prosti-
tuatei celei mari. Este marele sistem reli-
gios şi comercial ce-şi are sediul la Roma.
Mulţi cred că acest capitol, 17, descrie
Babilonul religios, iar capitolul 18 aspectul
comercial. în Babilonul religios sunt cuprin-
se: creştinătatea apostată, atât protestantă,
cât şi catolică. Probabil că reprezintă biseri-
ca ecumenică. Observaţi descrierea: Prosti-
tuata sade pe multe ape, controlând marile
regiuni ale lumii Neamurilor. Regii pămân-
tului au curvit cu ea. Ea i-a sedus pe liderii
politici cu compromisurile şi intrigile ei.
Locuitorii pământului s-au îmbătat de
vinul desfrânării ei. Mulţimi uriaşe au
intrat sub influenţa ei rea şi au fost reduse
la o stare de cumplită nenorocire.
17:3 Biserica apostată este văzută stând
pe o fiară stacojie. Am observat deja în
capitolul 13 că această fiară este imperiul
roman renăscut (şi uneori capul acelui
imperiu). Fiara este plină de nume de hulă
şi are şapte capete şi şapte coarne.
17:4 O vreme, biserica falsă pare să
domine imperiul. Ea tronează plină de
pompă, purtând simbolurile vastelor sale
bogăţii şi etalând o cupă de aur plină de
idolatria şi imoralitatea ei.
17:5 Un nume de taină se află scris pe
fruntea ei: Babilonul Cel mare, mama
prostituatelor şi a urâciunilor pământu-
lui. Este biserica ce a vărsat sângele marti-
rilor creştini în decursul veacurilor, continu-
ând să facă acest lucru. Ea s-a îmbătat de
sângele lor.
17:6 Aidoma altora, loan s-a minunat

când a văzut femeia, îmbătată de sângele
sfinţilor. Asta se referă la sfinţii din toate
erele istoriei bisericii, dar în special la
martirii lui Isus din timpul Marii Strâmto-
rări.
17:7, 8 îngerul se oferă să-i explice lui
loan taina femeii şi a fiarei. Fiara pe care
a văzut-o loan era (imperiul roman a exis-
tat în trecut); ea nu mai este (s-a destrămat
şi nu mai există astăzi ca imperiu mondial);
ea se va ridica din Adânc (adică va reapa-
re într-o formă deosebit de diabolică); şi se
va duce la pierzare (va fi distrusă definitiv
şi complet). Renaşterea imperiului şi apari-
ţia liderului său charismatic va determina
lumea necredincioşilor să se mire.
17:9 îngerul a văzut că asta reclamă o
minte care are înţelepciune. Cele şapte
capete sunt şapte munţi pe care stă feme-
ia. O interpretare tradiţională este că prosti-
tuata îşi are sediul la Roma, care este zidită
pe şapte coline.
17:10 Unii comentatori explică aceşti
şapte regi ca fiind şapte forme ale guver-
nului roman; alţii îi explică drept şapte
împăraţi literali. Alţii spun că regii reprezin-
tă marile puteri mondiale: Egiptul, Asiria,
Babilonul, Persia, Grecia, Roma şi viitorul
imperiu roman, renăscut.
17:11 Al optulea rege a fost identificat
îndeobşte cu şeful imperiului reînviat al
imperiului roman şi ca Anticrist. Dar sensul
exact al acestei profeţii s-ar putea să nu fie
desluşit cu claritate, decât atunci când se va
împlini profeţia.
17:12 Cele zece coarne ar putea simbo-
liza regi viitori, care vor sluji sub domnia
fiarei romane. Ei vor domni timp de o oră,
adică foarte scurt timp (vezi v. 10b).
17:13 Cei zece regi cedează unanim
puterea şi autoritatea lor fiarei romane.
Cu alte cuvinte, zece ţări (sau guverne) îi
predau suveranitatea naţională.
17:14 Acest imperiu format din zece
împărăţii porneşte război împotriva Domnu-
lui Isus când va reveni El pe pământ la
sfârşitul Marii Strâmtorări. Dar ei vor avea
parte de o mare înfrângere pe acest câmp
de luptă, ca la Waterloo. Deşi El este Mie-
lul, El mai este şi Domnul domnilor şi
Regele regilor. Urmaşii Lui sunt numiţi:
aleşi şi credincioşi.
17:15 îngerul explică în continuare că
apele din versetul 1 sunt popoare, mul-
ţimi, naţiuni şi limbi. Prostituata sade pe
ape în sensul că domină mari segmente ale
populaţiei lumii.

1190

Apocalipsa

17:16 Se pare că imperiul roman renăs-
cut se va lăsa controlat sau cel puţin influ-
enţat de biserica prostituatei, pentru o vre-
me. Apoi însă se va dezbăra de acest jug
intolerabil, strivind-o. Urâta prostituată
este despuiată, mistuită şi arsă de fiara pe
care şedea ea.
17:17 Dumnezeu stă în spatele tuturor
acestor evenimente. El este Cel care face să
se unească regatele sub domnia fiarei roma-
ne şi apoi să se întoarcă împotriva prostitu-
atei. Toate se desfăşoară pentru a se împlini
planul Său suveran.
17:18 Cetatea cea mare este Babilonul
tainic, stăpânind peste regii pământului.
Dar, cum am văzut, femeia îşi are sediul la
Roma.
18:1 Capitolul 18 este alcătuit, în princi-
pal, dintr-un marş funebru, celebrând căde-
rea Babilonului. Cum am arătat, asta se
referă la biserica prostituată, care nu este
doar un vast sistem religios, ci, poate şi cel
mai mare aşezământ comercial din lume. Se
pare că el controlează piaţa lumii.
Când un alt înger cu mare autoritate
coboară din cer pentru a aduce vestea, e ca
şi când s-ar aprinde luminile. Slava lui
iluminează pământul.
18:2 Babilonul cel mare a căzut iar
ruinele sale au devenit un locaş al demoni-
lor, o închisoare a oricărui duh necurat,
o închisoare a oricărei păsări necurate.
18:3 Motivaţia căderii ei este corupţia
nespus de mare pe care a practicat-o cu
naţiunile şi negustorii ei. Ea a îmbătat toate
naţiunile cu desfrâul ei pătimaş.
18:4 Un alt glas din cer îi avertizează
pe oamenii lui Dumnezeu să iasă din siste-
mul sortit pierzării în ajunul distrugerii sale.
Orice relaţii cu ea ar atrage participarea la
plăgile de care va avea ea parte.
18:5, 6 Păcatele ei s-au suit până la cer
şi Dumnezeu Şi-a adus aminte de nele-
giuirile ei, asupra cărora îşi revarsă acum
indignarea. Ea va primi de două ori cât
faptele ei rele, nu din partea copiilor lui
Dumnezeu, ci a îngerului care este instru-
mentul răzbunării Sale.
18:7 Chinul şi întristarea ei vor fi pro-
porţionale cu stilul ei luxos de viaţă şi gran-
domania ei. Ea se consideră regină, tronând
peste toate, la adăpost de întristare.
18:8 Judecata ei va veni într-o singură
zi şi va presupune moartea şi jalea şi
foametea. Domnul Dumnezeu cel Atotpu-
ternic este Cel care o va pedepsi cu foc.
18:9,   10  Regii  pământului... o vor

plânge, când vor vedea fumul arderii
fostei lor amante. Dar jalea lor nu este
altruistă, ci ei plâng pentru că au pierdut
plăcerile şi luxul de care beneficiau. Stând
departe, ei se miră de profunzimea chinului
ei şi de caracterul năpraznic al sfârşitului ei.
18:11-13 Negustorii pământului o
plâng în principal pentru că li s-a dus
speranţa unui câştig. Nimeni nu le mai
cumpără marfa.
Lista produselor cu care făcea negoţ Ba-
bilonul pare să cuprindă întregul comerţ
mondial: metale preţioase, bijuterii, ţesături,
lemn, fildeş, marmură, mirodenii, parfu-
muri, vinuri, untdelemn, cereale, bovine,
căruţe şi trupurile şi sufletele oamenilor.
Atât biserica apostată, cât şi lumea afaceri-
lor sunt vinovate de traficul cu suflete o-
meneşti, biserica, de vânzarea de indul-
genţe, etc., iar lumea afacerilor, de exploa-
tare.
18:14 Oamenii de afaceri, adresându-se
sistemului care a căzut, deplâng dispariţia
speranţelor lor de îmbogăţire şi a tuturor
bogăţiilor şi splendorilor care au pierit atât
de fulgerător şi definitiv.
18:15, 16 Asemenea regilor, negusto-
rii... stau înmărmuriţi, plângând şi jelind
faptul că asemenea profituri s-au dus într-o
singură oră. Ei îşi aduc aminte de fostul lux
al oraşului, cum erau îmbrăcaţi oamenii în
haine frumoase, împodobiţi cu bijuterii.
18:2:17, 18 Acum, dintr-o dată s-a ales
praful de toată această opulenţă, la orizont
prefigurându-se spectrul unei mari depre-
siuni. Cei angajaţi în comerţ maritim stau la
depărtare şi strigă: „Cu ce s-ar fi putut
asemăna această mare cetate?"
18:19 Ei îşi aruncă ţărână pe cap, plân-
gând şi bocind pentru cetatea care îmbogă-
ţise lumea industriei maritime, pentru ca
apoi să fie ruinată într-o singură oră.
18:20 Dar, în timp ce pe pământ se
varsă toate aceste lacrimi nelegiuite, în cer
e mare bucurie. în sfârşit Dumnezeu a
făcut dreptate sfinţilor Săi, apostolilor şi
profeţilor Săi (textul marginal NKJV: „i-a
răzbunat"). El a judecat Babilonul pentru
modul în care i-a tratat pe copiii Săi.
18:21 Un înger puternic aruncă o
piatră ca o mare piatră de moară... în
mare — imagine plastică a pierzării finale
a Babilonului.
18:22 Sunetul fostelor sale activităţi, pe
planul muzicii, al industriei manufacturiere
sau al morăritului, a fost pe veci redus la
tăcere.

Apocalipsa

1191

18:23 Toate luminile sunt stinse şi nu se
va mai manifesta niciodată bucuria vreunei
nunţi. De ce? Pentru că liderii Babilonului
au înşelat toate naţiunile cu vrăjitoria lor.
18:24 Ea s-a făcut vinovată de sângele
sfinţilor Iui Dumnezeu, al tuturor credin-
cioşilor care au fost ucişi pentru credinţa
lor. Acum şi ei i se dă cu vârf şi îndesat
ceea ce i se cuvine.
L. Venirea lui Cristos şi a împărăţiei
Sale Milenare (19:1-20:9)
19:1 După aceste lucruri loan aude o
mare mulţime în cer, lăudându-L pe Dom-
nul pentru dreapta pedepsire de către El a
marii prostituate. Cântarea îl preamăreşte ca
Domnul Dumnezeul nostru, căruia îi
aparţin mântuirea, gloria, onoarea şi
puterea.
19:2 Cântarea arată că a fost drept s-o
distrugă pe marea prostituată, fiind în
acord cu atributele Sale de adevăr şi nepri-
hănire ca s-o pedepsească pentru curvia ei
şi pentru faptul că i-a ucis cu sânge rece pe
robii Săi.
19:3 Fumul necontenit care se ridică
din rugul ei evocă un al doilea „Aleluia!"
19:4 Cei douăzeci şi patru de bătrâni
şi cele patru făpturi vii îşi unesc glasul cu
acest puternic „Amin!", zicând din toată
inima: „Aleluia!"
19:5 Din tron răsună un glas care îi
cheamă pe robii lui Dumnezeu să se alătu-
re, preamărindu-L pe Domnul pentru că a
distrus monstruoasa Babilon.
19:6 în acest punct izbucneşte în cer o
altă cântare „ca vuietul multor ape şi ca
tunetul pentru ureche." Un vibrant „Alelu-
ia" se înalţă de pe buzele celor care cele-
brează domnia Domnului Dumnezeu
Atotputernic!
19:7, 8 Marea Strâmtorare a trecut de-
acum. Babilon a fost judecată. Acum a
venit nunta Mielului. Biserica, soţia lui
Cristos, s-a gătit pentru această ocazie
unică, de nespusă înălţare sufletească. Ea
este împodobită cu in subţire, curat şi stră-
lucitor, care. conform explicaţiei, reprezintă
faptele neprihănite ale sfinţilor.29
19:9 Un înger îl îndrumă pe loan să
scrie o benedicţie pentru toţi cei ce sunt
chemaţi la ospăţul nunţii Mielului. Biseri-
ca este Mireasa cerească; invitaţii: restul
răscumpăraţilor. îngerul întăreşte importanţa
binecuvântării, insistând că ea reprezintă
adevăratele cuvinte ale lui Dumnezeu.
19:10 loan cade la picioarele îngerului.

într-un act de închinare, dar i se interzice să
facă acest lucru. Numai lui Dumnezeu
avem voie să ne închinăm. îngerul este rob
împreună cu loan şi cu toţi cei ce susţin
mărturia lui Isus. Apoi îngerul adaugă:
„Căci mărturia lui Isus este duhul profe-
ţiei." Asta înseamnă că adevăratul scop al
profeţiei este de a aduce mărturie Persoanei
şi lucrării lui Isus. „Profeţia", spune C. C.
Ryrie, „are menirea să desfăşoare farmecul
şi frumuseţea lui Isus."10
îngerul a vrut ca oamenii să se închine
Iui Dumnezeu Fiul, despre care aducea el
mărturie.
19:11 în fine, am ajuns la evenimentul
spre care converg toate în această carte:
glorioasa venire a lui Cristos pe pământ, ca
să-Şi înfrângă vrăjmaşii şi să-Şi inaugureze
împărăţia. Ceea ce avem aici nu este Răpi-
rea bisericii, deoarece acolo, în cadrul
acelui eveniment, Cristos vine în văzduh
pentm sfinţii Săi. Aici El vine însă pe
pământ, cu sfinţii Săi.
Observaţi modul în care este prezentat
Domnul: El stă pe un cal alb. Aici este
evident vorba de un cal de război, deoarece
El vine să-Şi cucerească vrăjmaşii. Numele
Lui este „Cel Credincios" şi „Cel Adevă-
rat". El este credincios făgăduinţelor Sale
şi adevărat caracterului Său. El judecă şi
Se luptă cu dreptate. El nu poate domni
decât peste o împărăţie în care oamenii sunt
dispuşi să trăiască sub domnia dreptăţii (a
neprihănirii), ceea ce înseamnă că, mai
întâi, El trebuie să elimine toate lucrurile
ofensatoare.
19:12 Ochii Lui sunt ca para focului,
sugerând forţa de pătrundere a judecăţii
Sale. El poate depista orice răzvrătire şi
necredinţă. Pe capul Lui sunt multe dia-
deme. Alţii poartă cununa biruinţei, dar
numai despre Domnul Isus se spune că
poartă diadema regalităţii. El are scris un
nume pe care nu-l_ cunoaşte nimeni decât
numai El singur. în legătură cu Persoana
lui Cristos, există taine pe care nici o fiinţă
creată nu va fi vreodată în stare să le pă-
trundă.
19:13 El este îmbrăcat cu o haină
muiată în sânge, nu în sângele vărsat pe
crucea de la Calvar, ci sângele vrăjmaşilor
Săi pe care îi calcă în picioare în teascul
mâniei lui Dumnezeu. Lui I se spune pe
Numele Lui: „Cuvântul lui Dumnezeu".
Un cuvânt este un mijloc de exprimare a
gândului. în Cristos, Dumnezeu S-a expri-
mat plenar omului.

1192

Apocalipsa

19:14 El este însoţit de ostile cerului,
care sunt îmbrăcate în in subţire şi călăresc
pe cai albi. Aceste oşti sunt, evident, alcă-
tuite din sfinţi, dar să remarcăm că nu li se
cere să lupte. Domnul Isus îşi învinge
vrăjmaşii fără nici un ajutor din partea
nimănui.
19:15 Din gura Lui iese o sabie ascu-
ţită cu care loveşte naţiunile. El vine să
domnească peste ele cu un toiag de fier şi
să calce în picioare teascul vinului mâniei
aprinse a lui Dumnezeu Cel Atotputer-
nic.
19:16 Pe roba Sa şi pe coapsa Sa este
scris:
REGE ALE REGILOR
ŞI DOMN AL DOMNILOR
Isus al nostru este Dregătorul Suprem;
toţi ceilalţi trebuie să se supună domniei
Sale.
19:17, 18 Ospăţul cel mare al lui
Dumnezeu (textul marginal al NKJV) este
distrugerea restului duşmanilor lui Dumne-
zeu înainte de inaugurarea împărăţiei. La
ospăţ sunt invitaţi să participe vulturii! Ei
se vor hrăni cu hoiturile celor ucişi de
Domnul — oameni din toate categoriile
sociale, mici şi mari.
19:19, 20 într-o tentativă disperată de
a-L împiedica pe Cristos să preia guverna-
rea (Ps. 2), fiara se aliază cu armatele
lumii ca să facă război împotriva Domnu-
lui şi împotriva oştirii Lui. Dar încercarea e
zadarnică! Atât fiara, cât şi prorocul min-
cinos sunt prinşi şi aruncaţi de vii în iazul
de foc, care arde cu pucioasă.
19:21 Ceilalţi rebeli sunt omorâţi cu
sabia Domnului, trupurile lor constituind o
hrană îmbelşugată pentru vulturi. Sabia este
o aluzie la Cuvântul lui Dumnezeu (vezi
Ef. 6:17; 2 Tes. 2:8; Ev. 4:12; Apo. 1:16;
2:12, 16).
Cu asta am ajuns la sfârşitul Necazului
cel mare.
20:1 înainte de a începe Mileniul, Satan
trebuie legat. Pentru a realiza acest lucru, se
coboară un înger din cer cu cheia abisului
şi cu un lanţ uriaş în mână.
într-o anumită privinţă, Domnul nostru
L-a legat pe Satan când a venit pe pământ
(Mat. 12:29) iar aceasta este o altă etapă
din legarea Satanei de către El.
20:2 îngerul l-a prins pe Satan şi l-a
legat pentru o mie de ani. loan enumera
patru nume ale ispititorului: balaurul,
şarpele, Diavolul (acuzatorul) şi Satan
(potrivnicul).

20:3 în timpul Mileniului, arhivrăjmaşul
este închis în Adânc. Iar Adâncul (sau
abisul) este sigilat, ca Satan să nu poată ieşi
să mai înşele naţiunile. Spre sfârşitul Dom-
niei lui Cristos, el va fi eliberat în vederea
ultimei rebeliuni, de scurtă durată (v. 7-10).
20:4 loan vede acum oameni întronaţi
în cer, având autoritatea de a stăpâni. Aceş-
tia sunt sfinţii din Epoca Bisericii, care vor
domni cu Cristos ca Mireasă a Lui. loan
mai vede o ceată de martiri, care au refuzat
să primească semnul fiarei. Aceştia sunt,
evident, sfinţii care au murit pentru credinţa
lor. Ambele cete vor domni cu Cristos în
timpul epocii de aur, a păcii şi prosperităţii.
20:5 Prima parte a versetuîui 5 trebuie
înţeleasă ca pe o paranteză. Restul morţi-
lor se referă la necredincioşii din toate
veacurile care vor fi înviaţi la sfârşitul
Mileniului, pentru a sta la Judecata Marelui
Tron Alb.
Afirmaţia Aceasta este prima înviere
ne aduce înapoi la versetul 4. Prima învi-
ere nu este un eveniment unic, ci descrie
învierea celor neprihăniţi în.diverse tim-
puri. Aici este inclusă învierea celor care
sunt ai lui Cristos, când vine El să-Şi ră-
pească biserica (1 Tes. 4:13-18), învierea
celor doi martori, ale căror trupuri neînsu-
fleţite vor zăcea pe stradă (Apo. 11:11) şi
învierea sfinţilor din Marea Strâmtorare,
care sunt descrişi aici (vezi şi Dan. 12:2a).
Cu alte cuvinte, prima înviere cuprinde
învierea lui Cristos şi a tuturor credincioşi-
lor adevăraţi, deşi ei sunt înviaţi în momen-
te diferite. Ea are loc în mai multe etape.
20:6 Cei care participă la prima înviere
sunt binecuvântaţi pentru că nu vor mai fi
incluşi în a doua moarte, când toţi necre-
dincioşii vor fi aruncaţi în iazul de foc (v.
14). Credincioşii adevăraţi vor fi preoţi ai
lui Dumnezeu şi ai lui Cristos şi vor
domni cu El o mie de ani.
20:7, 8 Când se vor împlini cei o mie
de ani, Satan va fi dezlegat din închisoa-
rea lui şi va ieşi în cele patru colţuri ale
pământului... să înşele naţiunile care sunt
ostile lui Cristos, numite aici Gog şi Ma-
gog. Această referire la Gog şi Magog nu
trebuie confundată cu cea similară de la
Ezechiel 38 şi 39. Acolo Magog este o ţară
întinsă situată la nord de Israel, al cărei
dregător este Gog. Aici sintagma se referă
la naţiunile lumii în general. La Ezechiel
cadrul este pre-milenial, pe când aici este
post-milenial.
20:9 După ce-şi recrutează o armată de

Apocalipsa

1193

rebeli nelegiuiţi, diavolul porneşte în fruntea
lor spre Ierusalim, cetatea preaiubită. Dar
de Ia Dumnezeu din cer se coboară un
foc, care îi mistuie trupele.
M. Judecarea lui Satan şi a tuturor
necredincioşilor (20:10-15)
20:10 Diavolul însuşi este aruncat în
iazul de foc, alăturându-se fiarei şi proro-
cului mincinos.
S-ar părea surprinzător că Satan va reuşi
să adune o armată de necredincioşi la sfâr-
şitul Mileniului. Dar nu trebuie să uităm că
toţi copiii născuţi în timpul Domniei lui
Cristos se vor naşte în păcat şi vor avea
nevoie să fie mântuiţi. Nu toţi II vor accep-
ta ca Rege de drept şi aceştia se vor îm-
prăştia pe tot pământul, încercând să se
îndepărteze cât mai mult de Ierusalim.
Observaţi că fiara şi prorocul mincinos
sunt încă în iad după o mie de ani. Asta
infirmă doctrina anihilării, după cum o
infirmă şi afirmaţia: Şi vor fi chinuiţi zi şi
noapte, în vecii vecilor.
20:11 în continuare ni se prezintă jude-
cata de la marele tron alb. Este mare
datorită chestiunilor pe care le angajează şi
alb datorită perfecţiunii şi purităţii hotărâri-
lor pronunţate. Domnul Isus stă în postura
de Judecător (loan 5:22, 27). Sintagma: de
a cărui faţă au fugit pământul şi cerul
indică faptul că această judecată are loc în
veşnicie, după distrugerea actualei creaţii (2
Pet. 3:10).
20:12 Morţii, mici şi mari stau înain-
tea Iui Dumnezeu. Aceştia sunt necredin-
cioşii din toate veacurile. Se deschid două
seturi de cărţi. Cartea vieţii cuprinde
numele tuturor celor care au fost răscumpă-
raţi prin sângele scump al lui Cristos. Cele-
lalte cărţi conţin o consemnare amănunţită
a faptelor celor nemântuiţi. Nici unul din
cei ce se înfăţişează la această judecată nu
este înregistrat în cartea vieţii. Faptul că
numele nu-i figurează în această carte îl
condamnă, dar răbojul faptelor sale rele
stabileşte gradul sau gravitatea pedepsei
sale.
20:13 Marea va preda trupurile celor
care au fost îngropaţi în ea. Mormintele,
reprezentate aici de Moarte, vor preda
trupurile tuturor celor nemântuiţi care au
fost îngropaţi. Hades va preda sufletele
tuturor celor care au murit în necredinţă.
Trupurile vor fi unite cu sufletele, pentru a
se înfăţişa înaintea Judecătorului.
După cum vor fi diverse grade de răs-

plată în cer, tot aşa vor fi grade de pedeap-
să în iad. Criteriul îl vor constitui faptele
lor.
20:14 Când citim că Moartea şi Hades
sunt aruncate în iazul de foc, asta înseam-
nă persoana integrală a omului: duh, suflet
şi trup. Textul explică faptul că aceasta
este nioartea a doua iar textul marginal al
ediţiei NKJV adaugă: iazul de foc.
Există o deosebire între Hades şi iad.
Pentru cei neconvertiţi care au murit, Hades
este starea dezmembrată a pedepsei con-
ştiente. Este un fel de ţarc preliminar, o
stare intermediară în care ei aşteaptă Jude-
cata de la Marele Tron Alb.
Pentru credincioşii care au murit, Hades
este o stare de binecuvântare în cer, când
sunt despărţiţi de trup, aşteptând învierea şi
proslăvirea trupului. Când Isus a murit, El
S-a dus în Paradis (Luca 23:43), pe care
Pavel îl echivalează cu al treilea cer (2 Cor.
12:2, 4), locuinţa lui Dumnezeu. La Fapte
2:27 starea fără trup a Domnului este numi-
tă Hades. Dumnezeu nu I-a lăsat sufletul în
Hades, ci 1-a îmbrăcat cu un trup proslăvit.
Iadul este închisoarea finală a celor răi.
Este totuna cu iazul de foc, Gheena, şi
moartea a doua.
20:15 Factorul decisiv Ia această judeca-
tă este dacă numele cuiva este scris în
Cartea Vieţii. De fapt, dacă numele cuiva
ar fi fost înscris în acea carte, acea persoa-
nă ar fi avut deja parte de prima înviere.
Prin urmare, versetul acesta se aplică numai
la cei care stau în faţa Marelui Tron Alb.
N. Cerul nou şi pământul nou
(21:1-22:5)
21:1 Se ridică în acest punct întrebarea
dacă capitolele 21 şi 22 se ocupă doar de
starea eternă sau dacă alternează între
Mileniu şi starea eternă. întrucât Mileniul şi
eternitatea sunt, în multe privinţe, similare,
nu e de mirare dacă uneori ele par să se
contopească în scrierile apostolului loan.
Aici starea eternă se numeşte un cer
nou şi un pământ nou. Acestea nu trebuie
confundate cu noul cer şi noul pământ
descrise la Isaia 65:17-25. Acolo se are în
vedere Mileniul, pentru că păcatul şi moar-
tea sunt încă prezente. Dar acestea vor fi
excluse definitiv din starea eternă.
21:2 loan vede cetatea sfântă, Noul
Ierusalim, coborându-se din cer, gătită ca
o mireasă împodobită pentru soţul ei.
Faptul că nu se afimă nicăieri că debarcă pe
pământ i-a condus pe unii să creadă că

1194

Apocalipsa

cetatea ar pluti în aer deasupra noului
pământ. Faptul că numele seminţiilor lui
Israel sunt inscripţionate pe porţi arată că
Israelul răscumpărat va avea acces în cetate,
chiar dacă membrii săi nu fac parte din
biserica propriu-zisă. Distincţia dintre bise-
rică (Mireasa, Soţia Mielului, v. 9), Israel
(v. 12) şi naţiunile („Neamurile") (v. 24) se
respectă pe tot parcursul.
21:3 loan aude din cer anunţul că cor-
tul Iui Dumnezeu este cu oamenii şi că El
va locui cu ei. Ca popor al Lui, ei se vor
bucura de comuniune mai intimă cu El
decât au visat vreodată. Dumnezeu însuşi
va fi cu ei şi va fi Dumnezeul lor în
cadrul unei relaţii mai apropiate şi mai
scumpe.
21:4, 5 Sintagma: „Dumnezeu va
şterge orice lacrimă din ochii lor" nu
înseamnă că vor fî lacrimi în cer. Este o
exprimare poetică a faptului că nu vor mai
fî lacrimi, după cum nu va mai fi nici
moarte, nici întristare, nici durere, nici
ţipăt. Pentru poporul lui Dumnezeu, toate
acestea vor fi, pe veci, din domeniul trecu-
tului.
Cel care stă pe tron va face toate
lucrurile noi. Cuvintele lui sunt adevărate
şi credincioase şi negreşit se vor împlini.
21:6 Inaugurarea stării eterne marchează
încheierea planului lui Dumnezeu referitor
la pământul în care trăim. După cum Alfa
şi Omega sunt prima şi ultima literă din
alfabetul grec, tot aşa El este începutul şi
Sfârşitul, Creatorul şi Cel pentru care a
fost făcută Creaţia, Cel care a început şi
Cel care termină. Cel Etern. El este Cel
care dă să bea fără plată apa vieţii (mân-
tuirea) oricui însetează după ea.
21:7 El este Cel care binecuvântează pe
cel ce va birui cu totală moştenire şi cu o
nouă intimitate, proprie celei dintre Tată şi
fiu. Cum s-a arătat, un biruitor este cel care
crede că Isus este Fiul lui Dumnezeu
(1 loan 5:5). Prin credinţă el biruie lumea
(1 loan 5:4).
21:8 Dar nu toţi sunt biruitori. Unii sunt
laşi, fiindu-le frică să-L mărturisească pe
Cristos; necredincioşi, nedispuşi să-şi pună
încrederea în Mântuitorul păcătosului;
păcătoşii (varianta din textul marginal
NKJV aflându-se în majoritatea manuscrise-
lor), toţi cei ce rămân în păcatele lor, fie că
sunt vinovaţi de fărădelegi grosolane, enu-
merate aici, fie că nu; abominabilii, cei
dedaţi la acte dezgustătoare de imoralitate;
ucigaşii, care ucid cu răutate şi sălbăticiune;

imoralii sexual, care practică desfrâul şi
alte păcate sexuale; vrăjitorii, care comuni-
că cu duhurile rele; idolatrii, care îl insultă
pe Dumnezeu închinându-se la icoane; şi
toţi mincinoşii, înşelători învederaţi. Toţi
aceştia vor fi aruncaţi în iazul de foc, desti-
naţia lor finală.
21:9 Unul din cei şapte îngeri impli-
caţi în judecăţile potirelor s-a oferit să-i dea
lui loan o imagine mai detaliată a Noului
Ierusalim, pe care 1-a numit mireasa, soţia
Mielului. Asta ar putea însemna că cetatea
este reşedinţa miresei.
21:10, 11 Dus în Duhul pe un munte
mare şi înalt, loan a văzut din nou Ierusa-
limul coborându-se din cer, strălucind de
slava lui Dumnezeu, şi iradiind ca un
giuvaer de mare preţ.
21:12, 13 Era înconjurat de un zid
masiv în care erau douăsprezece porţi,
străjuite de doisprezece îngeri şi purtând
numele celor douăsprezece seminţii ale...
lui Israel. Trei porţi erau îndreptate în
fiecare din cele patru puncte cardinale.
Numărul doisprezece este folosit de
douăzeci şi una de ori în această carte şi de
şapte ori în capitolul de faţă. în general este
considerat reprezentativ pentru guvern sau
administraţie.
21:14 Cele douăsprezece temelii pe
care se sprijinea zidul cetăţii purtau numele
celor doisprezece apostoli ai Mielului.
Aceasta ar putea fi o referire la faptul că ei
au pus temelia bisericii în învăţăturile pre-
date de ei cu privire la Cristos (Ef. 2:20).
21:15, 16 Având ca măsurătoare o
trestie de aur, îngerul a stabilit că cetatea
era de aproximativ douăsprezece mii de
stadii (circa 1400-1500 de mile, adică
2250-2400 km) în lungime, lăţime şi
înălţime. Având forma unui cub sau a unei
piramide, ea se extindea mult peste hotarele
Israelului restaurat.
21:17 Zidul avea o grosime de o sută
patruzeci şi patru de coţi. Sintagma:
„după măsura oamenilor, căci aceasta
era măsura îngerului" înseamnă că îngerul
din versetele 9 şi 15 folosea unităţi de
măsură comune omului.
21:18 Descrierea zidului (iaspis) iar
cetatea (de aur curat), deşi nouă ne este
greu s-o vizualizăm, are menirea de a creea
o imagine magnifică, de nespusă strălucire,
ceea ce şi realizează.
21:19, 20 Cele douăsprezece temelii
erau împodobite cu douăsprezece pietre
scumpe, similare celor de pe platoşa mare-

Apocalipsa

1195

lui preot, reprezentând cele douăsprezece
seminţii ale lui Israel. Nu se pot identifica
cu precizie toate bijuteriile, după cum nu
putem stabili cu certitudine semnificaţia lor
spirituală.
21:21 Cele douăsprezece porţi sunt
douăsprezece perle, cuvinte menite să ne
aducă aminte că biserica este perla de mare
preţ pentru care Mântuitorul a vândut tot ce
a avut (Mat. 13:45, 46).
Strada cetăţii era de aur curat, ca
sticla străvezie, simbol al gloriei nepătate.
21:22, 23 Din cetate lipsesc o serie de
elemente: Aşa de pildă, nu e nevoie de nici
un templu, întrucât Domnul Dumnezeu
Atotputernic şi Mielul se află acolo. Apoi
nu este nici soare, nici lună, întrucât slava
lui Dumnezeu iluminează cetatea iar Mie-
lul este candela sa.
21:24 Naţiunile (Neamurile) se vor
bucura de frumuseţea Sa iar regii pămân-
tului vor veni şi vor aduce omagiu Domnu-
lui.
21:25 Nu există porţi închise, pentru că
există condiţii de perfectă securitate şi acces
liber. Nu va fi noapte acolo, ci va fi o ţară
în care ziua nu ia sfârşit niciodată.
21:26 După cum s-a arătat, bogăţia
naţiunilor se va revărsa către cetate —
toată gloria şi onoarea lor.
21:27 Nimic necurat nu va intra acolo
niciodată, ci numai cei ce sunt scrişi în
cartea vieţii Mielului.
22:1, 2 Un râu cu apa vieţii, limpede
ca cristalul, curge din tronul lui Dumne-
zeu şi al Mielului, prin mijlocul străzii. Pe
cele două maluri ale râului creşte pomul
vieţii cu cele dousprezece feluri de fructe,
din care nici unul nu mai este oprit. Asta
sugerează purtarea de grijă, plină de dragos-
te, a lui Dumnezeu pentru fiecare anotimp.
Frunzele pomului sunt pentru vindecarea
naţiunilor — sunt cuvinte în limbaj figurat,
exprimând faptul că se vor bucura de o
sănătate neîntreruptă.
22:3-5 A. T. Pierson rezumă aceste
versete după cum urmează:
„Şi nu va mai fi nici un blestem" — o
perfectă absenţă a păcatului;
„ci tronul lui Dumnezeu şi al Mielului
va fi în ea," — un guvern perfect;
„şi slujitorii Lui îi vor sluji acolo," —
slujire perfectă;
„Ei vor vedea faţa Lui," — comuniune
perfectă;
„şi numele Lui va fi pe frunţile lor," —
perfectă asemănare;

„Şi nu va mai fi noapte acolo," —
perfectă stare de binecuvântare;
„Şi vor domni pe veci de veci," —
perfectă glorie.31
O. Avertismente, mângâieri, invitaţii şi
benedicţii de încheiere (22:6-21)
22:6 îngerul interpret îi aminteşte din
nou lui loan despre probitatea tuturor lucru-
rilor ce i s-au descoperit. Domnul Dumne-
zeu 1-a trimis pe îngerul Său să le arate
robilor Săi panorama evenimentelor care
trebuie să se întâmple în curând.
22:7 Punctul culminant al tuturor va fi
glorioasa Venire a Mântuitorului. El ne
asigură că Va veni curând (în engleză:
quickly, n.tr.), ceea ce poate însemna fie
curând, fie deodată, dar curând este varian-
ta preferată. O binecuvântare specială este
dată oricărei persoane care păzeşte cuvin-
tele acestei profeţii. Putem face aceasta
prin trăirea în nădejdea Venirii Sale.
22:8, 9 Când loan a văzut şi a auzit
aceste lucruri, a căzut la picioarele îngeru-
lui, dar i s-a interzis să facă acest lucru.
îngerul nu era decât o fiinţă creată; numai
lui Dumnezeu trebuie să ne închinăm
22:10 Lui loan i s-a spus să nu pecetlu-
iască profeţia aceasta pentru că vremea
împlinirii ei este aproape. A pecetlui în-
seamnă aici a-i amâna dezvăluirea.
22:11 Când va veni vremea împlinirii
ei, cei nedrepţi vor fi înţepeniţi în nepocăin-
ţa lor. Cei murdari nu vor mai avea şansa
de a se schimba, când va reveni Domnul pe
pământ. Dar cei drepţi (neprihăniţi) vor
continua să trăiască neprihănit iar cei sfinţi
vor trăi în sfinţenie.
22:12, 13 Din nou Domnul anunţă că
Venirea Lui va fi în curând, de data aceasta
adăugând promisiunea că îl va răsplăti pe
fiecare după munca sa. Din nou El Se
identifică pe Sine ca Alfa şi Omega. Ace-
laşi care a creat toate lucrurile va trage
cortina pe scena timpului.
22:14 Versetul acesta ar putea fi redat
astfel: „Binecuvântaţi sunt cei care împli-
nesc poruncile Lui" sau „Binecuvântaţi
sunt cei care îşi spală hainele" (text mar-
ginal). Nici una din variante nu propovădu-
ieşte mântuirea prin fapte, ci mai degrabă
că faptele sunt roadă şi dovada mântuirii.
Numai credincioşii adevăraţi au acces la
pomul vieţii şi la cetatea eternă.
22:15 Pe veci excluşi din cer vor fi
câinii, vrăjitorii, cei imorali sexual, uciga-
şii, idolatrii şi mincinoşii. Prin câini s-ar

1196

Apocalipsa

GENEZA
Crearea cerurilor
şi pământului
(Gen. 1:1)
Durerea îşi face
loc în omenire
(Gen. 3:16).
putea înţelege aici bărbaţii care se prostitu-
ează (Deut. 23:18), Neamurile necurate
(Mat. 15:26) sau iudaizatorii (Filip. 3:2).
22:16 Domnul Şi-a trimis îngerul cu
acest mesaj adresat bisericilor. El Se nu-
meşte pe Sine Rădăcina şi Vlăstarul lui
David. Cât priveşte dumnezeirea Lui, El
este Creatorul lui David; cât priveşte uma-
nitatea Sa, El este Descendentul lui David.
Steaua luminoasă de dimineaţă se iveşte
pe cer înainte de răsăritul soarelui. Cristos
va veni mai întâi pentru biserică, în cadrul
Răpirii ca Steaua luminoasă de dimineaţă.
Ulterior El va veni pe pământ ca Soare al
Neprihănirii cu vindecare pe aripile Sale
(Mal. 4:2).
22:17 Două sunt modalităţile în care
poate fi înţeles acest verset. Mai întâi, ar
putea fi un apel evanghelistic global, cu
Duhul, mireasa şi cine ascultă îndemnân-
du-i pe cei setoşi să vină la Cristos, ca să
fie mântuiţi. Sau primele trei utilizări ale
termenului vino ar putea fi rugăciuni ca să
vină Cristos, urmate de două invitaţii adre-
sate celor nemântuiţi să vină la El să capete
apa vieţii (mântuirea) şi astfel să fie gata
pentru întoarcerea Sa.
22:18, 19 Dacă oamenii vor adăuga
ceva la lucrurile scrise în cartea aceasta a
Apocalipsei sau Revelaţiei, ei vor suferi
plăgile (nenorocirile, urgiile) descrise în
ea. întrucât temele acestei cărţi sunt întreţe-
sute pe tot cuprinsul Bibliei, versetul con-
damnă, de fapt, orice acţiune de falsificare
a Cuvântului lui Dumnezeu. O judecată
similară este rostită împotriva oricui scoate
din cuvintele acestei profeţii. Asta nu se
aplică la deosebiri minore de interpretare, ci
la atacuri făţişe la adresa inspiraţiei şi
completeţii Bibliei. Pedeapsa pentru această
acţiune este pierzarea veşnică. Dumnezeu
îi va scoate partea lui de Ia pomul vieţii
(textul marginal NKJV)/2 Asta înseamnă că
el nu se va împărtăşi niciodată din binecu-
vântările celor care au viaţă veşnică.
22:20 Apocalipsa se încheie cu o pro-
misiune şi o binecuvântare. Promisiunea
este că Domnul Isus vine curând. (în
engleză: quickly, n.tr.), ceea ce, aşa cum s-
a arătat, poate însemna fie curând, fie
deodată. Nădejdea unei întoarceri inopinate,
subite ar trezi aceeaşi anticipaţie sau veghe-
re ca nădejdea unei întoarceri în curând.
Fiecare persoană răscumpărată răspunde la
binecuvântata nădejde cu cuvintele: „Amin!
Vino, Doamne Isuse!"
După cum Geneza este cartea începutu-

rilor, tot aşa Apocalipsa este cartea împlini-
rii, consumării. Temele care au fost introdu-
se în prima carte sunt duse până la capăt în
ultima carte. Observaţi următoarele paralele:
APOCALIPSA
Distrugerea cerurilor şi a
pământului (Ap. 20:11b).
Crearea de noi ceruri şi un
nou pământ (Apo. 21:1).
începutul domniei	Satan aruncat în iazul de
lui Satan pe	foc (Apo. 20:10).
pământ (Gen.3:1-7)
Pătrunderea pă-	Izgonirea păcatului
catului (Gen.3:1-7)	(Ap. 20:27).
Rostirea bleste-	îndepărtarea blestemului
mului asupra ere-	(Apo. 22:3).
aţiei (Gen.3:17-19)
Pierderea dreptului	Restabilirea accesului la
la pomul vieţii	pomul vieţii (Apo. 22:2, 19
(Gen. 3:24b).	textul marginal).
Alungarea omului	Omul este primit din nou în
din grădina Eden	[Paradis] (Apo. 22:1-7).
(Gen 3:24a).
Moartea pătrunde	Moartea este pe veci elimi-
în lume (Gen. 2:	nată (Apo. 21:4).
17; 5:5).
Căsătoria primului	Căsătoria celui de-al doilea
Adam (Gen. 4:1).	Adam (Apo. 19:7).
Durerea este eliminată.
(Apo. 21:4).
22:21 Şi acum am ajuns la binecuvânta-
rea finală a acestei cărţi minunate a Apoca-
lipsei (Revelaţiei) şi a Cuvântului lui Dum-
nezeu. Este o încheiere paşnică pentru o
carte plină de tunetele judecăţii divine.
loan doreşte ca „Harul Domnului Isus
Cristos să fie cu toţi oamenii lui Dumne-
zeu." Există trei variante interesante în
manuscrise cu privire la această încheiere.
1.	în textul critic (NU) loan urează
harul lui Cristos tuturor — ceea ce nu ar
corespunde temei Apocalipsei, de judecată
ce stă să se abată peste cei mai mulţi.
2.	Varianta   tradiţională   (TR,   KJV,
NKJV) este mai bună. Se face urarea haru-
lui lui Dumnezeu către „voi toţi" — mulţi

Apocalipsa

1197

dintre ascultătorii şi cititorii Apocalipsei
înţelegându-se că erau credinciioşi adevă-
raţi.
3. Cea mai bună variantă, în lumina
contrastelor puternice dintre sfinţi şi păcă-
toşi în această carte, se găseşte în textul
majoritar şi în textul marginal din NKJV:
„Harul Domnului nostru Isus Cristos să
fie cu toţi sfinţii. Amin."
NOTE FINALE
'(Introducere) Verbul folosit în Evan-
ghelie şi în Apocalipsa este ekkentesan; în
Septuaginta lui Zaharia forma este kator-
chesanto.
2(Introducere) în ebraică şi în greacă
literele alfabetului au o valoare numerică.
De pildă, alef şi alfa sunt 1, beth şi beta
sunt 2, ş.a.m.d., de unde rezultă că valorile
fiecărui nume pot fi adăugate. Fapt destul
de interesant, în greacă numele Isus (Ieso-
us) dă cifra 888. (Opt este numărul noului
început şi al învierii). Se crede că literele
numelui fiarei va echivala cu cifra de 666.
Printr-o uşoară ajustare a ortografierii „Nero
Caesar" se poate ajunge la cifra 666, folo-
sind acest sistem. Alte nume dau de aseme-
nea totalul de 666, dar trebuie să evităm
speculaţiile.
■'(1:5) Aici varianta din textul marginal
este prima din numeroasele variante pe care
le redă ediţia NKJV în cazul Apocalipsei,
unde atât manuscrisele cele mai vechi (NU)
cât şi manuscrisul majoritar (M) sunt în
acord, opunându-se variantei TR, KJV şi
NKJV. Motivaţia constă în faptul că Eras-
mus, care a publicat primul Nou Testament
în limba greacă (în 1516), a avut doar un
singur exemplar din Apocalipsa, care nu era
prea exact. De aici şi numeroasele mici va-
riaţiuni care au rezultat în notele de subsol
sau textele marginale. Din fericire, celelalte
cărţi ale NT au fost reprezentate prin manu-
scrise aflate în mare măsură în acord cu
marea masă de manuscrise ce încă nu au
fost descoperite. în acest comentariu puţine-
le schimbări majore care s-au operat au fost
semnalate ca atare. Combinaţia dintre NU
şi M va fi, credem noi, varianta originală.
Acolo unde se constată diferenţe între NU
şi M, este de preferat textul majoritar (M).
4( 1:8) Textele NU şi M omit: „începutul
şi Sfârşitul".
5( 1:10) „Ziua Domnului" este he himera
tou Kuriou în greacă; „Ziua Domnului"
(textual: „domnească") este „he Kuriake
hemera" (de unde şi termenul anglo-saxon

„kirk, church").
6(1:13) James H. McCornkey, The Book
of Revelation: A Series of Outline Studies
in the Apocalypse, pg. 9.
7(2:1) John F. Walvoord, The Revelation
of Jesus Christ, pg. 50-100.
8(2:14, 15) Ella E. Pohle, Dr. C. I.
Scofield's Question Box, pg. 89.
9(2:20) Textul majoritar: „soţia (sau
femeia) ta Izabela".
l0(3:7) Daily Notes of the Scripture
Union.
"(3:20) Richard Chervenix Trench,
Commentary on the Epistles to the Seven
Churches in Asia, pg. 225.
l2(4:3) Walvoord, Revelation, pg. 104.
l3(5:9, 10) Atât textul NU, cât şi M
conţin cuvintele „pe ei" şi „ei", care ar
însemna că bătrânii nu cântă despre ei
înşişi, ci despre alţii. Aceasta ar putea
sugera că ei sunt fiinţe îngereşti.
14(5:9, 10) Textul NU: „împărăţie".
I5(6:l, 2) Textele NU şi M omit „şi
vezi".
l6(6:10) Termenul din greacă este aici
puternic: Despotes (neavând însă conotaţia
negativă a termenului actual derivat, pe care
îl întâlnim în engleză şi română).
l7(8:5) Heenry Barclay Swete, The
Apocalypse of St. John, pg. 109.
l8(8:13) „înger" şi „vultur" par a fi de
asemenea termeni similari în greacă (ange-
los şi aetos), de unde şi posibilităţile de a
comite erori în cursul copierii. „Vultur" este
varianta corectă.
l9(9:16, 17) Majoritarea manuscriselor:
„o sută de milioane".
20(9:18, 19) Hamilton Smith, The Reve-
lation: An Expository Outline, pg. 57.
21(9:20, 21) în greacă termenul de aici
este pharmakon, „medicament, poţiune,
drog" (vezi termenul modern farmacie).
^2(11:6) McConkey, The Book of Reve-
lation, pg. 68, 69.
"(11:15) Textele NU şi M: „împărăţia...
a devenit".
24(13:3) The Scofield Reference Bible,
pg. 1342.
25(14:4, 5) J. D. Pentecost, Things to
Come, pg. 300.
26(15:3, 4) Varianta „sfinţi" are un
suport şubred. Atât textul NU, cât şi M,
sprijină mai degrabă varianta: „naţiuni".
"7(15:3, 4) Arthur T. Pierson, Knowing
the Scriptures, pg. 248.
2X(16:16) „Armaghedon" provine din
termenul ebraic „Har" (Muntele) Megiddo.

1198

Apocalipsa

Textul majoritar redă pur şi simplu varianta
„Megiddo" (Meghido).
2y(19:8) Textul din 1611 al ediţiei King
James conţine termenul „righteousness",
(neprihănire), interpretat adesea de predica-
tori în sensul că neprihănirea lui Cristos
este atribuită sfinţilor. Deşi aceasta este o
învăţătură sănătoasă, termenul grec dikaiö-
mata exclude această înţelegere. Termenul
are forma de plural (iar nu aceea de ab-
stract singular, care este dikaiösune). Mai
mult, are o terminaţie „pasivă", aici deno-
tând ceva făcut (în acest caz, „faptele drep-
te sau neprihănite"). Mântuirea nu este
avută în vedere de acest pasaj.
30( 19:10) Charles C. Ryrie, The Ryrie
Study Bible, New King James Version, pg.
1953.
3l(22:3-5) Pierson, The Ministry of
Keswick, First Series, pg. 144.
32(22:18, 19) Varianta: „cartea vieţii" nu
este sprijinită de textul grec! Ultimele
versete au lipsit din exemplarul în greacă al
Apocalipsei pe care 1-a avut Erasmus. Prin
urmare, el a tradus aceste versete din latină
(retroversiune) din Vulgata. Este cea mai
nefericită variantă, umbrind ciclul literar
complet, adică programul lui Dumnezeu de
la izgonirea omului de la pomul vieţii din
Geneza 3 şi până la restaurarea lui faţă de
sfinţii Lui la sfârşitul ultimului capitol din
Biblie.
BIBLIOGRAFIE
Criswell, Walie Arnos. Exposition of Ser-
mons on Revelation. Grand Rapids:
Zondervan Publishing House, 1962.
Dennett, Edward. "The Seven Churches,"
The Serious Christian, Vol. XI. Char-
lotte, N.C.: Books for Christians, n.d.
Gaebelein, Arno C. Tlie Revelation. New
York: Publication Office "Our Hope,"
1915.
Grant, F. W. The Revelation of Christ. New

York: Loizeaux Brothers, n.d.
Ironside, H. A. Lectures on the Revelation.
New York: Loizeaux Brothers, 1919.
Kelly, William. Lectures on the Book of
Revelation,   ediţie   nouă.   Londra:   G.
Morrish, n.d.
Lenski, R. C. H. The Interpretation of St.
John's Revelation. Minneapolis: Augs-
burg Publishing House, 1943.
McConkey, James H. The Book of Revela-
tion: A Series of Outline Studies in the
Apocalypse. Pittsburgh: Silver Publish-
ing Co., 1921.
Morgan, G. Campbell. The Letters of Our
Lord. Westwood, N. J.: Fleming H.
Revell Co., n.d.
Morris, Leon. The Revelation of Jesus
Christ (TBC). Grand Rapids: Wm. B.
Eerdmans Publishing Co., 1969.
Mounce, Robert H. The Book of Revela-
tion     (NIC). Grand Rapids: Wm. B. Eerd-
mans Publishing Co., 1977.
Ryrie, Charles Caldwell. Revelation. Chi-
cago: Moody Press, 1968.
Scott, Walter. Exposition of the Revelation
of Jesus Christ. Londra: Pickering &
Inglis Ltd., n.d.
Smith, Hamilton. The Revelation: An Ex-
pository Outline. Addison, IL: Bible
Truth Publishers, n.d.
Stanley, Charles. The Revelation of Jesus
Christ. New York: Loizeaux Brothers
Publishers, n.d.
Swete, Henry Barclay. The Apocalypse of
St. John. Grand Rapids: Wm. B. Eerd-
mans Publishing Company, n.d.
Tenney,   Merrill   C.   Interpreting Revela-
tion.    Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Company, 1957.
Trench,   Richard  Chevenix.   Commentary
on the Epistles to the Seven Churches in
Asia. Minneapolis: Klock and Klock
Christian Publishers, 1978.
Walvoord, John F. The Revelation of Jesus
Christ. Chicago: Moody Press, 1966.

Bibliografie generală

CĂRŢI
Al ford, Henry. The Greek Testament.
4 vol. Revizuit de Everett F. Harrison.
Chicago: Moody Press, 1958.
Anderson, Sir Robert. Misunderstood Texts
of the New Testament. Londra: Nisbet &
Co., Ltd., 1916.
Anderson-Berry, D. Pictures in the Acts.
Glasgow: Pickering & Ingalis, n.d.
Arndt, William F. şi F. Wilbur Gingrich. A
Greek-English Lexicon of the New Testa-
ment and Other Early Christian Litera-
ture. Chicago: The University of Chica-
go Press, 1979.
Barker, H. P. Coming Twice. New York:
Loizeaux Brothers, n.d.
Barnes, Albert. Notes on the New Testa
ment. 10 vol. Grand Rapids: Kregel -
Publications, 1975.
Baron, David. The New Order of Priesthood.
Findlay, Ohio: Dunham Publishing Com-
pany, 1955.
Barnhouse, D. G. The Measure of Your
Faith. Cartea 69. Nu dispunem de altă
documentaţie.
.	. Words Fitly Syoken. Wheaton: Tyn-
dale House Publishers, 1969.
Baxter, J. Sidlow. Awake My Heart. Grand
Rapids: Zondervan Publishing House,
1960.
	. Explore the Book. 3 vol. Londra:
Marshall, Morgan & Scott, 1955.
Bellett, James Gifford. The Evangelists.
New York: Loizeaux Brothers, n.d.
Bonar, Andrew R. Last Days of the Mar
(ynv.Kilmarnock: John Ritchie, Ltd., n.d.
Brookes, J. H. / Am Coming. Glasgow:
Pickering & Inglis, 1895.
Chafer, L. S. Systematic Theology. 8 vol.
Dallas: Dallas Seminary Press, 1947.
Chappel, Clovis G. Sermons from the
Psalms. Nashville: Cokesbury Press,
1931.
Christenson, Larry. The Christian Family.
Minneapolis: Bethany Fellowship, 1970.
Clow, W. M. The Cross in Christian Expe-
rience. New York: Hodder & Stoughton,
1908.
Cragg, H. W. Tlte Keswick Week, 1955.
Londra: Marshall, Morgan & Scott,
1955.
Darby, J. N. The Collected Writings of
John Nelson Darby. Editor: William
Kelly. 34 vol. şi Index. Oak Park, IL:

Bible Truth Publishers, 1971.
_. Synopsis of the Books of the Bible.
5 vol. New York: Loizeaux Brothers,
1942.
Davidson; F., ed. Tlie New Bible Commen-
taiy. Chicago: The InterVarsity Christian
Fellowship, 1953.
Denney, James R. The Death of Christ.
A 2-a ed. Philadelphia: The Westminster
Press, 1903.
Dillow, Joseph. Speaking in Tongues.
Grand Rapids: Zondervan Publishing
House, 1976.
Drury, T. W. The Prison Ministry of St.
Paul. Londra: The Religious Tract So-
ciety, 1911.
*Eddy, Mary Baker. Science and Health
with Kev to the Scriptures. Boston:
AllisonV. Stewart, 1909.
Elliot, Elisabeth, ed. The Journals of Jim
Elliot. Old Tappan, NJ: Fleming H.
Revell Company, 1978.
Erdman, Charles R. The General Epistles.
Philadelphia: The Westminster Press,
1919.
The Expositor's Greek Testament. 5 vol.
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans Pub-
lishing Company, 1951.
Falwell, Jerry, ed. Liberty Bible Commen-
tary. 2 vol. Lynchburg, Virginia: The
Old-Time Gospel Hour, 1982.
*Ferre, Nels. The Sun and the Umbrella.
New York: Harper & Brothers, 1953.
Femald, James C, ed. Funk & Wagnalls
Standard Handbook of Synonyms, Anto-
nyms, and Prepositions. New York:
Harper & Row, 1947.
Ford, Leighton. The Christian Persuader.
New York: Harper & Row, 1966.
Gaebelein, Arno C. Tfie Annotated Bible.
9 vol. Neptune, New Jersey: Loizeaux
Brothers, ed. rev., 1970.
Gaebelein, Frank E., ed. Tlxe New Scofield
Reference Bible. New York: Oxford Uni-
versity Press, 1967.
Gibbon, Edward. The Decline and Fall of
the Roman Empire. Vol. II. Chicago:
Belford, Charles and Co., n.d.
Gibbs, A. P. Preach and Teach the Word.
Oak Park, IL: Emmaus Bible School,
1971.
Gook, Arthur. Can A Young Man Find the
Path? Londra: Pickering & Inglis, 1949.
Grant, F. W. Genesis in the Light of the

1199

1200

Bibliografie generală

New Testament. New York: Loizeaux
Brothers, n.d.
. The Numerical Bible. 7 vol. New
York: Loizeaux Brothers, 1932.
Gray, James M. Christian Workers' Com-
mentary on the Whole Bible. Westwood,
NJ: Fleming H. Revell, 1953.
Grubb, Norman P. C. T. Studd, Cricketer
and Pioneer. Londra: Lutterworth Press,
1957.
Guthrie, Donald. New Testament Introduc-
tion. 3 vol. Londra: The Tyndale Press,
1962.
Harrison, Everett F. Introduction to the
New Testament. Grand Rapids: Wm. B.
Eerdmans Publishing Company, 1964.
Havner, Vance. Why Not Just Be Chris-
tians? NY: Fleming H. Revell, 1964.
Hession, Roy. The Calvary Road. Philadel-
phia: Christian Literature Crusade.
Hodges, Zane C. şi Arthur L. Farstad, edi.
The Greek New Testament According to
the Majority Text. Nashville: Thomas
Nelson Publishers, 2d ed., 1985.
Hogg, C. F. What Saith the Scripture?
Londra: Pickering & Inglis, 1947.
Hole, F. B. Paul's Epistles, Volume Two.
Wooler Northumberland, Anglia: Central
Bible Hammond Trust Ltd., n.d.
Houghton, S. M. Sketches from Church
History. Edinburgh: The Banner of Truth
Trust, 1980.
Hunter, Jack. What the Bible Teaches,
Gatatians - Philemon. Kilmarnock, Sco-
ţia: John Ritchie, Scoţia: 1983, p. 78.
Ironside, Harry A. Notes on James & Pe-
ter. New York: Loizeaux Brothers, 1947.
Jamieson, Fausset and Brown. A Commen-
tary, Critical, Experimental, and Prac-
tical on the Old and New Testaments.
6 vol. Londra: Wm. Collins and Co., n.d.
Jones, E. Stanley. Christ's Alternative to
Communism. Nashville: Abingdon Press,
1935.
	.   Conversion.  Nashville: Abingdon
Press, 1959.
_.    Growing   Spiritually.    Nashville:
Abingdon Press, 1978.
Jowett J. H. Life in the Heights. Londra:
Hodder & Stoughton, 1924.
	. Things that Matter Most. Londra:
Jas. Clarke & Co., 1913.
Jukes, Andrew. The Law of the Offerings.
Londra: Lamp Press, 1954.
* Kennedy,   Gerald.   God's   Good  News.
New York: Harper & Brothers, 1955.
The Keswick  Convention   1934,   Londra:

Pickering & Ingalis, 1934.
The Keswick Week 1955, Londra: Mar-
shall, Morgan & Scott, Ltd., 1955.
Lacey, Harry. God and the Nations. Kil-
marnock, Scoţia: John Ritchie, 1944.
Lang, G. H. The Churches of God. Lon-
dra: Paternoster Press, n.d.
	.   The Parabolic   Teaching  of the
Scripture. Grand Rapids: Wm. B. Eerd-
mans Publishing Company, 1956.
Lange, J. P. A Commentary on the Holy
Scriptures. 25 vol. Grand Rapids: Zon-
dervan Publishing House, n.d.
Lee, Robert G. Lord, I Believe. Nashville:
Broadman Press, 1927.
Lee, Robert G. Seven Swords and Other
Messages, Grand Rapids: Zondervan
Publishing House, 1958.
Lenski, R. C. H. The Interpretation of the
Epistle to the Hebrews and of the Epistle
of James. Minneapolis: Augsburg Pub-
lishing House, 1938.
	.   The Interpretation  of St.  Paul's
Epistles to the Colossians, to the Thes-
salonians, to Timothy, to Titus and to
Philemon. Columbus, Ohio: The Wart-
burg Press, 1937.
_.   The Interpretation  of St.   Paul's
Epistles to the Galatians, to the Ephe-
sians, and to the Philippians. Columbus,
Ohio: The Wartburg Press, 1946.
Lyall L. T. Red Sky at Night. Londra:
Hodder & Stoughton, 1969.
Macartney, Clarence Edward. Macartney's
Illustrations. New York: Abingdon
Press, 1946.
Mackay, W. M. The Men Whom Jesus
Made. Londra: Hodder & Stoughton,
1924.
Mackintosh, C. H. Genesis to Deuterono-
my: Notes on the Pentateuch. 6 vol. New
York: Loizeaux Brothers, 1879.
	. T)ie Mackintosh Treasury. Neptune,
NJ: Loizeaux Brothers, 1976.
Marsh F. E. Fully Furnished. Londra:
Pickering & Inglis, n.d.
Matheson, George. Rest By the River.
Londra: Hodder & Stoughton, 1906.
McClain Alva J. Tfie Greatness of the
Kingdom. Chicago: Moody Press, 1968.
Metzger, Bruce M. The New Testament: Its
Background. Growth, and Content. Nas-
hville: Abingdon Press, 1965.
Meyer, Frederick Brotherton. Paul. Lon-
dra: Morgan & Scott, n.d.
	.  Through the Bible Day by Day.
7 vol.  Philadelphia:  American  S. S.

Bibliografie generală

1201

Union, 1918.
Miller, J. R. Come Ye Apart. New York:
Thomas Crowell & Co., 1887.
The Ministiy of Keswick, First Series,
1892-1919. Grand Rapids: Zondervan
Publishing House, 1963.
The Ministiy of Keswick, Second Series,
1921-1956. Grand Rapids: Zondervan
Publishing House, 1964.
Moorehead, William G. Outline Studies in
Acts and the Epistles. Chicago: Fleming
H. Revell, 1902.
	. Outline Studies in the New Testa-
ment: Acts to Ephesians. Pittsburgh:
United Presbyterian Board of Publica-
tions, 1902.
	. Outline Studies in the New Testa-
ment: Philippians to Hebrews. Pittsbur-
gh: United Presbyterian Board of Publi-
cations, 1905.
Morris, Leon. Understanding the New Tes-
tament: 1 Timothy, 2 Timothy, Titus, Phi-
lemon, Hebrews, James. Philadelphia: A.
J. Holman Company, 1978.
Morrison, G. H. "Morrison on Luke," The
Glasgow Pulpit Series, Vol. /.Chattanoo-
ga, TN: AMG Publishers 1978.
Morgan, G. Campbell. Searchlights from
the Word. Londra: Oliphants, 1970.
Murray, Andrew. The Holiest of All.
Westwood, NJ: Fleming H. Revell, 1960.
Myers, F. W. H. St. Paul. Londra: Samuel
Bagster & Sons Ltd., n.d.
Nee, Watchman. Do All to the Gloiy of
God. NY: Christian Fellowship Publish-
ers, Inc., 1974.
New and Concise Bible Dictionary. Lon-
dra: G. Morrish, 1897-1900.
Orr, J., ed. International Standard Bible En-
cyclopedia. 5 vol. Grand Rapids: Wm. B.
Eerdmans Publishing Co., 1939.
Orr, William W. Bible Hints on Rearing
Children. Wheaton, IL: InterVarsity
Press, 1955.
Pentecost, J. D. Your Adversary the Devil.
Grand Rapids: Zondervan Publishing
House, 1969.
Pfeiffer, Charles F. şi Everett F. Harrison,
edi. The Wyclijfe Bible Commentary.
Chicago: Moody Press 1962.
Phillips, J. B. The Young Church in Action.
New York: The Macmillan Company,
1956.
Pierson, A. T. "Knowing the Scriptures."
New York: Gospel Publishing House,
1910.
.	. "The Work of Christ for the Believ-

er," The Ministry of Keswick, First Se-
ries. Grand Rapids: Zondervan Publish-
ing House, 1963.
Pink, Arthur W. The Attributes of God.
Swengel, Pennsylvania: Bible Truth
Depot, n.d.
Pollock, A. J. The Apostle Paul and His
Missionary Labors. New York: Loizeaux
Brothers, n.d.
	. Modernism Versus the Bible. Lon-
dra: Central Bible Truth Depot, n.d.
_. Why I Believe the Bible is the Word
of God. Londra: Central Bible Truth De-
pot n.d.
Pohle, Ella E. C. /. Scqfield's Question
Box. Chicago: The Bible Institute Col-
portage Association, 1917.
Reid, R. J. How Job Learned His Lesson.
New York: Loizeaux Brothers, n.d.
Robertson, A. T. Word Pictures in the New
Testament. 6 vols. New York: Harper &
Bros., 1930.
*Robinson, John A. T. Honest to God.
Philadelphia: The Westminster Press,
1963.
Rogers, E. W. Concerning the Future. Chi-
cago: Moody Press, 1962.
	. Jesus the Christ. Londra: Pickering
& Inglis, 1962.
Ryle, ]ohn Charles. Expository Thoughts
on the Gospels. 3 vol. New York: Flem-
ing H. Revell, 1858.
	.   Holiness.   Grand   Rapids:   Baker
Book House, 1979.
Practical Religion.   Londra:  Jas.
Clarke & Co., Ltd., 1959.
Ryrie, Charles C. The Grace of God. Chi-
cago: Moody Press, 1975.
	,  ed.   The Ryrie Study Bible New
King James Version. Chicago: Moody
Press, 1985.
Salmon, George. A Historical Introduction
to the Study of the Books of the New Tes-
tament. Londra: John Murray, 1894.
Sanders, J. Oswald. A Spiritual Clinic.
Chicago: Moody Press, 1958.
	. Spiritual Problems. Chicago:
Moody Press 1971.
Sauer, Erich. The Dawn of World Redemp-
tion. Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Company, 1953.
Scorer, C. G. The Bible and Sex Ethics
Todav. Londra: The Tyndale Press,
1967.
Scott, Walter. Bible Handbook to the New
Testament. Charlotte, North Carolina:
Books for Christians, 1977.

1202

Bibliografie generală

Scroggie, W. Graham. Know Your Bible: A
Guide to the Gospels. Londra: Pickering
& Inglis, 1948.
	. "Paul's Prison Prayers," The Min-
ist/y of Keswick, Second Series. Grand
Rapids: Zondervan Publishing House,
1964.
Spurgeon, Charles H. The Treasury of the
New Testament. Londra: Marshall, Mor-
gan & Scott, n.d.
Stalker, James. Life of St. Paul. Fleming H.
Revell, 1912.
Stevens, G. B. The Theology of the New
Testament. New York: Chas. Scribner's
Sons, n.d.
Stewart, James A. Evangelism. Swengel,
PA: Reiner Publications, n.d.
	. Pastures of Tender Grass. Nu dis-
punem de altă documentaţie.
Stewart, James S. The Life and Teaching of
Jesus Christ. Nashville: Abingdon Press
1958.
	. A Man in Christ. New York: Har-
per & Row 1935.
_. Pastures of Tender Grass, Philadel-
phia: Revival Literature, 1962,
Stonehouse, Ned B. Origins of the Synop-
tic Gospels — Some Basic Questions.
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans Pub-
lishing Company, 1963.
Strombeck, J. F. First the Rapture. Moline,
IL: Strombeck Agency, Inc. 1950.
Strong, A. H. Systematic Tfieology. Phila-
delphia: The Judson Press 1943.
Swindoll, Charles. Growing Strong in the
Seasons of Life. Portland: Multnomah
Press, 1983.
Taylor, Mrs. Howard. Behind the Ranges.
Londra: Lutterworth Press, 1944.
Thiessen, Henry Clarence. Introduction to
the New Testament. Grand Rapids: Wm.
B. Eerdmans Publishing Company 1943.
Tozer, A. W. That Incredible Christian.
India: Alliance Publications, 1964.
	. T/ie Root of the Righteous. Chica-
go: Moody Press 1955.
Trench, Richard Chevenix. Synonyms of
the New Testament. Londra: Kegan Paul,
Trench, Trubner & Co., Ltd., 1901.
Unger, Merrill F. Unger's Bible Dictio-
nary. Chicagoi: Moody Press 1966.
	. Unger's Bible Handbook. Chicago:
Moody Press, 1966.
_. Zechariah. Grand Rapids: Zonder-
van Publishing House 1963.

Van Oosterzee, J. J. "The Pastoral Letters."
Lange 's Commentary on the Holy Scrip-
tures. Vol. 23. Grand Rapids: Zondervan
Publishing House, n.d.
Velikovsky, I. Earth in Upheaval. New
York: Doubleday and Co., 1955.
Vincent, Marvin R. Word Studies in the
New Testament. 4 vol. Grand Rapids:
Wm. B. Eerdmans Publishing Company
1957.
Vine, W. E. The Divine Plan of Missions.
Londra: Pickering & Inglis, n.d.
	.   Expository   Dictionaiy   of New
Testament Words. Old Tappan, NJ: Fl-
eming H. Revell, 1966.
Walvoord, John F. şi Roy B. Zuck, edi.
The Bible Knowledge Commentary: New
Testament Edition. Wheaton, Illinois:
Victor Books, 1983.
Warfield, B. B. Christology and Criticism.
New York: Oxford University Press,
1929.
Watson, David. Discipleship. Londra:
Hodder and Stoughton, 1981.
Weatherhead, Leslie D. Prescription for
Anxiety. Londra: Hodder & Stoughton,
1956.
Webb-Peploe, H. W. "Grace and Peace in
Four Pauline Epistles," The Ministry oj
Keswick, First Series. Grand Rapids:
Zondervan Publishing House, 1963.
Williams, George. The Students Commen-
tary on the Holy Scriptures. Grand Rap-
ids: Kregel Publications, 1953.
Wuest, Kenneth S. Ephesians and Colos-
sians in the Greek New Testament.
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans Pub-
lishing Co. 1957.
	. In These Last Days. Grand Rapids:
Wm. B. Eerdmans Publishing Co., 1954.
_.   Wuest's Expanded Translation oj
tht Greek New Testament. 3 vol. Grand
Rapids: Wm. B. Eerdmans Publishing
Co., 1956-1959.
Young, Dinsdale T. The Enthusiasm of God.
Londra: Hodder & Stoughton, 1906.
	. Neglected People of the Bible. Lon-
dra: Hodder & Stoughton, 1901.
	. Unfamiliar Texts. Londra: Hodder
dc Stoughton, 1899.
_.   The   Unveiled Evangel.   Londra:
Robert Scott, 1912.
Zahn, Theodor. Introduction to the New
Testament. 3 vol. Minneapolis: Klock &
Klock Christian Publishers, 1977.

Bibliografie generală

1203

ARTICOLE ŞI PERIODICE
Christian  Truth Magazine.  Diverse date.
Daily Notes of the Scripture Union. Lon-
dra: C.S.S.M., diverse date.
*Homrighausen, E. G. "The Second Epis-
tle of Peter," Exposition, IB, XII, 1957.
Our Daily Bread.  Grand Rapids:  Radio
Bible Class, diverse date.
The Sunday School Tunes. Homer L.
Payne. "What Is a Missionary Church?"
Feb. 22, 1964.
Toward   the   Mark.   Weston-super-Mare,
Vol. 5, No. 6(1976).
PAMFLETE
Cutting, George. "The Old Nature and

the New Birth." New York: Loizeaux
Brothers, n.d.
Green, Samuel. "Scripture Testimony to
the Deity of Christ." Oak Park, Illinois:
Bible Truth Publishers, 1959.
Hole, F. B. "The Administration of the
Mystery." Londra: Central Bible Truth
Depot, n.d.
*National Council of Churches (Consiliul
Naţional al Bisericilor). "Called to Re-
sponsible Freedom."
Scofîeld, C. I. "Rightly Dividing the Word
of Truth."
N.B. Lucrările marcate cu un asterisc (*)
sunt citate pentru a ilustra exemple de
învăţătură falsă.

La vârsta de treizeci de ani William MacDonald a dat lui Dumnezeu o pro-
misiune - sa scrie un comentar care să explice, verset cu verset, tot Noul
Testament. Acest comentar este împlinirea acestei promisiuni, precum şi
rodul unui studiu intensiv al Bibliei timp de mai mult de patru decenii, unei
activităţi didactice de ani de zile, şi al unui serviciu consecvent, cu credin-
„pentru Domnul. Ceea ce face ca acest comentar să fie aşa de valo-
ros este printre altele scopul impus, precum şi modul folosit, prin care este
atinsă această ţintă. Intenţia autorului nu este ca să arate doar în mod teo-
retic unele învăţături sau cunoştinţe, ci scopul lui este să scoată în evi-
denţă măiestria persoanei şi lucrării Domnului Isus Cristos. să arate şi să
explice raportul sau corelaţiile cün Scriptură, ajutând ca intenţiile lui
Dumnezeu să fie înţelese, şi astfeT^jfeeă legătura între interpretare şi edi-
ficare. Autorul nu omite pasajele dificHePlftsi cum nu ar crea probleme, ci
tratează deschis aceste dificultăţi. Unde exTlN^Dăreri diferite între exegeţi
susţine un punct de vedere clar, respectând însarlli^rerea altor exegeţi
fideîNijbliei. Este un comentar uşor de citit, dând impHjttttfö un studiu
sistematic^Sixpntinuu a Cuvântului lui r
Despre autor
William MacDonald esf^noînvaţator biblic şi autor a muHuPlibfj (pes
60), dintre care unele au fosNjaduse în multe limbi. Din 1947-65 a fost
învăţător la şcoala biblică Emmau^jijta|fi59 a fost conducătorul aces-
tei şcoli. El a predicat Cuvântul lui Dumr^^Httiferă şi străinătate. în pre-
zent face parte din colectivul de colaborat^WNRcipleship Intern Training
Program din San Leandro, California.	^^1
Despre redactor	i
Arthur Farstad a frecventat National Art Academy din Wai
şcoala biblică Emmaus, unde a fost şcolarul lui William MacDonald. A
frecventat Washington Bible College şi Dallas Theological Seminary. El a
obţinut în Dallas titlul de magistru în teologia Vechiului Testament şi doc-
toratul în teologia Noului Testament. în acest seminar a predat timp de
cinci an şi jumătate greaca. Timp de şapte ani a fost redactorul al New
King James Bible. Pe lângă activitatea sa de autor şi redactor este şi pre-
dicator activ mai cu seamă în Dalas. El a scris introducerea la cărţile Noului
Testament şia adăugat explicaţii referitoare la textul grecesc original.